sou · GNB3112 · 2000-01-01 00:00:00 — Hennes individuella autonomi (den som i ny- liberalt tänkande anses kränkas av statliga ingrepp) hotas om samhället drar en skarp gräns för möjligheterna att agera vid den privata dörren. Hennes möjligheter att förändra sin situation och i förlängningen agera mot kvinnomisshandeln är utomordentligt små om familjen raderas ut ur det fält som demokratin och poli- tiken ska omfatta. 2.Om en ensamstående förälder med barn ska kunna förverkliga en utbildnings- eller yrkesdröm, eller engagera sig politiskt, så är hon/han extremt beroende av god barnomsorg och skola. Vet- skapen att barnen får en bra och pedagogiskt högkvalitativ omsorg innebär en trygghet som stärker den enskilde både som förälder och yrkesarbetande. För att denna möjlighet ska kunna ges barn och föräldrar ur alla samhällsklasser är det nödvändigt att barn- omsorgen är av likvärdig kvalitet över landet och tillgänglig för alla. Tillgången på barnomsorg blir en demokratifråga. 3.Att samhället går in och erbjuder medborgarna omsorg om barn och gamla är ett sätt att lyfta en del av ansvaret för reproduktionen från kvinnors axlar. En sådan omfördelning av ansvar (från modern till staten) får män att ta större del i sina barns liv (ökat individuellt ansvar till följd av statlig politik). Mäns deltagande i omsorgen om de små barnen har ju inte minskat i takt med att kärnfamiljen som institution försvagats och omsorgen samhälle- ligats. Offentliggörandet av tidigare kvinnligt kopplade privata sysslor har gjort dem åtkomliga och synliga inte bara för samhället men också för enskilda män. Med barnen på dagis blir omsorgen mer synlig. och hämtar många föräldrar barnen . Vi ser och tar efter varandras mönster. Vårt förhållande till staten Feministers och kvinnorörelsens förhållande till staten och debatten om det civila samhället har också att göra med hur för- hållandet kvinnopolitik – demokrati ser ut i ett enskilt land. t.ex. relaterar till en amerikansk situation, jag till en svensk. Och eftersom den svenska demokratin historiskt haft ett emancipatoriskt drag så kan en svensk feminists förhållande till statsapparaten upplevas som mindre laddat. En patriarkal demokratisk struktur undergräver ju kvinnors möjligheter att kombinera reproduktionen (barn, sexualitet, om- sorg, hemarbete m.m.) med aktiviteter som man normalt för- knippar med ett autonomt samhälleligt subjekt (yrkesarbete, konstnärligt förverkligande, medborgerligt engagemang, politik, ledarskap osv.). I patriarkala samhällsbyggen fungerar manlig över- ordning som en underförstådd norm i allt politiskt arbete. I fungerar det inte så. Den svenska staten är mindre patriarkal än andra om vi jämför kvinnors rättigheter globalt. Fort- farande misshandlas, lönediskrimineras och trakasseras svenska kvinnor. Men kvinnoförtrycket undermineras i en mot- satt rörelse inifrån statsapparatens egna institutioner. Krav på insikter om kvinnors underordning under män ställs numera på rättsväsendet, lagstiftande församlingar, intresseorganisationer etc. Feministiska idéer har helt enkelt infiltrerat partipolitik och rätts- väsende. Och vi har (på gott och ont) fått en femokrati som ser till att jämställdhetsmålen följs upp. På nationell nivå finns en stark tro på att maktrelationerna mellan könen kan – och bör – förändras. Den här utvecklingen måste alla politiska partier förhålla sig till. Socialdemokrater i egenskap av regeringsbärande har dominerat den, men inte heller moderatkvinnor och kristdemokratiska kvinnor tänker gå tillbaka till spisen. som staten kan sägas vara på reträtt på en rad områden (den svenska modellen urholkas) så gäller det alltså inte på jämställdhetsområdet. Här driver man i stället på samhällsut- vecklingen med hjälp av ny lagstiftning och myndighetsutövning (den nya kvinnofridslagstiftningen, jämställdhetslag, JämO m.fl.). OM KVINNORÖRELSEN OCH FEMINISMEN SOM DEMOKRATISK KRAFT Det är utan tvekan den stora andelen kvinnor i olika beslutande församlingar och inom