sou · GNB348d4 · 2000-01-01 00:00:00 — Professionella informatörer krävs. I en kris/katastrof kan duktiga informatörer från olika myndigheter och fö- retag samarbeta. Detta bör ingå i planläggningen liksom hur katastrofledningen skall bemöta frivilliga som ström- mar till, när sådana skall plockas in och när man skall säga nej. Trots planläggning krävs flexibilitet och improvisa- tionsförmåga eftersom en katastrof inte kan planeras i de- talj, det ligger i sakens natur. Informationsverksamheten efter en katastrof bör avvecklas stegvis. Efter katastrofen kan följa en förtroendekris. Det viktigaste är att vara beredd på att en katastrof kan inträffa. Det är därför viktigt med övningar och att alla, även berörda generaldirektörer, är med under hela öv- ningen. Detta ger en signal till övriga om att här råder katastrofmedvetenhet. Det är viktigt att en informatör finns med i den innersta ledningen för att informationen skall fungera bra. Till krisledningen bör även knytas en analysgrupp som kan sitta och tänka under lugna former. Ett mått på hur bra informationen har lyckats nå ut är om man har lyckats tillgodose olika intressenters behov av information. En god service åt medierna innebär att infor- mationen skall vara lättillgänglig, möjlighet att fotografera skall ges, medierna skall ges tillfälle att möta anhöriga och överlevande och myndigheten skall hjälpa till med att ta fram bakgrundsmaterial. Särskilda kanaler måste finnas för dem som har behov av särskild information. Kapacitet måste finnas att svara på allmänhetens frågor. Den kultu- rella mångfalden måste beaktas. Det är viktigt att kunna styra samtal till rätt instans. , sektionschef vid för Ambulanssjukvård och Katastrofmedicinsk planering Enligt allmänna råd skall varje landsting ha en katastrofplan som regelbundet revideras. Lands- tingens PKL-grupper samverkar med kommuner, primär- vård och kyrkan samverkar i arbetet med det psykosociala omh*ändertagandet. Information är ett komplext område. Det gäller både internt inom hela och externt till drabbade, mellan myndigheter och organisationer samt till massme- dierna. Vid en svår händelse finns ett antal personer på skadeplatsen som leder det medicinska arbetet, dessa har ett medicinskt ansvar och även ett informationsansvar. Vid en svår olycka eller katastrof leds arbetet av den centrala B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A finns det en pressjour inom . Det är mycket viktigt med kontinuerlig utbildning och övning och mental förberedelse för svåra händelser. Det behövs en ramplan och det behövs mandat för hur arbetet skall bedrivas. har gjort en utvärdering av insatserna i samband med Estoniakatastrofen. Denna in- kluderade dock inga kontakter med anhöriga eller överle- vande. , beredskapsplanläggare i , Trovärdighet och tillit är mycket viktigt för kyrkan. Kyr- kan kan ta hand om andliga problem utan att kräva konfes- sion och kyrkan är bra på praktisk själavård. Församling- arna skall ha planer för krissituationer. I förbereder man sig genom att tänka in att någonting kan hända. Polisen önskar ofta att någon från kyrkan är med när dödsbud skall lämnas. Kyrkans arbete vid katastrofer skulle underlättas om den lättare kunde få del av listor över anhöriga till drabbade. har inte gjort någon uppföljning av det själavårdsarbete som gjordes ute i församlingarna efter Estoniakatastrofen. När Estoniakatastrofen inträffade, fanns i en krisgrupp bestående av personer från ambu- lansen, , polisen, räddningstjänsten och socialförvaltningen. Genom denna sammansättning har gruppen bildat ett nät i samhället som underlättar kom- munikationen, snabba insatser och information. Gruppen träder in inte endast vid katastrofer utan även vid andra hastiga olyckor, som dödsolyckor i trafiken, bostadsbränder m.m. och man har satsat mycket på utbild- ning och deltagande i övningar hos polisen och räddnings- tjänst. Vid Estoniakatastrofen, då 46 personer från orten fanns med på färjan, förstod man tidigt