sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Personer som utmanade detta tankemönster – , och Gali- leo – fick smärtsamt erfara att den heliocentriska världsbil- den var länkad till om inte gudomliga så dock jordiska makthavare, nog så skräckinjagande. dröjde med publiceringen av sina iakttagelser fram till sin dödsbädd , brändes på bål i , ställdes 1633 inför inkvisitionen och tvangs inför hot om tortyr avsvära sig sina läror. rentvåd- des han av katolska kyrkan. kom att föregripa positivismens moderna vetenskapside- al, hävdande att en hypotes kan bevisas eller motbevisas genom att ställas mot observationer och mätbara fakta. Han utmanade där- med kyrkans tolkningsföreträde när det gäller tillvarons grundläg- gande uppbyggnad. Inför den obetvingliga logik med vilken nya forskningsmetoder kullkastade ålderdomliga teorier om världsalltet fick påvar och bis- kopar omsider erkänna att kyrkan haft fel. Makten över själarna har därefter inte byggt på tron att jorden är universums centrum, inte i fysisk mening. utspelas samhällets maktkamp företrädesvis på ekonomins område. Med en karikerad bild skulle man kunna påstå att företagare och entreprenörer tvangs röra sig i allt snabbare banor kring politiska beslutsfattare och fackföreningar. Höjningar av skatter och arbetsgivaravgifter parades med nya regleringar. Under tyngden av den politiska sfärens gravitation hade svenska företag att försöka hålla jämna steg med sina utländska konkurrenter. Med samma bildspråk kunde man hävda att och framåt har den inhemska delen av ekonomin – småföretagare och löntagare, privat och offentlig tjänstesektor, vård och kultur – med stagnerande inkomster och bantad samhällsservice tvingas rotera i gravitationen av storföretag, banker och aktieägare. trosuppfattningen har varit att det är exportin- dustrin och den finansiella sfären som genererar välstånd, och att det följaktligen är kring denna allt måste kretsa. Makten över den ekonomiska politikens utformning är i stor utsträckning en fråga om makten över opinionsbildningen. En samhällspart som vill påverka den ekonomiska politiken bör ha stora ekonomiska resurser bakom sig. Socialdemokratin och fack- föreningsrörelsen är ett exempel på detta, liksom SAF, olika nä- ringslivsanknutna institutioner som SNS, , Timbro med flera. Massmedierna spelar självfallet en viktig roll som balanserande alternativt förstärkande kraft, vilket gör medier- nas arbetssätt och ägandeförhållanden till centrala frågor. Något som hindrar många medborgare och politiker från att kritiskt kunna granska och bemöta olika uttalanden i den ekono- misk-politiska debatten är bristen på kunskap i nationalekonomisk teori. Utan en viss bildning i ämnet är det svårt att argumentera för sin sak. I debatten om vår ekonomi diskuteras fortlöpande resurstill- delningen till nyttigheter som skola, vård och omsorg. Om ett an- tal lärare, elever och föräldrar försöker påverka ansvariga politiker att skjuta till mer resurser till skolan, i syfte att få till stånd mindre klasser och öka kvaliteten på undervisningen, argumenterar kanske politikern i fråga emot genom att hänvisa till allmän resursbrist. Pengarna är slut! är en använd formulering i sammanhanget. Mot ett sådant argument kan det vara svårt att värja sig om man inte är insatt i samhällsekonomi eller känner till den finansiella nettoställ- ningen för den offentliga sektorn eller kommunen i fråga. Dess- utom kan ju argumentet vara sant utifrån den enskilde politikerns perspektiv. Politikern i fråga har ofta ingen möjlighet att överträda fastlagda budgetramar, och hävdar kanske att man visst kan ge skolan ökade resurser, men att man i så fall måste minska resurser- na till äldreomsorgen och vården eller kanske tvingas lägga ned ortens bibliotek. Om vi nu inte ska höja skatten, vill säga. Vi kan ju inte finansiera skolans löpande verksamhet med lån. Så står lärare, föräldrar och elever svarslösa. Den glöd med vil- ken de kämpar för ökade resurser riskerar att slockna om den inte kan underbyggas med samhällsekonomiska argument. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? När kampen för en bättre skola förs på det nationella planet så kanske politiker eller ekonomer svarar att en ökning av de offentli- ga utgifterna skulle komma att försämra statens finanser och öka inflationsrisken, och att och den så kallade marknaden då skulle reagera med en höjning av räntorna, med dyrare amorte- ringar på människors egnahemslån som följd. Inför argument av den typen är det lätt att bli handlingsförla- mad. Att bara hänvisa till att det är synd om skolbarn som trängs i överfyllda klassrum räcker inte för att få en bred uppslutning kring ökade resurser till skolan. En politiker kan ibland mot denna med- känsla ställa påståenden som att det blir ännu mer synd om skol- barnen om vi inte håller igen , för då tvingas vi skära ännu hår- dare längre fram. Man måste därför göra en noggrann genomgång av olika natio- nalekonomiska argument för och emot nedskärningar och bespa- ringar – alltså inte bara kommunalekonomiska och företagseko- nomiska sådana. Finner man vid en sådan analys att de samhälls- ekonomiska vinsterna av ökade resurser till skolan väger tyngre än de samhällsekonomiska vinsterna för besparingar då kan man med tyngd argumentera för detta, annars inte. Ett problem i sammanhanget är att staten delegerat ut mer och mer verksamhet till kommunerna. Det kan ju ur olika aspekter vara väldigt bra, men problemet är att det då blir just kommunaleko- nomiska prioriteringar som görs, inte nationalekonomiska. Ett exempel: en kommun har svårt att få debet och kredit att gå ihop. Kommunens ekonomidirektör föreslår efter ett krismöte att man i fortsättningen antingen ska avgiftsbelägga skolmåltiderna eller också minska kostnaden per portion på skolbespisningarna. Han föreslår också att spara in på kostnaden för skolsköterska i kommunens skolor. För kommunen blir detta en god affär, utgifterna minskar och ekonomidirektören får beröm i lokalpressen för sitt fasta handlag med kommunens finanser. Nationalekonomiskt är det emellertid en huvudlös åtgärd eftersom den riskerar att slå mot elevernas häl- sa och kunskapsinlärning och därmed mot vårt lands framtida för- sörjning. Decentralisering och delegering kan vara bra i vissa avseenden, i andra kan det dock få sådana här skadliga effekter. Problemet lär spetsas till ytterligare eftersom regeringen har fastslagit att får inga kommuner ha underskott. Detta dilemma kan lösas på olika sätt: 1.Staten skjuter till peng- ar. Kommunerna tvingas höja kommunalskatten. Kommuner- na tvingas skära i verksamheter som skola, vård och omsorg. Långsiktigt gäller ju också att skapa en jordmån för tillväxt och nyföretagande som gör att inkomsterna till stat och kommun ökar. Däremot kan denna tillväxt och detta företagande aldrig bli så jämnt fördelade att samtliga landets kommuner genom detta klarar sina åtaganden gentemot medborgarna på egen hand. Därför är statens roll central. Tillkommer gör EU:s bidrag till drabbade regi- oner, men för att dessa ska få tillräcklig verkan måste de bli betyd- ligt större än . Många svenska kommuner har stora ekonomiska problem, något som bankekonomen , vice VD i Förenings- , har pekat på. Till (nr 12, 1999) säger han: har kommunerna två huvudproblem. De är dels utsatta för ett extremt förändringstryck som de i de flesta fall inte klarar av att hantera. Dels ökar den ekonomiska skillnaden mellan kommunerna på ett sätt som inte har skett på generationer. Växande olikheter beror på att den kommunala sektorn har haft ett tufft 1990-tal med krav på stora rationaliseringar och omfattande nedskärningar. (...) är det första årtiondet av entydig åtstramning i kommu- nernas historia. En av orsakerna är att staten har fört över pengar från kommunerna. De så kallade Perssonpengarna som kommit som kompensation svarar inte på långa vägar mot de resurser som försvunnit. En av bördorna är pensionsskulden som är betydande i många kommuner och som de inte gjort några fonderingar av. Den andra bördan är den kommunala allmännyttans bostadsin- nehav. Krisen i det privata fastighetsbeståndet löstes med ned- skrivningar och bankförluster åren 1991–93. Men i allmännyttan gick inte det eftersom kommunerna gått i borgen för lånen. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Klyftan mellan landets kommuner vidgas, menar , och tillägger att en orsak till detta är den snabba globaliseringen. Utöver kommunerna i storstadsregionerna finns det enbart spridda öar av tillväxtzoner i landet. I viss utsträckning är zonerna tillfälliga och relaterade till enskilda företag. oroas över att är strimlat av krisbälten, där de ekonomiska problemen skär djupt in i den kommunala var- dagen. Av landets 50 starkast växande kommuner återfinns 23 i , 7 i och 5 i Malmöregio- nen. I nästan alla andra kommuner minskar befolkningen och där- med skatteunderlaget. har en BNP-tillväxt på . Huvudförkla- ringen till det är och den industriella avknoppning som sker därifrån. Söder om skär genom landet som en tillväxtmotor. Alla kommuner utom en mellan och är tillväxtkommuner. /samt och i tillhör också tillväxtvinnarna. I alla andra kommuner minskar befolkningen och därmed skatteunderla- get. Det problem pekar på är allvarligt. Om våra folk- valda i accepterar vidgade klyftor mellan individer så är det i och för sig konsekvent att man accepterar vidgade klyftor mellan olika kommuner. Frågan är dock vilka följder det får för hela nationen om avbefolkningsbygder och kommuner runt om i landet tillåts sjunka allt djupare. Är det skattekraften i respektive kommun som ska betala undervisning, vård och pensioner, eller är det statens uppgift att ombesörja detta? Vilket slags system gynnar hela landets tillväxt bäst? Hjälper det att lagstiftningsvägen tvinga kommunerna att ha sin budget i balans om orsaken till deras då- liga ekonomi är en stor strukturomvandling och inflyttning till storstäderna? Frågor av denna art blir allt viktigare i när statens infly- tande minskar till förmån för en parallell globalisering och regio- nalisering. Självfallet kan inte regering och riksdag uppifrån kommendera fram privata initiativ och aktiviteter runt om i landet, eller försöka skapa något slags millimeterrättvisa, men vad man kan göra är att skapa ett klimat som inger framtidstro och befrämjar kreativitet. I detta ingår hög utbildningskvalitet, fungerande sjukvård och en god samhällsservice i landets samtliga kommuner. riksdag måste vara hela landets riksdag inte bara storstädernas riksdag, an- nars faller samman som nation. Vad som sedan ska utföras av privatanställdas händer och av offentliganställdas är kanske en sekundär fråga. Det primära är att det måste utföras, och att våra folkvalda inte kan blunda för att många kommuner befinner sig i stora svårigheter. Vad ä r f ö rbrukning och vad ä r investering? En vanlig uppfattning är, som nämnts ovan, att man inte får låna pengar till den löpande driften för olika verksamheter, som skolan, men att man däremot kan och rentav bör låna till investeringar. Många ekonomer och politiker har inpräntat i oss att det finns en motsättning mellan konsumtion och investeringar. Så kan det för- visso vara, men detta gäller främst i en ekonomi med full syssel- sättning och tendens till överhettning. Så länge det finns ledig pro- duktionskapacitet leder tvärtom växande konsumtion till växande investeringar. Utan en växande konsumtion och en växande efter- frågan (från den inhemska såväl som den utländska marknaden) finns ingen anledning att öka investeringarna, eftersom investe- ringar syftar till att bygga ut produktionskapaciteten för att möta en förväntad efterfrågeökning. Här är det viktigt att våra folkvalda görs uppmärksamma på skillnaden mellan dagens ekonomiska realiteter och vissa definitio- ner i nationalräkenskaperna som tillhör en föråldrad världsbild. är anslutet till FN:s i många avseenden träffsäkra system för nationalräkenskaper, System of National Accounts (SNA), VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? som grundar sig på de definitioner som och införde . Det finns dock definitionsproblem. I nationalräkenskaperna bokförs exempelvis uppförandet av en skolbyggnad som en inves- tering för samhället. Så långt är det korrekt. Men den undervisning som sker i skolbyggnaden bokförs däremot som offentlig kon- sumtion, alltså förbrukning, och alla har vi fått höra att vi inte ska förbruka morgondagens resurser. Vi bör ställa oss frågan på vilket sätt vi förbrukar morgonda- gens resurser genom att ge våra skolbarn en så påkostad utbildning som möjligt. Vi bör också ställa oss frågan vilken som är den för samhället viktigaste investeringen: skolbyggnaden eller undervis- ningen? Skolbyggnaden betraktas i nationalräkenskaperna som en in- vestering i realkapital. Skolundervisningen bör lika självklart räknas som en investering i humankapital, inte som förbrukning. Fram till dess att man internationellt inser behovet av en förändring av klas- sificeringen gör vi därför klokt i att redan nu betrakta undervisning som en investering. Tilläggas bör att inte bara undervisningen på många håll är ef- tersatt, realkapitalet – själva skolbyggnaden – är vanvårdat i många kommuner. Det behövs därför kraftiga satsningar på såväl realka- pital som humankapital på området, och dessa satsningar bör inte ställas emot varandra. För den nationella ekonomin är sparandet definitionsmässigt li- ka med den andel av produktionen (BNP) som inte konsumeras. Denna kvot, sparkvoten, får man fram genom att addera privata och offentliga investeringar med nettoexporten (export minus import). En hög sparkvot och en hög investeringskvot (investeringarnas an- del av BNP) brukar betraktas som tecken på en sund ekonomi där man bygger för framtiden. Att förbruka allt som produceras är som bekant ingen god hushållning. Genom att avsätta en del av produktionsresultatet till investeringar säkerställer vi en ännu högre konsumtion och levnadsstandard . Om vi tänker oss som en fabrik så innebär detta att vi tar en del av vinsten från årets produktion och köper några maski- ner till, och kanske bygger en ny maskinhall med plats för ytterli- På så sätt kan vi i denna fabrik producera ännu mer , och då får vi också mer pengar över till att investera i ännu fler maskiner. AB kan på så sätt kontinuerligt växa och få allt större resurser och allt högre levnadsstandard, rent teoretiskt. En investering i en maskin, en väg eller en skolbyggnad är ett sparande i realkapital. Nettoexporten är ett annat typ av sparande, nämligen ett sparande i finansiellt kapital. Om vi exporterar mer än vi importerar, och inte har en negativ kapitalavkastning som är större än nettoexporten, får vi ett finansiellt överskott. Detta över- skott, detta inflöde av pengar, kan vi välja att använda till finansi- ella placeringar eller reala investeringar, grovt sett. kan det av ena eller andra anledningen för en privatperson eller ett företag, ibland också för en nation, vara bra att sätta undan en del av detta finansiella kapital på bankboken. Men det är först när dessa pengar används till investeringar – av personen, företaget, nationen eller av någon som lånar pengarna – som detta finansiella sparande har förvandlats till ett reellt sparande, det vill säga en in- vestering. Att köpa och sälja obligationer ökar i sig inte vår pro- duktionskapacitet, att köpa fler maskiner gör däremot just detta. För en nation kan det dock vara motiverat att under ha ett överskott i handeln med varor och tjänster med utlandet, speciellt om man som har haft ett löpande underskott i kapitalavkastningen till följd av räntebetalningar på offentliga och privata utlandslån. Tilläggas bör också att handeln med aktier och obligationer är viktig för ett samhälle, och dess betydelse ligger just i att man med denna handel tillgodoser att de som vill investera i realkapital och humankapital får tillgång till krediter och riskvilligt kapital. Det är när handeln med aktier och obligationer ökar betydligt mer än handeln med varor och tjänster som man kan börja tala om en imp- roduktiv obalans i samhället. Det har emellanåt framställts som om det privata sparandet är för stort, och att detta hämmar konsumtion och tillväxt. Så kan det bli enstaka år, som när den privata sparkvoten svängde från minus till plus . Ett högt privat sparande är dock inte något negativt i sig. Men ett högt pri- vat sparande får svårt att komma till stånd om skatter, avgifter och VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? andra inslag i den ekonomiska politiken urholkar de disponibla inkomsterna under , något som varit fallet i . Förutom sparande i realkapital och finansiellt kapital finns som sagt sparande i humankapital, mänskligt kapital. Utbildning är ett sådant sparande, förmodligen den mest produktiva investeringen ett samhälle kan göra. Att prioritera sparande i finansiellt kapital framför ett sparande i humankapital är att prioritera en passiv sparform framför en aktiv. Det innebär att vi väljer ackumuleran- det av aktier och obligationer framför ackumulerandet av kunskap. Om en kommun väljer att spara och vara återhållsam med re- surserna till skolan, och i stället satsar en del av dessa pengar på finansiella placeringar så kan detta, om kommunen har tur, ge en kraftig finansiell värdestegring på det insatta kapitalet. Har kom- munen otur och råkar göra en mindre lyckad placering då minskar i stället värdet på det insatta kapitalet. som man i kommunen hoppas att det finansiella kapitalet ska förränta sig så förslösas det oersättliga humankapitalet. Varje generation, varje skolklass, varje individ är unik och kan med sitt inhämtande av kunskap bidra till att göra samhället rikare. Om våra styrande väljer finansiellt sparande framför mänskligt spa- rande så riskerar vi att förlora ett antal individer för framtiden, in- divider som i stället för att bli samhällets bidragsgivare blir sam- hällets bidragstagare. Man kan till exempel fråga sig hur många potentiella uppfinnare, kreatörer och entreprenörer som sparats bort . Nationalräkenskapernas komna definition av skolun- dervisning som konsumtion riskerar att leda till att ansvariga politiker tror att samhället kan spara pengar genom att snåla med resurserna till skolan. Inte bara riskerar. Såväl genomförda ned- skärningar som landets officiella språkbruk vittnar om att så är fallet. Det kallas besparing när skolbarn trängs ihop i för stora klasser och får bristfällig undervisning. även med den i sammanhanget tragikomiska motiveringen: Ju mer vi sparar desto bättre får våra barn det ! har humankapitalets betydelse för tillväxt och väl- stånd framhållits allt mer. (Se exempelvis bok tillväxtproblem, SNS, 1998.) Ekonomerna är tydliga på särskilt en punkt: det måste löna sig att utbilda sig. Den så kallade utbildningspremien framhålls som en av de viktigaste förutsättningarna för ett lands långsiktiga tillväxt. Det land som inte premierar högre studier riskerar att hamna på efterkälken och tvingas gå miste om de komparativa fördelar en högutbildad befolkning ger. I en allt mer internationaliserad eko- nomi tvingas man då i stället att konkurrera med låga löner och långa arbetstider, en tendens som redan efter devalveringarna 1981 och 1982 började göra sig gällande i . slår under rubriken i ut- bildning fast utbildningspremiens betydelse. I förslag nummer 73 heter det: Lönedifferenser är ett viktigt incitament till produktiva investeringar i humankapital. Här pekar kommissionen på en viktig frågeställning. Om lö- neskillnaderna är för små och skatteskalorna har för stor grad av progressivitet finns en risk att människors incitament att utbilda sig hämmas. Detta tycks de flesta bedömare vara överens om . finns också en nedre gräns för skatteuttaget, där en minskad skatteinkomst för den offentliga sektorn begränsar de resurser man kan satsa på skolor och högre utbildning. Detta är som sagt ett exempel på en besvärlig målkonflikt i den ekonomiska politiken. Ett av förslag lyder: Sänk kostnadsnivån i utbildningsväsendet bland annat genom att återgå till en tidigare lägre lärartäthet. Förslaget är anmärkningsvärt. I en situation där många anser att besparingarna har gått för långt i skolorna och att man bör tilldela utbildningsväsendet kraftigt ökade resurser föreslår några av lan- dets ledande nationalekonomer att man i stället bör sänka kost- nadsnivån i utbildningsväsendet, bland annat genom att återgå till en tidigare lärartäthet. Nästa förslag reserverar sig dock en aning mot det föregående: Om skolan måste tillföras mer resurser, bör dessa i första hand tas från barnomsorgen eller barnbidraget, vilket innebär en för- skjutning i tiden av stödet till barn. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Innebörden är tydlig: barn ska inte tilldelas mer resurser än de har . Antingen ska de som i förslag 77 ha mindre resurser, eller ock- så ska de som i förslag 78 ha oförändrade resurser, dock annorlunda fördelade. Ger man ökade resurser till skolbarn i en viss ålder, ska lika stora resurser dras undan från barn i annan ålder. Hur mycket nedskärningar eller uteblivna satsningar i landets skolor som dessa förslag har inneburit kan man bara spekulera kring. Lika omöjligt är det att kvantifiera hur mycket detta kostar i form av lägre ackumulation av humankapital och en försvagad konkurrens- kraft. Men att meriterade svenska ekonomer – som i andra sam- manhang gjort en insats genom att betona humankapitalets roll – ger politikerna rådet att minska resurserna till utbildningsväsendet, är som sagt anmärkningsvärt. Bakom olika gruppers argument för och emot en stor offentlig sektor döljer sig självfallet inte enbart motiv för att stärka svensk ekonomi. Däri döljs också en maktkamp och frågan vilka grupper och individer som anser sig gynnas respektive missgynnas av en stor eller liten offentlig sektor. Olika gruppers argumentering att just deras linje skulle gynna landets ekonomi och därmed komma alla medborgare tillgodo snarare bekräftar än dementerar den sa- ken. Det fanns då den dominerande inställningen var att en stor offentlig sektor gynnar ekonomin. dominerar antagligen den motsatta ståndpunkten, åtminstone bland ekonomer och opi- nionsbildare. Det går dock att finna vetenskapligt stöd för bägge ståndpunkterna, och vilken uppfattning som för tillfället anses mest välgrundad har i hög grad att göra med rådande världsbild och maktbalans, inte bara med vilka forskningsresultat som framkom- mer. Skulle en stor offentlig sektor och en generell välfärd vara så skadligt för ekonomin som många ekonomer framhåller, då återstår att förklara varför länder med stor offentlig sektor så ofta återfinns bland de rika länderna och varför länder med obefintlig offentlig sektor återfinns bland världens fattiga länder. Att vända på resonemanget, och hävda att man måste ha en stor offentlig sektor för att bli ett rikt land, är dock inte heller en hypotes som går att verifiera. Den nu framlidne amerikanske ekonomiprofessorn kommenterade frågan på ett intressant sätt när jag fick tillfälle att samtala med honom under hans Sverigebesök se- dan. – Den svåra frågan om den offentliga sektorns storlek och var gränserna går för privat och offentligt ägande vill jag ha ett prag- matiskt förhållningssätt till, inte ett dogmatiskt. En inställning som har varit ovanlig bland svenska ekonomer, som i många fall à priori tycks ha bestämt sig för att den offentliga sektorn generellt är för stor och ineffektiv och att dess verksamheter genomgående skulle skötas bättre i privat regi. Sanningen är snarare att ingen ekonom i världen med säkerhet kan säga hur den för samhället optimala mixen av privat och offentligt ser ut. Att som ekonom säga att storleken på den offentliga sektorn av allt att döma skadar svensk ekonomi är alltså mer ett påståen- de och en värdering än ett empiriskt belagt konstaterande. Nationalekonomen (1940–92) hade många tankar kring detta om medborgarnas vanmakt inför ekonomers och poli- tikers argument.