kvinnorörelsen som är anledningen till att jämställdhetsfrågorna inte lika lätt som tidigare hamnar i bak- vattnet och glöms bort. Kvinnors ökade närvaro i en demokra- tisk offentlighet är garanten för att systemet utsätts för kon- troll såväl inifrån som utifrån. Kvinnors ökade deltagande har alltså betydelse, fast på ett mer komplext sätt än det vanligtvis beskrivs. En jämförelse österut. Korsar vi ser vi lättare vad avsaknaden av civila institu- tioner och en demokratisk, emancipatoriskt inriktad statsapparat får för konsekvenser för möjligheten att utveckla en kvinno- vänlig samhällspolitik. Civilsfärens betydelse beror ju på hur den statliga nivån ser ut. I t.ex. är ett av de största problemen när det gäller kvinnors deltagande i samhällsdebatten just avsaknaden av en stark oberoende kvinnorörelse. Medborgarna saknar fora för att artikulera politiska idéer. Man talar om behovet av en tredje sektor. I ingick kvinnor i den förtryckande kommu- nistiska apparaten, jämställdhetspolitiken var doktrinär och parades med en extremt patriarkal samhällsordning. Här saknas följaktligen den känsla av gemenskap mellan kvinnor som ett samarbete i civilsfären och en demokratisk samhällsordning kan skapa. Det här leder till en stor brist på solidaritet mellan kvinnor och en låg medvetenhet om orsakerna bakom kvinnoförtrycket (om man ens erkänner att ett sådant existerar).23 23 Så kan en misshandlad kvinna som vittnar i rysk teve få rådet att klä sig snyggare och städa bättre för att hålla maken på gott humör. En kvinna som blir slagen är det ju något fel på. Prostitutionen framställs i media som en väg till frihet för unga kvinnor och den ökar lavinartat i hela f.d. . Myten om den lyckliga horan lever kvar. I mötet med bl.a. ryska, baltiska och vitryska kvinnor har jag lärt mig vikten av strukturer där man kan lära sig att arbeta demo- kratiskt, att ta gemensamma beslut trots åsiktsskillnader, att möta kontrahenter i en öppen debatt, att ta gemensamt ekonomiskt ansvar för ett bostadsområde, en ideell förening eller ett daghem. För demokratiutvecklingen globalt – inte minst i de nya post- sovjetiska staterna kan värdet av kvinnoorganisering inom civil- sfären inte nog betonas. Medborgaren – en kvinna Två saker slår mig. Dels att det är svårt att överta idéer om det civila samhällets betydelse från länder där staten i grunden varit (och är) patriarkal, eller inte ens varit demokratisk. Dels att myten om det maskulina civilsamhället är just en myt. I återfinns kvinnor faktiskt i merparten av de civila rum där gemenskaper mellan familj och stat uppstår. Trots att begreppet medborgare ger oss maskulina associationer så är den engagerade medborgaren ofta en kvinna. Min uppfattning är att relationen mellan stat och civilsfär – när det gäller jämställdhetspolitiken – är betydligt mer sammanvävd än vi tror. Riksdag och regering är känsliga för kvinnopolitiska opinioner. Att kvinnorörelsen, till skillnad från t.ex. arbetar- rörelsen, inte äger ett självständigt kapital och oberoende makt- baser gör den beroende av statlig välvilja; av en social- demokrati i regeringsställning t.ex. som kan ge ekonomiskt stöd, och av andra maktbärande organisationer. Detta förhindrar utvecklingen mot en verkligt pluralistisk kvinnopolitisk debatt, som denna sammanblandning historiskt har varit det som gett svenska kvinnor ökad makt över sina liv. Vi har alltså att balansera på en mycket slak lina. Det gäller att kunna behålla ett perspektiv med både och. Att andra samhällsaktörer, näringslivet t.ex., skulle stödja en vitaliserad jämställdhetsdebatt med ökat demokratiskt inflytande för kvinnor som mål är inte troligt. Det nyliberala tankeverket Timbro t.ex. satsar på OM KVINNORÖRELSEN OCH FEMINISMEN SOM DEMOKRATISK KRAFT en kvinnopolitisk debatt som förts under antifeministisk flagg och i klar polemik mot arbetsgivarfientliga, statliga myndigheter som JämO. Här är perspektivet inte yrkeskvinnornas utan snarare arbetsgivarnas. Ett marknadens särintresse talar under förment