att ett stort antal var drabbade. Det var därför av vikt att så snart som möj- ligt öppna en lokal där man kunde samlas. I krisgruppen hade man genom övningar insett att det är av stort värde att i förväg ha en utpekad lokal för ett kriscentrum, så att man snabbt kan komma igång med krisgruppsarbetet. Viktigt är också att denna lokal uppfyller kriterier som en stor samlingssal där de anhöriga kan samlas, mindre rum för enskilda samtal, ett rum för avskildhet, tillgång till för- täring samt tillräcklig kapacitet för telefoner och telefax. I fanns en sådan lokal utsedd – en av kyrkans församlingsgårdar och man gick snabbt ut i lokalradion och meddelade att anhöriga var välkomna dit. Viktigt vid krisgruppsarbete är vederhäftig och regel- bunden information till de drabbade – att inte undanhålla uppgifter, om de icke är sekretessbelagda. Trots att det inte fanns mycket information att lämna till de anhöriga i inledningsskedet, försökte man ändå genom Rikskrimin- alpolisen få fram de få uppgifter som fanns att få. En polis- man stod sedan i daglig kontakt med och informerade de anhöriga . Även för medier fanns avsatt tid för information. Vid en sådan omfattande katastrof krävs även viss ad- ministration för att få någon form av struktur. Så t.ex. re- gistrerades de anhörigas adress och telefonnummer, namn på och relation till den saknade m.m. Även de enskilda be- hoven av hjälp utöver den från krisgruppen noterades på därför avsedd blankett, där man sedan skrev in företagen åtgärd. Detta var av självklara skäl – mellan 100 och 200 personer var samlade – nödvändigt för att det skulle fung- era. upphörde krisgruppens samlingar och varje anhöriggrupp erbjöds istället en stödperson, som ut- sågs med stor omsorg från psykiatrin, sjukvården och kyr- kan. Enligt erfarenhet skall en krisgrupp inte verka för länge i ett kriscentrum. Risken finns då, att den kan bli ett forum för konflikter som kan leda till problem. Vad som är av stor vikt i dessa sammanhang är att man i samhället har klart för sig de olika ansvarsområdena, att man känner till varandra och varandras ansvarsområden. Krisgruppen i har därför haft sammankomster med berörda parter – olika lokalpolitiker, ansvariga inom sjukvården med flera instanser och man planerar flera så- dana sammankomster. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Det viktigaste vid krisgruppens arbete är dock att våga gå in och vara nära och framför allt lyssna. Rädslan för att möta människor, som har drabbats av en sorg, beror nog till stor del på att man ställer ett krav på sig själv att ge tröst. Någon tröst finns inte att ge i det skedet utan det är närvaron, värmen, omsorgen och lyssnandet som betyder mest. , f.d. planeringschef , numera chef för vid Rapport kom igång med sändningar morgo- nen efter . Hade samma sak skett nu hade man sannolikt startat sändningar på nat- ten. Snabbheten har ett egenvärde i nyhetsverksamheten och de allra första timmarna ställer höga krav på medier- nas omdöme och beslut. Medierna måste ha redskap för att få fram händelserna och sanningen om det inträffade trots de hinder som finns. Rapport dramatiserade inte vad som hänt, vi hade pro- blem att finna ord, vi höll tillbaka snarare än överdrev. In- tervjuer med anhöriga denna första dag var bra, de gjordes med respekt. En nyhetsorganisation kan ses som en permanent kris- organisation, det är kriser som är mediernas viktigaste ny- heter, och för det finns larmlistor med mera. Efter hade vi alla en stor inlevelse som man annars sällan har. Två medarbetare förlorade anhö- riga. Många människor ringde till redaktionen; anhöriga, sjökaptener med flera, det var som en slags arbetsgemen- skap med publiken. Detta får betraktas som mycket ovan- ligt. Var det rätt att direktsända intervjuer med anhöriga från Estlineterminalen? SVT ångrar inte detta val men har i efterhand diskuterat om man skall intervjua männis- kor i chock. Mer kunskap behövs för att reportrar och an- dra skall kunna avgöra hur människor