sou · GNB333 · 2000-01-01 00:00:00 — regleras som en separat insats. Jag har därvid övervägt att i 10 § SoL införa en bestämmelse om korttidsboende. En annan möjlighet är att låta korttidsboende innefattas i samlingsbegreppet särskild boendeform men särskiljas från särskilt boende. Enligt vad jag i övrigt föreslår avseende begreppet särskilda boendeformer skall detta utgöra sam- lingsbegrepp för bostad med särskild service för funktionshindrade och äldreboende. Jag föreslår att också insatsen korttidsboende regleras som en del av detta samlingsbegrepp vilket även underlättar tillämp- lighet i annan lagstiftning. Med äldreboende skall således avses det permanenta boendet när någon flyttat från sitt ordinära boende till äldreboende på grund av om- fattande behov av vård och omsorg, medan korttidsboendet utgör en tillfällig insats. Den nu redovisade skillnaden mellan insatserna motive- rar i sig att korttidsboendet behandlas särskilt. Det främsta skälet för förslaget är dock att understryka den stora betydelse insatsen korttids- boende har för att underlätta kvarboende i det ordinära boendet. Detta har också som redovisas nedan i kapitel 5 betydelse i avgiftssamman- hang. Korttidsboende ska kunna uppfylla olika syften, som avlösning av anhörig, växelvård, vård, omsorg och rehabilitering vid tillfälliga svikt- tillstånd och efter sjukhusvistelse liksom vård och omsorg i livets slut. Detta förutsätter att korttidsboendet kan erbjuda god hälso- och sjuk- vård och att tillhandahåller erforderliga läkarresurser. 3Särskilda boendeformer i annan lagstiftning 6WlOOQLQJVWDJDQGHQ RFK I|UVODJ Av utveckling i rättspraxis framgår att lagen med några få undantag är tillämplig för särskilda boendeformer. Preciseringar i hyreslagen med syfte att göra den undantagslöst tillämplig för särskilda boende- former skulle medföra övervägande nackdelar. Enligt min mening är det ur rättsäkerhetssynpunkt inte heller lämpligt att göra ändringar i syfte att minska hyreslagens tillämplighet för det särskilda boendet. Jag föreslår därför att det inte görs någon ändring i hyreslagen i syfte att precisera lagens tillämplighet avseende särskilda boende- former. Däremot är det av vikt att undanröja möjligheten att få samma boendekostnad prövad såväl enligt hyreslagen som 35 § SoL. En bestämmelse införs därför i 35 § SoL och 19 § LSS med inne- börd att om hyreslagen är tillämplig för ett äldreboende skall kost- nad för boendet inte kunna prövas enligt dessa lagrum. För de fall hyreslagen inte är tillämplig kan kommunen ta ut avgift för boende- kostnaden enligt 35 § SoL respektive 19 § LSS. För att tydliggöra att bytesrätt inte är adekvat och att upprust- ningsföreläggande inte bör gälla i särskilda boendeformer föreslår jag att det i hyreslagen särskilt anges att hyresgäst i särskild boende- form inte har rätt att byta sin bostad eller att begära upprustningsfö- reläggande. 3.1.1Hyreslagens tillämplighet i särskilda boendeformer Bostadsdomstolen fastslog i ett beslut (RBD 1994:8) att hyreslagen är tillämplig på upplåtelser av särskilda boendeformer och bostäder med särskild service under förutsättning att hyresgästen tillhandahålls ett 68 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ utrymme som han/hon disponerar ensam och att upplåtelsen sker mot ersättning. I senare avgöranden från har hyreslagen inte ansetts vara tillämplig på flerbäddsrum. Det finns också avgörande från under- rätten som visar att om den sjävständiga dispositionsrätten till boendet är start begränsat kan det anses att hyreslagen inte är tillämplig för en- kelrum. I ett sådant avgörande som avsåg enkelrum i sjukhem har i domskälen framhållits att hyreskontrakt inte hade upprättats, att rum- met inte hade egen toalett, att dörrarna inte gick att låsa och att de bo- ende vid behov kunde få flytta från ett rum till ett annat. I andra avgö- randen har som skäl för att hyreslagen inte skulle vara tillämplig angi- vits att boendet skulle vara av underordnad betydelse i förhållande till