kvinnopolitisk flagg. En stark statlig myndighet ställs mot en lika resursstark tankesmedja med tydligt arbetsgivarintresse, som kvinnor som medborgare står helt utanför debatten. Från LO-håll är problematiken en annan. Där ströp man resurserna till det breda som mobiliserades inför valet när de lösliga arbetsformerna inom nätverket började kännas besvärliga. Eftersom Tjejligan var helt beroende av LO:s stöd dog tusentals svenska arbetarkvinnors starka engage- mang inom loppet av . Förmodligen är växelspelet och dialogen mellan beslutsfattare, lagstiftare och skilda intresseorganisationer en orsak till att frågor- na om kvinnors politiska rättigheter (trots ett massivt mot- stånd) kommit så högt upp på den svenska politiska dagordningen. Men är frågan om vi inte börjar få en situation där jäm- ställdhetspolitikens starka koppling till i övrigt könsneutrala institutioner håller på att rubba balansen mellan starka oberoende kvinnopolitiska krav och samhällets maktbärande institutioner? Om väl inlobbade organisationer, samhällstillvända kvinnoforskare och jämställdhetssträvande politiker får patent på jämställdhets- arbetet (inte minst vad avser ekonomiska resurser) kan det i värsta fall leda till ett allt tätare ideologiskt system som gör det svårt för nya (kanske kontroversiella) perspektiv och nytillkomna kvinno- grupper att komma in. (Varför tar det t.ex. så för debatten om invandrar- och flyktingkvinnornas situation i att få fart?) Det jag försökt argumentera för här är därför i grunden väldigt enkelt. Jag vill se ett bredare och mer heterogent kvinnopolitiskt samtal. Ett samtal som kännetecknas av pluralism och som gör bredden i kvinnors medborgerliga engagemang rättvisa. Till det behövs nya tvärpolitiska fora för debatt där kvinnor kan diskutera framtidsvisioner sinsemellan och det behövs träning i hur demo- kratiskt arbete går till. Varför inte med Fogelsta som förebild? En vidareutveckling av demokratin förutsätter också att de politiska partierna på allvar tar itu med den utmaning som de nya sociala rörelserna ställer. Kvinno- och invandrargrupper (för att nämna två exempel) kan inte bara assimileras in i en redan färdig struktur. De måste också få förändra själva systemet. I teorin vet alla det, i praktiken förändras väldigt lite. Därför är en vital civilsfär där även kvinnlig särorganisering får plats så viktig. Som demokratiskt experimentfält, men också som plantskola. Så här skriver : Könsskillnaden sitter djupt i den mänskliga identiteten och är inte något som vi temporärt kan sätta citationstecken runt. Vi kan välja att inte avslöja vår religiösa eller politiska övertygelse; vi kan även dölja vår klassmässiga och etniska bakgrund; men få av oss kan dölja huruvida vi är män eller kvinnor. Detta påverkar det sätt på vilket andra ser oss. Det påverkar också hur vi ser oss själva.24 (min övers.) En kraftfull demokrati kan bara växa fram om staten omges av ett livaktigt civilt samhälle som sitter som en nagel i ögat på makten och ger impulser till nya former för politik. Omvänt fungerar det civila samhället som en länk till den enskilda med- borgaren. Utan ett nätverk av grannar, föreningsliv, skola, dagis m.m. står den utsatta individen inom familjen skyddslös. Genom civilsfären kanaliseras (i idealsamhället) idéer och reaktioner på skilda samhällsproblem som kan leda till politisk reform. Att familjen är demokratiskt styrd, dvs. jämställd, kan, som jag velat visa med exemplen ovan, betyda allt för individens ut- veckling och autonomi. Ett par som lever jämställt har betydligt större chanser att utveckla ett aktivt medborgarskap, barn som växer upp med jämställda föräldrar får förebilder som ökar deras chanser att göra verkligt självständiga yrkesval osv. 24 , Who needs civil society? A feminist perspective, Dissent/1999. OM KVINNORÖRELSEN OCH FEMINISMEN SOM DEMOKRATISK KRAFT kvinnor, och kränkningar av barns rättigheter är givetvis ett direkt hot mot den enskildes autonomi.25 Inte så förlegat som vi tror Den