fungerar i chock, ingen av TV-kanalerna gjorde något egentligt övertramp efter Estonia. Om något gjordes fel så var det att TV var för långsamt. , leg. psykolog, I bildades en samverkande organisation mellan , kommundelarnas krisgrupper, kyrkans kris- organisation och polisen. Arbetet delades upp. Vid en skriftlig uppföljning 13 månader efter olyckan framkom att människor mådde dåligt. De tillfrågades då om de ville ha ytterligare stöd. Förutom det egna nät- verket och individuella professionella stödkontakter har anhöriggrupper och anhörigföreningar fyllt en viktig stödjande funktion för att människor kommer samman. Vilka resurser och kunskap finns för posttraumatiska tillstånd? Behövs en central nationell grupp som kan gå in och stötta på lokal nivå vid stora katastrofer? Känslan att råka ut för det ofattbara och att tappa kontrollen. Känslan av hjälplöshet inför tillvaron. Detta är fruktansvärt att känna. Människor som inte kommer vidare kan komma att söka hjälp 2–efter olyckan. Finns det då resurser för dem inom sjukvården? Man bör vara försiktig och hänsynsfull mot människor som befinner sig i chock. Något som medierna bör vara observanta på vid rapportering. Aage , poliskommissarie, polismyndigheten i På brandplatsen utsågs en polisiär som fick till uppgift att ordna en slags pressbalkong. Man ordnade en guidad tur i lokalen. En särskild informationsbefattningshavare tillsattes i staben. Inom polisen togs också emot inkommande samtal från allmänheten, utländska beskickningar och massme- dier. Pressmeddelanden skickades ut. Behov fanns att kon- centrera information för att nå de anhöriga. Så skedde del- vis i samband med att dödsbud senare lämnades. Ett forum har bildats för de anhöriga där det har hållits tio träffar. Där har representanter från , åkla- garmyndigheten, tekniska roteln, räddningstjänsten, Sahl- grenska sjukhuset och medverkat. Vid träffarna har getts så saklig information som möjligt B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Till invandrarföreningar har sär- skild information riktats. Även till skolorna riktades sär- skild information om myndigheters ansvar osv. I Göteborgskatastrofen var det räddningstjänsten som var samverkande organ. I dess lokaler samlades katastrof- ledningsgruppen, där fanns socialtjänst, sjukvård och kyrka. Röda korset i hade ingen beredskapsplan att gå efter när katastrofbranden inträffade, men man gick ut di- rekt och erbjöd medmänskligt stöd. Röda korsets lokaler hade öppet utöver de ordinarie öppettiderna och kunde nås per telefon dygnet runt . Ett fåtal människor hörde av sig. Polisen önskade en beredskap för transporter och sam- lingslokaler. Det visade sig att dessa insatser inte behöv- des. Behovet av medmänskligt stod är stort vid katastrofer och olyckor, men det är svårt att förutsäga var behovet uppstår. Efter katastrofbranden samlades många männis- kor vid olycksplatsen på och i . Frivilliga från Röda korset fanns på båda platserna för medmänskligt stöd för de sörjande /nätterna efter olyckan. Röda korset efterlyser planering och samordning med andra organisationer och kommunen, för att utnyttja de samlade resurserna bättre. , samordnare av långsiktiga insatser med anledning av brandkatastrofen Stadsdelarnas krisorganisationer fungerade bra och kom igång tidigt efter brandkatastrofen. Insatser efter branden i håller på att samord- nas så att kommunens samlade kapacitet utökas. Allt från elevvård, pedagogiska insatser, socialvård och sjukvård kan komma att ingå i denna samordning. Organisationen som skall arbeta med detta skall förstärkas så att den har en ut- hållighet . Hela arbetet går ut på att försöka göra livet så drägligt som möjligt för de anhöriga och drabbade. Fem stödcentrum i anslutning till ungdoms- mottagningar har byggts upp med ett lokalt samråd mel- lan primärvård, vuxen- och barnpsykiatri, utbildnings- förvaltning och stadsdelsförvaltning. Sorgen innebär att framtiden ofrivilligt måste omdefi- nieras. Reaktionerna efter