vården. Avgörande för hyreslagen tillämplighet i särskilda boendefor- mer är att den boende har en lägenhet, rum eller del av rum som hon självständigt förfogar över och som upplåts till henne mot en avtalad hyra. Av tidigare förarbeten till 35 § SoL framgår att boendekostnad i äld- reboende skall tas ut i form av hyra. 1997/98:113 s. 121 kom- menteras en ändring i 35 § enligt följande: "Vidare byts ordet boende ut mot boendekostnad och flyttas för att markera att det inte är fråga om avgift för boende (vilket är en olycklig och missvisande formulering), utan kostnad för boende, som kan vara hyra, bostadsrättsavgift eller kostnader för egnahemsboende." Av den nu gällande lagstiftningen följer dock inte att boendekostnaden uteslutande skall anses utgöra hyra eller avgift. Boendekostnad kan fortfarande prövas av förvaltningsdomstol i samband med ett överklagande av avgiften. Detta innebär att i de fall boendet anses utgöra ett hyresförhållande kan boendekostnaden komma att prövas dels genom kommunalbesvär och dels i hyresnämnd. Därmed kvarstår också oklarhet om hyra kan anses vara en avgift och därmed omfattas av reglerna för förbehållsbelopp. Om den enskilde vill ha sänkt avgift med åberopande av ekono- miska svårigheter kommer hon om hyran ligger utanför 35 § SoL hän- visas att söka ekonomiskt bistånd enligt 6 § SoL. Om hyran ligger inom ramen för SoL kan hennes begäran prövas som jämkning. Detta har i sin tur betydelse för det kommunala bostadstillägget. Att socialt bistånd utgår för betalning av hyra hindrar inte att kommunalt bostadstillägg också utgår. Däremot utgår inte kommunalt bostadstillägg för den del av hyran som sätts ned genom jämkning. Nedan i kapitel 5 föreslår jag att 35 § SoL kompletteras med ett tyd- liggörande av att lagrummet inte skall vara tillämpligt avseende boen- dekostnaden i de fall boendet utgör ett hyresförhållande. 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ 69 nebär att den enskilde inte kan begära att boendekostnad i ett hyresför- hållande jämkas om hon har mindre kvar än sitt förbehållsbelopp. 3.1.2Hyrornas storlek i särskilda boendeformer I SCB:s Hinkstudier ingår frågor om hyresnivåerna i särskilda boende- former med helinackordering. Uppgifter om hyresnivåerna i saknas. Det finns inte heller rikstäckande uppgifter om hyror i bostäder med särskild service. Vanligen har bruksvärdet för en servicebostad ansetts ligga något högre än en ordinär bostad med hänsyn till den sär- skilda utrustning som finns, och närheten till gemensamma utrymmen och service. I av kommunerna debiteras inte hyran separat i sär- skilda bostäder med helinackordering, utan ingår i helinackorderings- avgiften. I övriga kommuner varierar hyrorna efter standard, så som förutsattes i den så kallade Ädelpropositionen (prop. 1990/91:14). Uppgifterna om hyror i flerbäddsrum och tvåbäddsrum är osäkra. Enligt HINK är medianhyran i landets kommuner , i tvåbäddsrum . Enligt undersök- ning av ett urval av landets kommuner var medelvärdet för högsta debiterade hyra i flerbäddsrum och för tvåbäddsrum . I enbäddsrum utan eget hygienutrymme var medelvärdet för högsta debiterade hyra . För enkelrum med wc och bad/dusch var medianhyran enligt HINK 1996 och för ett rum och kök/kokmöjlighet var medianhyran . (Se vidare bilaga 5, tabellbilagan ta- bellerna 2–4) Taket för BTP är . Enligt kommunernas uppgif- ter till SCB i HINK 1996 var månadshyran för av de boende. Enligt vad de boende själva uppgav i samma Hinkundersökning hade så hög hyra. I moderna gruppbostäder och ålderdomshem är det inte ovanligt att hyran överstiger både 5 000 och . I vissa fall beror det på att kommunerna använt sig av någon form av självkostnadshyra i stället för att tillämpa bruksvärdesbedömning enligt hyreslagen. En fråga som vållat problem vid hyressättningen har varit hur de gemensamma utrymmena (gemensamt kök och allrum eller motsva- rande) skall värderas. I vissa fall har ytan för de gemensamma utrym- mena fördelats på hyresgästerna i en gruppbostad och räknats