gamla feministiska idén om att sluta sig samman och dela er- farenheter (så kallat medvetandehöjande) anses rätt förlegad. I strävan efter att få upp jämställdhetsfrågorna på den politiska dag- ordningen går kvinnor in i traditionella politiska strukturer och man går ofta förbi diskussioner om hur privat och offentligt samspelar med varandra i våra enskilda liv (inte minst eftersom privata erfaren- heter av underordning och förtryck är tunga och jobbiga att ta i). Här skulle den gamla hederliga kvinnogruppen kunna fördjupa perspektiven, på djupet öka förståelsen för vad underordning av kvinnor egentligen handlar om, och visa på hur enskilda kvinnor har valt olika strategier för att bryta den underordningen. Varför inte ett demokratiarbete i skolorna där flickor och pojkar också fick träna sig i medborgerligt engagemang utifrån sitt kön. Men så är det inte. Den yngre generation som växer upp utan en starkt politiskt pådrivande kvinnorörelse hittar få kvinno- politiska forum där de kan artikulera sina politiska idéer, eller hitta egna uttryck för hur underordningen och kvinnoförtrycket ser ut. Ett kvinnopolitiskt arv hotar att gå förlorat i den utsiktslösa strävan efter en medborgare utan kön.26 25 För en intressant diskussion av detta. Se statsvetaren – Höjers debattartikel om : För upp rädsla på dag- ordningen, . 26Ett undantag är antologin där unga kvinnor formulerar tankar om kvinnoförtrycket av utifrån privata erfarenheter. Att det är kända, välformulerade kvinnor som med DN och i ryggen ger ut denna (fantastiska!) bok säger en del om hur mediastyrt och hypat det kvinno- politiska samtalet är. Kvinnobilagor och feministiska tidskrifter blomstrar, engagemanget mot sexuell underordning, skönhetsfixering, porr m.m. är på topp, och ändå är unga kvinnor förhållandevis svagt organiserade. Se Fittstim, m.fl. red, Bokförlaget 1999. I den här essän har jag medvetet valt att inrikta mig på kvin- norna och demokratin. Männen och pojkarna har jag helt lämnat utanför. Det betyder dock inte att ökade kunskaper om hur mäns demokratiska engagemang ser ut skulle vara oviktigt, tvärtom. Men det är en helt annan text. Den gryende mansrörelsen vore t.ex. ett intressant forsknings- fält. Hur ser den ut, vilka demokratiska krav på medbestämmande i den privata sfären ställs här och vilken betydelse får det för jämställdheten ? Om kvinnors agerande i offentligheten rymmer en stor ambiva- lens (för politiskt arbete är ju manlig) så bär mannens intåg i familjen och det privata på en jämförbar dubbelhet (moder- skapet fungerar ju fortfarande som kravdröjande norm för omsorg om det lilla barnet). Mannens homosocialitet och konsekvenserna för demokratin är en annan intressant fråga. Vad hade t.ex. demokratikollapsen i med könet att göra? En sak är i alla fall säker: En säker väg till vitaliserad demokrati- debatt vore att tilldela även den manlige medborgaren ett kön. är redaktör för tidskriften . Startade och var tidigare redaktör för den feministiska tidskriften . Att öppna kanalerna till nya rörelser Rörelser är tecken. De är inte enbart krisfenomen, ett döende sam- hälles sista ryckningar. De är tecken på en djupgående omvandling av de komplexa samhällenas logik och processer. I likhet med profeterna förutsäger de. De tillkännager vad som håller på att ta form riktning och innehåll är klart. Vi hör lite dåligt i den här föreningen Ända sedan jag blev aktiv i arbetarrörelsen har den befunnit sig i kris. Lite hårddraget skulle man i alla fall kunna hävda att det är så den uppfattat sig själv som folkrörelse. Redan under mitt första aktiva år, när jag var , satt jag med på möten där temat var Hur bryter vi den nedåtgående med- lemstrenden? Sådana möten har sedan återkommit med jämna mellanrum, ibland med ett något varierat tema: Hur får vi de unga intresserade av verksamheten? Hur får vi de aktiva medlemmarna att stanna kvar? har jag tänkt att svaret kanske är att inte ha några sådana möten. , inför folkomröstningen om ett svenskt EU- medlemskap, var