katastrofen är normala, men händelsen onormal och absurd. Vår ideologi i arbetet är att sorg är ingen sjukdom. Människor som drabbats kom- mer att sökas upp för att de inte skall tappas bort för det fall de behöver stöd av något slag. Det är bland annat vik- tigt att erbjuda stöd till de överlevande som bär på skuld- och skamkänslor. De anhöriga har bildat en stiftelse. Experter från hela landet skall kunna ställas till de drabbades förfogande om de så önskar. , nyhets- och samhällschef Göteborg92 Det som hände i kan komma att påverka och möjligen förändra journalistiken . Det förutsätter att journalistkåren håller känslorna och det inträffade le- vande trots att det lättaste är att skjuta det obehagliga ifrån sig. Förändringar i journalisternas grundutbildning är nå- got som skulle kunna innebära en möjlighet att lära. Journalister och fotografer är bland de första på plats vid en katastrof eller stor olycka och det var svårt för dem att göra sitt arbete i en situation som branden i . Människor blir arga av deras närvaro, men de kan också hjälpa och trösta. En särskild situation inträffade i som kanske beror på att offren var unga människor med många kom- pisar och de flesta med invandrarbakgrund. Efter katastro- fen sökte de drabbades kompisar upp medierna och var väldigt omedelbara i sina kontakter. De krävde att få vara med i medierna, de ville t.ex. att TV skulle bevaka alla begravningarna. Detta var svårare för medierna att han- tera än den vanliga situationen när medierna själva söker upp dem som skall intervjuas. Något som försvårade bevakningen var det tidiga utta- landet att man befarade att branden var anlagd. Det satte igång en reaktion i som saknar motstycke. Ty- värr vidarebefordrade TV uttalandet utan att ifrågasätta B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A eller granska det kritiskt, det gick för fort. Uttalandet födde spekulationer om rasistdåd m.m. Dessa uppgifter var mycket svåra att följa upp. För övrigt var samarbetet med myndigheterna i mycket bra sett från mediernas sida. Polis, rädd- ningspersonal och kommunens informatörer informerade och utsattes för intervjuer liksom politiker. Telefonnum- mer till kriscentrum och krisgrupper förmedlades via me- dierna. Det uppstod behov, journalistiskt och mänskligt, att direktsända en minnesstund i TV efter olyckan. Medierna i fick en särskild roll som aktiva i sorgebearbetningen; föräldrar och andra anhöriga har kommit till redaktionen för att titta på filmer som togs och många samtal kommer in. SVT har kontaktat psykologer och terapeuter för att få hjälp i sitt agerande. Medierna har en roll i hela bearbetning av det som hände. De ögonvittnen som intervjuades i för- intervjuades. Man talade med dem innan man beslutade att intervjua dem eller ej. Många valdes bort. För personalen på finns ett kristeam med psyko- log, psykoterapeut och präst, de kallades in och fanns på plats från kl. 7 efter olyckan. Ingen av dem som varit ute på fick gå hem innan de talat med någon ur kristeamet. Efter 1 ½ dygn kallades alla till debriefing och detta har följts upp även . Report- rar och fotografer som inte bevakade olyckan förbjöds att åka ut till olycksplatsen. Detta gjordes för att de inte skulle dras in i känslorna utan vara relativt opåverkade. Respekten avtar med det geografiska avståndet. SVT som hjälpte utländska medier på plats i kunde inte påverka det faktum att nyheten om att branden befa- rades vara anlagd av rasister kablades ut över hela världen. Från medier i inkom förfrågningar som var B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A etiskt omöjliga att tillgodose, bilder av brännskadade efterfrågades. SVT har internt lärt mycket om katastrofjournalistik, man skall vara återhållsam, med- mänsklig, ta hand om den egna personalen och arbeta efter de bakomliggande journalistiska principerna. , direktor kriscentrum på Vårsta bildades och är ett infor- mellt nätverk mellan nationella aktörer inom området psykiskt och socialt