som om det vore bostadsyta. Rättspraxis visar entydigt att detta inte är tillåtet, utan att bruksvärdesprincipen skall tillämpas, dvs. att de gemensamma utrymmena skall påverka hyran beroende av deras värde för den bo- ende. Det saknas ännu en rättspraxis för hur denna skälighetsbedöm- ning skall ske. 70 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ 3.1.3Olika boendekostnad i boende som beviljats enligt SoL respektive LSS I rapporten skriver att det är oacceptabelt att som avgiften/hyran för ett äldreboende kan prövas enligt olika lagstiftningar och med olika resul- tat – dels enligt hyreslagen och dels enligt SoL/LSS. Enligt 35 § SoL får kommunen för sådant boende som avses i 20 § andra stycket eller 21 § tredje stycket ta ut skäliga avgifter enligt grun- der som kommunen bestämmer. Enligt 19 § lag (1993:387) om stöd och service för vissa funktions- hindrade (LSS) får avgift tas ut för boende enligt de grunder som kommunen bestämmer. I förarbetena har särskilt angivits att gemen- samma utrymmen i bostäder med särskild service skall anses som en del av vården och därför vara kostnadsfri för den enskilde. I proposi- tionen om stöd och service för vissa funktionshindrade (prop 1992/93:159) angavs att avgift bör avse den enskildes privata bostad, inte kostnader för gemensamma utrymmen och personalutrymmen. De senare bör betraktas som del av den särskilda service och omvårdnad som skall ges i anslutning till bostaden.1 I ett avgörande av kammarrätten behandlas rätten att ta ut avgift för gemensamhetsutrymme i gruppbostad enligt LSS. Kammarrätten för- klarade att det stod i strid mot avgiftsbestämmelsen i LSS att som kommunen i den aktuella prövningen inrymma kostnad för gemensam- hetsutrymmen i avgift för gruppbostad. Regeringsrätten medgav inte prövningstillstånd. En konsekvens av lagstiftningen är att människor som med stöd av SoL respektive LSS beviljats plats i samma äldreboende kan ha olika boendekostnad för samma lägenhet. En förutsättning för att få en bostad i en särskild boendeform är att den enskilde har ett biståndsbeslut enligt SoL eller beslut om insats enligt LSS. Upplåtelsens syfte är att bereda erforderlig vård, omsorg och ser- vice. Av detta följer att den enskilde inte kan använda sin lägenhet för byte. För att undvika oklarheter kan det finnas skäl att reglera detta i hyreslagen. 1 prop 1992/93:159 sid 100 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ 71 Enligt 18 a § hyreslagen får hyresnämnden på hyresgästs ansökan förelägga hyresvärden att vidta åtgärd som behövs för att lägenhet skall uppnå godtagbar standard – så kallat upprustningsföreläggande. Svens- ka har i sin rapport på- pekat att det skulle medföra stora konsekvenser för kommunen om hyresgäst i äldreboende skulle kunna utverka upprustningsföreläggande avseende exempelvis dusch/badkar och matlagningsmöjlighet inom lägenheten. Det kan ifrågasättas om upprustningsföreläggande i prakti- ken överhuvudtaget kan bli aktuellt i särskilda boendeformer. Jag fin- ner dock anledning att i 18 a § ange att upprustningsföreläggande inte skall vara tillämplig i särskilda boendeformer. 3.1.5Inskränkningar i förfoganderätten över sin bostad? Ett problem som lyfts fram av några kommuner under utredningens gång är att omsorgstagaren gör gällande rätt att disponera det särskilda boendet för sig och andra på ett sådant sätt att vård, service och om- vårdnad äventyras. Det kan exempelvis vara en senildement person som vill låsa sin bostad eller en omsorgstagare vars anhöriga uppehåller sig i bostaden och genom sitt agerande omöjliggör vård. Jag menar dock att dessa problem inte skall lösas inom ramen för hyreslagen utan snarare i socialtjänstlagstiftningen. I synnerhet som dessa problem finns i såväl särskilt som ordinärt boende. Enligt min mening är det ur rättssäkerhetssynpunkt bäst för den en- skilde att upplåtelsen av bostad i äldreboende och bostad med särskild service sker inom ramen för hyreslagen. Genom att hyreslagen är tillämplig för i stort sett