jag som EU-förespråkare och redaktör för tid- ningen Tvärdrag inbjuden till en socialdemokratisk partiförening i . Jag skulle debattera mot en från nej- kampanjen. Mötet öppnades av föreningens ordförande, en ung man som arbetade heltid som politisk sekreterare i ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER Ett politiskt proffs (precis som jag och min motdebattör). Ett femtontal personer, samtliga medlemmar i föreningen, hade hittat ned till den lite slitna och undangömda källarlokalen. Det var inte så illa. Jag har varit på många möten med avsevärt färre del- tagare. Problemet var att medelåldern var så hög. Innan mötet begärde föreningens vice ordförande ordet och sade: Ni måste tala högt och tydligt när ni debatterar. Vi hör nämligen lite dåligt i den här föreningen. Och så var det. Vi var verkligen tvungna att tala påfallande högt för att nå fram till publiken, som bara satt ifrån oss i en för övrigt alldeles tyst lokal. Det enda som störde debatten var ljudet av ljummet kaffe som silades mellan tänderna i ett dussintal tandproteser. I bästa fall kunde debatten i ha varit en pikant berättelse, om det inte hade varit för det faktum att den här sortens politiska möten har blivit regel snarare än undantag. Jag tror att de flesta som under de senaste 15–20 åren varit på ett partimöte känner igen sig, och jag är övertygad om att problemet inte är specifikt socialdemokratiskt. Det ser ungefär likadant ut i alla de etablerade partierna. De aktiva medlemsleden befolkas i hög grad av de som blev medlemmar under folkrörelsernas storhetstid under årtiondena före och efter . Eller som journalisten uttryckte saken i sin bok uppe – dom där nere, att partierna är befolkade av två grupper: karriäristerna och dumskallarna från landet, som fortfarande envisas med att betrakta partiorganisationen som en social identitet.1 De som bar upp den gamla folkrörelsesjälen. Och i takt med tiden har de politiska partierna och folk- rörelserna tappat sin roll som förmedlare av politisk aktivitet och politiska initiativ. ser de allt mer ut som renodlade kampanj- maskiner vars huvudsakliga syfte är att vinna val . 1 Elmbrant , Dom där uppe, dom där nere, , 1997. Partiorganisationernas roll har allt mer kommit att bli stöd- truppens, den som anlitas i kampanjerna men inte annars. Detta är ett problem inte bara för partierna själva utan för hela det demokratiska systemet. I den svenska demokratin, som den växte fram , kom relationen mellan partier och starka folkrörelser att spela en unik roll. Social- demokraterna och arbetarrörelsen, liksom och bonde- rörelsen, som är de tydligaste men långt ifrån enda exemplen, fungerade som demokratins andningsorgan. Genom att erbjuda en naturlig kanal mellan folket och eliterna, mellan rörelserna och partierna, och genom att organisera människor med gemensamma identiteter och intressen har dessa rörelser hållit det demokratiska samtalet vid liv. De har stått för en betydande del av det sociala kapital som bland andra menar är så viktigt för demokratins livskraft. har denna förändring speglats så tydligt som Maktutred- ningens undersökning av värderingar och identitet bland arbetarna på industrierna i . Den första undersökningen i gjordes av sociologerna . Merparten av de som ingick i under- sökningen ansåg sig då tillhöra arbetarklassen, även tjänstemännen på företagen. De ansåg dessutom att just deras klass hade ett be- tydande inflytande över samhällsutvecklingen och de betraktade både kommunledningen och landets politiska ledning som en del av samma process, med ungefär samma intressen som de själva. och publicerade sedan sina resultat i boken Människan i industrisamhället. gjorde maktutredningen om samma undersök- ning. De ställde exakt samma frågor till arbetarna på samma fabriker. Det visade sig att mycket hade hänt sedan tiden efter kriget. var det bara en liten grupp som sade sig tillhöra arbetarklassen. Majoriteten ansåg nu att de tillhörde medelklassen eller ett abstrakt mellanskikt i samhället. Dom