kris- och katastrofarbete. Deltagarna representerar både statliga myndigheter och andra orga- nisationer inom området. Anledningen till att bildades var dels brist på samverkan mellan olika myndigheter och organi- sationer vid större olyckor och katastrofer och dels insik- ten om att det är viktigt med utveckling av psykiska och sociala insatser vid kriser och katastrofer. kriscentrum: Vid Göteborgsbranden samordnades arbetet gentemot stiften, nationella kyrkokansliet och andra trossamfund. Vidare kunde man ge den regionala och lokala organisationen uppbackning. Detta skedde genom samverka och samordning. Man in- hämtade nyheter, förmedlade information och höll reda på olika instansers insatser. Kyrkan har många frivilliga som är bereda att hjälpa till om det behövs. Kommunikation; myndigheter, massmedier och berörda , generaldirektör för psykologiskt försvar SPF fick efter Estoniakatastrofen i uppdrag att förmedla information till anhöriga. På eget initiativ utöka- des uppdraget till att även omfatta överlevande. SPF:s utgångspunkt är att människan i det liv hon le- ver, det samhälle och den värld vi lever i inte är helt säker och trygg. Det finns även väldigt många olika uppfatt- ningar om vad som är farligt och inte farligt, riskfyllt och inte riskfyllt. I en krigssituation har ett militärt försvar och sedan ett antal funktioner, totalförsvarsfunktioner. Det är viktigt att vissa verksamheter fungerar i krig, t.ex. trans- porter eller sjukvård. Det är då oväsentligt om det är stat- liga eller privata organ som behövs, alla finns med i beredskapslagstiftningen. Information är verksamheter som knyts samman i funktionen psykologiskt försvar, det kan lika gärna kallas för informationsberedskap. För denna funktion har SPF ansvar. För funktionerna i beredskapsorganisationen har beslutat om mål och syfte. För det psykologiska försvaret är målet att upp- rätthålla förtroende för det demokratiska samhället. För- svarsviljan och motståndsandan byggs då upp genom att man har detta förtroende för det demokratiska samhället och är villig att stå upp till försvar för detta samhälle med dess värden. Medlet att försöka nå det här målet att bevara förtroendet sker genom bl.a. snabb och korrekt nyhetsför- medling. För att informationen skall fungera i en kris måste det finnas en informationsberedskap, dvs. det måste finnas ut- bildad och erfaren personal både på myndighetssidan och mediesidan. Det krävs även teknik och att övningar har genomförts. De funktionsansvariga myndigheterna och verksam- heterna inom funktionen skall oftast också ha resurser och beredskap för krig. Dessa skall också kunna användas vid s.k. svåra påfrestningar för samhället i fredstid. Begreppet svåra påfrestningar och dess konkreta innebörd för hur resurser skall användas är inte definierat i legala termer. I funktionen information ingår regeringen, , de centrala myndigheterna, högre regionala myndigheter, länsstyrelser, landsting, försvarsområden och kommu- nerna. SPF prioriterar den kommunala nivån, händer det något i så händer det i en kommun. Det är till den egna kommunen medborgarna först vänder sig för att få information. Den kommunala informationsverksamheten är därför central för förtroendet. Press, etermedierna och deras distribution ingår inte i funktionen men anses höra till den. Det finns ett avtal om beredskapsskyldighet, t.ex. vad gäller förmåga att kunna sända och vad gäller distribution. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A forskning och utbildning på informationsområdet. När det krisar till sig är det viktigt att göra rätt saker. En viktig sak är att säkerställa informationsförmågan. Medierna är ofta snabbt på plats och återger vad som hän- der. Krisen kan då lätt bli den kris som medierna förmed- lar. För myndigheterna är det viktigt att ha en sådan kapa- citet att de själva vet vad det är som pågår och kan för- medla den bilden på ett korrekt och snabbt sätt till medi- erna. Ett problem i en kris är att motstridande information från olika myndigheter kan nå medborgarna. Detta med- för ofta att människor blir oroliga speciellt om situationen är farlig. Det krävs därför stor omsorg om hur man infor- merar samt erfarenhet, kunskap och övning. Det är inte heller tillräckligt om myndigheten har rätt information, den måste också ha tillräckliga resurser för att nå ut med den. Även för detta krävs kunskap och erfarenhet. Vid riskkommunikation är det viktigt att sätta sig in i mottagarnas faktiska situation. Vilken information vill de ha? Hur ser de på det som händer? Viktigt för att kunna lyckas är att informationen är riktig, tydlig och tillförlitlig samt ändamålsenlig. Sedan är det viktigt att lyssna, förstå, acceptera och beröras. Tilliten och trovärdigheten informationsinsatser är viktig för hur arbetet skall lyckas. Informationen mot allmänheten underskattas ofta. Det måste finnas en hög och långvarig beredskap för att möta allmänhetens oro, undran och frågor. Resurserna måste vara uthålliga, krisen kan vara . Det är viktigt att de som svarar i telefon har riktig information att lämna. För att minska trycket på telefonlinjerna kan vissa generella förfrågningar samlas ihop och svar förmedlas via medierna. De drabbade måste tas omhand på ett särskilt sätt, det måste finnas människor med erfarenhet, kunskap, inlevel- seförmåga, empati som kan svara på frågor. En sådan be- redskap måste finnas i alla samhällsverksamheter. Myndigheterna måste alltid vara tillgängliga för medi- erna. Grundprincipen för myndigheternas informations- hantering måste vara att den som är ansvarig för en viss verksamhet också är ansvarig för informationen som rör denna verksamhet. Däremot är det oerhört viktigt att de som är ansvariga för verksamheten och därmed för infor- mationen har kontakt med ansvariga på andra myndighe- ter. De bör skapa en form för att samverka med varandra om informationen. Detta är oerhört viktigt vad gäller och de centrala myndigheterna. Om detta pågår en utredning. En ökad dialog och ett närmare samarbete mellan myndigheter och myndigheter och re- geringen är viktigt. bör i vart fall ha initiativrätt att sammankalla till gemensamma överlägg- ningar om hur man skall bete sig med information och annat på regional nivå. För detta borde det finnas författningsstöd. Det är kommunledningen som är ansva- rig i kris- och katastrof. Även här bör samordning och samverkan diskuteras. Ordet kris används i många sammanhang, men är egentligen en psykiatrisk, medicinsk term. Det finns ingen genomtänkt terminologi, förhållningssätt eller ansvars- förhållande till olika typer av katastrofsituationer eller svåra olyckor. I förhållande till de berörda vid Estoniakatastrofen hade sjukvården ett informationsansvar avseende dem man tagit hand om. Polisen hade ett informationsansvar kopplat till identifiering av omkomna. Kommunerna hade ett mer övergripande ansvar till sina kommuninnevånare att säkerställa att de som hör till kommunen får reda på det de behöver veta. Därför är det viktigt med en informationsresurs som snabbt kan förstärkas vid allvarli- gare händelser. var inte alls inrättat för att ge infor- mation till berörda. Det fanns varken resurser eller orga- nisation för det. En sådan uppgift måste ligga på en nivå där det är konkret gripbart och identifierbart. Efter Esto- niakatastrofen åkte flera olika frågor rörande hanteringen upp till . Erfarenheten av detta innebär att man naturligtvis måste se till så att man kan möta så- dana informationsproblem på olika sätt. Estonia var ju helt klart en nationell fråga och då måste den informations- mässigt hanteras nationellt, i vart fall under en fas måste vara inrättat för att kunna hantera det. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A finns bara en moralisk skyldighet för privata sub- jekt, t.ex. rederier att ha informationsberedskap vid svåra påfrestningar. Man skulle kunna fundera över om inte ett antal samhällsviktiga privata verksamheter också borde ha den skyldigheten.