alla särskilda bo- endeformer erhåller den enskilde möjlighet att klaga på hyrans storlek hos hyresnämnd. Hyreslagen och hyresförhandlingslagen ger vidare möjlighet till kollektiva och individuella förhandlingar. Särskilda boendeformer syftar till att kunna erbjuda omfattande vård och omsorg. Detta motsäger inte vikten av att den trygghet som hyreslagen innebär också omfattar särskilda boendeformer. Däremot är den enskildes dispositionsrätt i två- och flerbäddsrum så begränsad att det normalt torde vara svårt att tillämpa hyreslagstiftningen. Jag menar därför att hyreslagens tillämplighet så som den utvecklats i rättspraxis är rimlig och föreslår inte någon lagändring i denna del. I de fall hyres- 72 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ lagen inte är tillämplig föreslår jag nedan i kapitel 8 ett tak för den högsta boendeavgift som får debiteras. Enligt min mening är det inte rimligt att hyreslagens bestämmelser om rätt att begära upprustningsföreläggande samt att i bytessyfte över- låta hyresrätt skall vara tillämpliga för särskilda boendeformer. Jag fö- reslår därför ändringar i dessa delar. För att undanröja den osäkerhet som följer av gällande rätt där bo- endekostnad kan prövas både som hyra och avgift föreslår jag vidare i kapitel 5 att det i SoL och LSS skall anges att 35 § SoL resp 19 § LSS inte är tillämpliga på boendekostnad som tas ut i form av hyra. 3.2BTP för särskilt boende Jag föreslår inte någon ändring i nuvarande lagstiftning. Av nu gällande lag (2 § BTPL) framgår att "för bostad i särskild boen- deform lämnas bostadstillägg endast för boende i lägenhet eller för bo- ende i en- och tvåbäddsrum". har anfört att regeringen bör se över rät- ten till BTP i tvåbäddsrum. Utskottet ifrågasätter om boende i två- bäddsrum kan betraktas som eget boende när det inte rör sig om två personer som valt att bo tillsammans. Utskottet anser att det är otill- fredsställande med de stora variationer vad gäller hyressättningen som redovisat. Möjligheten att erhålla BTP i en icke fullvärdig bostad skulle kunna ge kommunerna felaktiga incitament att sätta en hög hyra och i gengäld hålla avgifterna låga för att därigenom maximera BTP, dvs. minimera den boendes kostnad och maximera statens. Frågan är dock om det finns skäl för en sådan oro. Då hyreslagen är tillämplig för i stort sett allt äldreboende kan hyran prövas av hyresnämnd. Därmed bortfaller möjligheten för kommunerna att välja en avgiftsmodell med hög boendekostnad och låga avgifter. Med förslaget nedan i kapitel 8 om ett tak för högsta boendeavgift bortfaller eventuella incitament att anpassa boendeavgiften i tvåbäddsrum till BTP-reglerna. Det finns därför enligt min bedömning ingen anledning att inskränka nuvarande rätt att kunna erhålla BTP i tvåbäddsrum. Av BTPL (2 § tredje stycket) framgår att bostadstillägg inte beviljas om boendekostnaden tas ut som en inkomstrelaterad avgift. I de fall då en kommun väljer att ha en "helinackorderingsavgift" som inkluderar boendet utgår således normalt sett ingen BTP. 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ 73 I betänkandet av utredningen inriktning på tandvårdsförsäkringen (SOU 1998:2) används begreppet "boende på sjukhem m.m." som en sammanfattande benämning för boende i särskilda boendeformer. I cir- kulär från tydliggörs att alla som bor i sär- skilda boendeformer omfattas av tandvårdsreformens förslag om upp- sökande tandvård och att kostnaderna för tandvården inräknas i hög- kostnadsskyddet.2 Något ytterligare förtydligande torde inte behövas. Jag föreslår att enskilt TV-innehav skall behandlas lika oavsett om man bor i ordinärt boende eller särskild boendeform. I lagen om TV-avgift (SFS 1989:41) regleras uppbörd av TV-avgift. Enligt huvudregeln i 2 § denna lag skall för TV-mottagare som är av- sedda att användas i innehavarens hushåll betalas en enda TV-avgift. Enligt 2 § gäller också att en enda TV-avgift betalas för samtliga TV- mottagare som finns inom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är avsedda att användas av dem som får vård. Enligt förarbetena avser detta bl.a. åldringsvård, t.ex. sjukhem. Det innebär att det på ett sjukhem eller ett ålderdomshem har betraktas som att det är tillräckligt med en TV-licens för såväl de ge- mensamma TV-apparaterna som de privata TV-apparaterna i de enskil- das bostäder/rum. Radiotjänst i har framfört att lagtexten behöver förtyd- ligas. Enligt Radiotjänsts bedömning avser bestämmelsen om en TV- licens för samtliga TV-apparater de TV-apparater som ägs av vårdgiva- ren. Med den ordalydelse lagen har är dock den vanliga tolkningen i särskilda boendeformer såsom sjukhem och ålderdomshem att boende som har egen TV-apparat inte behöver betala TV-avgift. Då kommu- nerna använder olika begrepp på samma form av boende komplicerar det ytterligare Radiotjänsts möjlighet att bedöma avgiftsskyldigheten. Att ha egen TV när man bor permanent i ett ålderdomshem eller sjukhem skiljer sig inte från att ha egen TV när man bor i eller ordinärt boende. Det är svårt att finna något skäl för att en person skall befrias från att betala TV-licens bara därför att kommunen valt en 74 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ viss benämning på den särskilda boendeform där man bor. Det är likaså svårt att finna skäl varför TV-innehav skulle behandlas olika beroende av om man bor i ordinärt boende eller i särskild boendeform. Jag föreslår att lagen om TV-avgift kompletteras med en bestäm- melse om att i de fall en TV-apparat ägs av boende i särskild boende- form skall den boende ha egen TV-licens, medan däremot TV-appara- ter i t.ex. gemensamma allrum ingår i den kollektiva TV-licensen. Enligt min mening bör Byggregler (BBR) ses över vad gäller avsnittet om brandskydd, så att det tydliggörs att särskilda boendeformer i form av äldreboende för äldre och korttidsboende aldrig skall anses utgöra ett "alternativt boende". Förslag till sådan ändring sker lämpligen inom i samråd med andra berörda myndigheter, varför jag inte ger något förslag till författningsför- ändringar. I övrigt finns det ingen anledning att förslå änd- ring i gällande byggregler. 3.5.1Enhetliga regler för brandskydd för särskilt boende Enligt räddningstjänstlagen (SFS 1986:1102) skall brandskyddet ut- formas utifrån behovet i den aktuella fastigheten. i kommunen har att som berörd myndighet med ledning av gällande fö- reskrifter göra en bedömning av fastigheten och hur den nyttjas. Härvid tas t.ex. hänsyn till om det i ett äldreboende bor personer som vid brand inte kan ta sig ut själva utan hjälp, personaltäthet och utrymningsmöj- ligheter. Vidare har räddningstjänsten att kontrollera att personalen har erforderlig kunskap och rätt organisation för att kunna rädda liv vid brand. Bland de problem som räddningstjänsten härvid kan stöta på är att en fastighet byggts för en annan kategori boende än de som bor där . När huset byggdes och relativt pigga äldre flyttade in var brand- skyddet adekvat. Efter är det inte längre självklart att alla boende själva kan uppfatta, larma eller ens utrymma i händelse av 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ 75 Det uppstår då problem att förelägga ett förbättrat brandskydd eftersom fastighetsägaren kan anse att det är att komma med krav i ef- terhand och att kraven borde ha ställts vid bygglovgivningen. I vissa fall har det enligt inträffat att fastigheten inte uppförts enligt gällande b yggregler, men att detta inte uppmärk- sammas förrän vid brandsyn. I de fall då verksamheten ändras utan att det kunnat förutses gäller att byggnaden skall vara anpassad till verksamheten. Av 41 § rädd- ningstjänstlagen följer att brandsyneförrättaren skall kunna förelägga åtgärder förutsatt att det finns ett tydligt behov av åtgärden och att ef- fekten av den föreslagna åtgärden fyller just detta behov. Det finns därför enligt min bedömning ingen anledning till någon lagstiftningsändring för att trygga ett fullgott brandskydd i t.ex. service- hus som byggts enligt äldre regler. I Byggregler (BBR) ställs strikta krav på brandskydd i bl.a. särskilda boendeformer. I BBR finns dock en mellanform, "alternativa bostäder", som främst åsyftar gruppbostäder, där ett begränsat antal personer bor inom samma brandcell, på ett våningsplan, och där ingen är sängliggande eller rörelsehindrad. När gruppbostäder för äldre b yggs enligt dessa regler uppstår problem så snart någon av de boende blir rörelsehindrad. intention är att den enskilde skall kunna bo kvar i den särskilda bostaden till livets slut oavsett hjälpbehov. Fastigheten kan ha byggts utifrån reglerna om alternativt boende med den förutsätt- ningen att människor själv skall kunna ta sig ut vid brand. Detta kan leda till att människor som blir sämre måste flytta till ett annat boende. anser att det är önskvärt med ett förtydligande så att brandskyddet i allt särskilt boende behandlas lika, dvs. att det utfor- mas med hänsyn till de boendes nuvarande och framtida möjligheter och kapacitet. Detta uppnås bäst genom att reglerna om alternativt bo- ende inte anses vara tillämpliga för äldreboende och korttidsboende. 3.5.3Stora kostnader för att förstärka brandskyddet i efterhand Ett hinder för att genomföra önskvärda förbättringar är kostnaden. Som exempel kan nämnas att beslutat att utrusta alla ser- vicehus i staden med brandlarm, med direkt koppling till närmaste 76 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ brandstation för gemensamma ytor och med fördröjd koppling vad gäller lägenheterna (personalen skall först kunna kontrollera vad som utlöst larmet och om möjligt åtgärda). Kostnaderna uppgår till drygt Det saknas uppgifter om situationen i landet. Enligt är den här beskrivna typen av problem dock vanlig. 3.5.4Utformningen av särskilda boendeformer byggregler ger en god grund för utformningen av fullvärdiga särskilda bostäder. Ett stort antal särskilda bostäder uppfyller dock inte, och har kanske inte heller byggnadstekniska förutsättningar att uppfylla de standardkrav som gäller för lägsta godtagbara standard. I Svenska Kommunförbundets rapport boendeformer kartläggning av brister och oklarheter i lagstiftning och andra bestämmelser ställs frå- gan om nuvarande kvalitetskrav är adekvata för de grupper som bor i särskilda boendeformer. Från bl.a. har till utredningen framförts att det kan vara problem att uppfylla b yggreglerna vid om- byggnation av äldre särskilda boendeformer. regler är vägledande. Det torde vara svårt att utforma ge- nerella riktlinjer i BBR för omb yggnation av äldre sjukhem, ålderdoms- hem och liknande. Min bedömning är att det är angeläget att äldre även under sina sista år har en god boendemiljö, samt att det ställs höga krav på funktion och tillgänglighet såväl med hänsyn till den boendes som personalens be- hov. Detta uppfylls av dagens byggregler. I fastighetstaxeringslagen bör genomgående begreppet särskild bo- endeform användas. Detta kan endera innebära att de betraktas som bostäder eller som vårdbyggnad. Min bedömning är att övervägande skäl talar för att särskilda boendeformer betraktas som vårdbyggnad med hänsyn till att bostad upplåts efter biståndsbeslut och förutsätter att den enskilde har ett vård- och/eller omsorgsbehov. Dessa synpunkter har av utredaren överlämnats till fastighets- taxeringsutredningen. Eftersom en särskild utredning arbetar med fastighetstaxeringslagen lägger boende- och avgiftsutredningen inget eget förslag till lagstiftningsändringar. 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ 77 3.6.1Mervärdesskatt, ett problem som klarats av I direktiven till utredningen påtalas problemet med olika tillämpning av mervärdesskatt för olika särskilda boendeformer. Detta har lösts genom lagändringar SFS 1998:586 (lag om ändring i mervärdesskattelagen, 1994:200), 588 (lag om ändring i lagen 1995:1518 om mervärdes- skattekonton för kommuner och landsting) och 590 (förordning om ändring i förordningen 1995:1647 om ersättning för mervärdesskatt en- ligt lagen 1995: 1518). Dessa ändringar trädde i kraft .