där uppe var nu överklassen och de tillfrågade tyckte inte att de tillfrågade själva ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER hade något inflytande över samhällsutvecklingen.2 Slutsatsen är enkel: Genom en kollektiv identitet, och en rörelse att bära upp den med, kände arbetarna i att de hade ett band till dem där uppe. Så är det inte längre. Det betyder inte att demokratin fungerade så mycket annor- lunda . Det fanns säkert fler patriarker då, som tyckte att just de visste bäst och hade rätt att styra över andra. Men det finns en betydelsefull skillnad. Genom folkrörelsernas inre liv kunde de där nere känna att de var en del av samma vågrörelse mot framtiden som de där uppe. Det fanns fungerande kanaler. Förutom att ge kollektiv styrka åt grupper av individer utgjorde rörelserna dessutom en alternativ karriärväg för individer som inte fått chansen att ta sig fram genom de vanliga utbildnings- eller de sociala kontaktvägarna. När granskade de svenska eliternas bakgrund var det just denna förekomst av alternativa karriärvägar som skilde den svenska eliten från andra länders.3 På det här viset har kontakten och den gemensamma identite- ten mellan det demokratiska systemet och det man brukar kalla det civila samhället – där människor kanaliserat sitt engagemang – varit tät, spontan och naturlig. Problemet är nu att det demokratiska systemet är konstruerat, både formellt och i den kultur som genomströmmar demokratin, som om banden mellan de där uppe och de där nere fortfarande ser ut på samma sätt. Trots att de gamla rörelserna av- stannat. Men vad är då alternativet? Vilken väg kan vi beträda, som leder till en ny och öppnare samhällsdialog och som gör att vanmakten minskar? I den här texten hävdar jag att nya demokratiska kanaler – och de är nödvändiga om vi vill att demokratin skall överleva – måste utgå från de nya rörelser som växer fram i det civila samhället, från det engagemang, de föreningar, organisationer och inte minst de 2Åberg , red., Industrisamhälle i omvandling, , , 1990. 3Demokrati och makt i , SOU 1990:44, s. 400. nätverk som under tagit de gamla rörelser- nas plats. Det finns nämligen ett levande civilt samhälle och en rörelsekultur, men den ser ut på nya sätt. Dessutom menar jag att de gamla rörelserna fortfarande kan spela en roll för en livskraftig demokrati, genom att fungera som en brygga mellan de nya rörel- serna och det demokratiska systemet. Men inte på samma sätt som . Den här gången tar man inte sitt avstamp med eller bland folket. De gamla rörelserna uppfattas numera av de allra flesta som en del av eliten. Innan samtalet kan börja måste man först över- brygga en avgrund av misstro. Egenmakten och den lilla världen Det civila samhället. Den lilla världen. Få begrepp i de senaste årens politiska och samhällsvetenskap- liga samtal har varit så omdiskuterade som dessa. De har väckt debatt, fått kritik och ömsom omfamnats ömsom förkastats av både högern och vänstern i det politiska fältet. För högern tog debatten ny fart , i samband med omdiskuterade rapport för vår framtid.4 Lite förenklat man kan säga att tankar rörde sig på två plan, i den stora och den lilla världen. I det stora samhället rör vi oss främst som marknadsaktörer, på arbets- eller varumarknader. För att samhället ska fungera så effektivt som möjligt bör marknadens relationer och moral råda där. I den lilla världen där- emot, i de nära relationerna med familjen, i grannskapet och med vänner, styrs de mänskliga relationerna – eller bör i alla fall styras – av en annan och varmare moral. Som vanligt i högerns politiska logik utmynnade resonemanget i att det är olämpligt med en stor offentlig sektor. En sådan funge- rar nämligen illa i båda världarna, sade man. Den tränger ut effekti- viteten i den stora världen och kväver värmen i den lilla. Därför bör också verksamheter inom exempelvis vården och omsorgen i 4 , Idéer för vår framtid, Moderata samlingspartiet, 1990. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER