sou · GNB388d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Stor vikt måste också läggas vid den långa tid, , som kom att förflyta från mordet fram till visningen av konfrontationsvideon. Man kan inte ta för givet att då har en oförvanskad minnesbild av ansiktet på den man som hon vid iakttagelsen inte uppfattade som gär- ningsman. Det måste således föreligga ett betydande utrymme för att hon kan ha misstagit sig vid identifieringen. Hovrätten ansåg alltså inte att identifiering av var tillförlitlig. Därmed var utgången i praktiken klar, eftersom den övriga bevisningen var väsentligt svagare. Hovrätten sammanfattade sina överväganden på följande sätt, under rubriken den: Hovrättens bedömning av bevisningen under avsnitten om spelklubben Oxen och påstådda iakttagelser i och innebär att inte har något alibi för mordkvällen. Åklagarens hypotes om hur mordet gått till bygger på antagandet att upptäckt makarna vid deras ankomst till biografen , att han bestämt sig för att döda statsministern och därför skaffat fram en revolver, att han väntat utanför biografen och följt efter makarna när de promenerade på västra sida, att han passerat dem i samband med att de sneddade över vid och stannade till vid klänningsaffären, samt att han därefter inväntat dem vid avfasningen vid butiken . Hovrätten har i avsnitten om biografen och gatuköket prövat hållbarheten av den indiciekedja som åklagaren åberopat till stöd för sin hypotes. I korthet innebär hovrättens bedömning följande. uppgifter innefattar inte någon säker identifiering av . Eftersom vittnesmålet inte heller stöds av annan utredning om samma tillfälle, om- kring , är det inte bevisat att då befunnit sig utanför Grand. När det sedan gäller de olika iakttagelserna utanför Grand efter talar uppgifter för att då uppehållit sig där. Även uppgifter talar för detta. Men det kan också ha varit en person som var mycket lik som de iakttog. Varken uppgifter eller någon annan utredning utgör bevis för att någon följde efter makarna från Grand. Vad iakttagit utanför gatuköket visar sedan att någon gick efter makarna när de passerade gatuköket men hans iakttagelse och utpekande har inte skett på sådant sätt att identifieringen av kan anses tillförlitlig. När det gäller sträckan från gatuköket till mordplatsen finns det i utredningen inte redovisat några iakttagelser om att någon gått efter makarna . Sammanfattningsvis ger utredningen alltså inte något tillförlitligt belägg för påståendet att följt efter makarna från Grand till mordplatsen. har med stark personlig övertygelse pekat ut som gärningsman. Som framhållits måste stor försiktighet iakttas vid värdering av identifika- tionsbevisning, eftersom erfarenheten visar att även i övrigt trovärdiga målsäganden och vittnen kan missta sig vid en identifiering. Det finns därför anledning att vara uppmärksam på sådana omständighet som för- svagar tillförlitligheten i utpekande. Som förut anförts har iakttagelser varit kortvariga. Be- lysningen på platsen har inte medgett några tydliga iakttagelser av mannens ansikte. Att varit upprörd kan ha påverkat hennes förmåga att göra säkra iakttagelser. När det gäller möjligheter att bevara sin minnesbild måste beaktas att hon gjort sina iakttagelser i en för henne traumatisk situation. I målet redovisade forskningsrön visar att det i sådana händelser är den centrala informationen som man minns, medan minnet för perifer information t o m är sämre än för perifera detaljer i en neutral händelse. Eftersom , när hon gjorde iakttagelserna av mannen, inte hade klart för sig att det var gärningsmannen som hon såg, kan man inte utgå från att detaljer i mannens utseende var det centrala för henne. Det förhållandet att hon vid polisförhöret inte kunnat återge några detaljer i mannens utseende talar också för att detta var av perifer karaktär i hennes iakttagelse. Med hänsyn till detta och hennes uppgift att hon först på ett senare stadium av utredningen var i stånd att bättre ta fram sin minnesbild av den man hon iakttagit finns det en risk för att denna då inte längre var oförvanskad. Minnesbilden kan ha varit påverkad av andra omständigheter. Att det sedan förflöt till den för identifieringen avgörande videokonfrontationen, , är ägnat att vidga utrymmet för misstag vid identifieringen. Det kan inte heller uteslutas att sammansättningen av konfrontations- gruppen har bidragit till utpekandet; skilde sig från övriga figuranter ifråga om klädsel, frisyr, ansiktsfärg och ansiktsuttryck. Vidare kan den förhandsinformation om den misstänkte som hade fått också ha bidragit till utpekandet. Inget av vittnena på själva brottsplatsen har gjort sådana iakttagelser av gärningsmannens ansikte som kan utgöra grund för identifiering. Brotts- platsvittnenas iakttagelser av gärningsmannens klädsel, kroppsbyggnad och gångstil innehåller inte heller så särpräglade detaljer att de kan läggas till grund för någon säker identifiering. Vad som särskilt är ägnat att inge betänkligheter är att det i målet inte finns någon tekniskt bevisning som kan binda gärningsmannen vid brottet. Det är alltså inte utrett vilket mordvapen som använts eller var det nu finns. Det finns ingen utredning om fingeravtryck, krutstänk på kläder e d som kan binda vid de åtalade gärningarna. Vidare saknas utredning om att tidigare använt sig av hand- eldvapen. Vad som framkommit i målet tyder närmast på att han inte varit intresserad av skjutvapen. Inte heller ger utredningen något konkret belägg för att han den aktuella kvällen hade tillgång till eller hade skaffat fram något skjutvapen. Vad som framkommit om personlighet och livsföring – en förtidspensionär som missbrukar sprit och narkotika – talar mot att han skulle begå ett brott som det nu aktuella. Visserligen har tidigare gjort sig skyldig till allvarliga våldsbrott men det har då rört sig om tämligen momentana aggressionsutbrott. Såvitt framkommit har gjort sig skyldig till den typ av planlagt våldsbrott som det synes vara fråga om i detta fall. Det måste också tillmätas betydelse att det inte visats, eller ens gjorts antagligt, att haft något motiv att mörda statsministern. Riksåklagarens beslut att inte överklaga till Riksåklagaren hade möjlighet att föra målet vidare till men valde att inte göra det. Ett sådant ställningstagande kräver inte något formligt beslut och dokumentation föreligger heller inte i detta fall. I samtal med den tidigare ord- förande och sekretariat har dåvarande riksåklagaren , enligt vad som antecknats,20 uppgett: När domen meddelades uppkom frågan om målet skulle föras till (). Enligt den då gällande instruktionen för riksåklagaren skulle överprövning i HD ske endast om särskilda skäl förelåg. Sådana skäl ansågs enligt praxis föreligga om förutsättningarna för prövningstillstånd förelåg .... Såvitt här är av intresse förutsatte det att ett prejudikatsintresse förelåg, något som helt saknades i målet eftersom det rörde rena bevis- frågor, eller att resnings- eller domvilloskäl fanns, eller ny bevisning. Inte heller de senare förutsättningarna förelåg. Utifrån gällande instruktion för riksåklagaren och tidigare tillämpning därav saknades således skäl för att begära prövning i HD av hovrättens frikännande dom. Målet mot rörde rena bevisfrågor. Om målet hade rört annan person än hade det knappast övervägts att överklaga hovrättens friande dom. , och även Axel Morath, var dock inställda på att överklaga domen om någon av dem ansåg att det fanns en möjlighet till framgång. De formella förutsättningarna i instruktionen påverkade därför inte deras bedömning av frågan. Efter mycket noggranna överväganden bedömde att det inte fanns förutsättningar för ändring i hovrättens dom. Axel Morath gjorde samma bedömning. samrådde även med chefsåklagaren och byråchefen hos Riksåklagaren , vilka hade fört målet i tingsrätten och hovrätten, och de hade samma uppfattning. Något formellt beslut att inte överklaga meddelades inte, men ställningstagandet offentlig- gjordes innan laga kraft och informerades särskilt i samband därmed. upplyste även om att tillsammans med två av sina söner hade besökt honom efter domen. Hon hade redogjort för sin uppfattning om domen, som hon ansåg felaktig. I anledning av den friande domen begärde hos Justitie- kanslern, , skadestånd för att han hade berövats friheten . JK beslöt sedermera att staten till i er- sättning för det lidande denne förorsakats genom frihetsberövandet skulle utge (se JK-beslut , D 1). 20 PK-Minnesanteckning nr 18. 6.1.7Utredningen mot efter domen och Allmänt om förutsättningarna för en fortsatt utredning m.m. En friande brottmålsdom innebär att åtalet ogillats och att den tilltalade juridiskt frikänts från brottsmisstanken. Den innebär formellt sett inte att domstolen funnit det bevisat att den tilltalade faktiskt är oskyldig. I och för sig kan en domstol avfatta sina domskäl så att det framgår att den ansett det bevisat att den tilltalade inte bara juridiskt utan också faktiskt är oskyldig. I detta fall innebar domskälen inget utöver att domstolen inte funnit det bevisat att begått mordet. Domskälen innehöll vissa överväganden som antydde att domstolen tvivlade på att var rätt man (t.ex. angående dennes person och livsföring), men i allt väsentligt var det en normal frikännande brottmålsdom, som inte till vare sig form eller innehåll innebar annat än att hovrätten funnit att åklagaren inte hade kunnat styrka sitt påstående att begått mordet. I och med att en frikännande dom vunnit laga kraft kan den sak som prövats i princip inte tas upp igen. Svensk rätt håller dock öppet för en omprövning även för friande brottmålsdomar. S.k. resning kan beviljas av under bl.a. den förutsättningen att det fram- kommit nya bevis eller omständigheter som, om de tidigare varit kända, sannolikt skulle ha lett till en fällande dom. Det sagda innebär att det från formell synpunkt inte fanns något hinder mot att fortsätta utreda om likväl begått brottet, trots att detta dittills inte gått att leda i bevis. En rättslig ordning där sådan fortsatt utredning mot en frikänd person medges kan naturligtvis ifrågasättas, men också försvaras. Rättsläget är under alla förhållanden klart och det medgav en fortsatt utredning. Den fortsatta utredningen innebar först och främst att PU noga analyserade domen. Uppfattningen inom om domen var enligt att denna är bedrövlig; kritiken synes särskilt ta sikte på hovrättens överväganden angående identifikationsbevisning och dess åberopande av den s.k. Devlinrapporten, som enligt hade övertolkats. Det måste emellertid noteras att det inom närmast tycks ha funnits en förväntan att hovrättsdomen skulle bli friande. har för sin del för den tidigare uppgivit att han inför hovrättsförhand- lingen var helt inställd på en friande dom och han har även uttryckt förståelse för hovrättens ställningstagande i så måtto att han sagt, att han inte själv skulle ha velat sitta i en domstol och säga, att begick mordet21. Inom PU som helhet synes man ha dragit slutsatsen att det för en framtida fällande dom skulle komma att krävas teknisk bevisning och att det därvid i första hand gällde att finna mordvapnet. (Beträffande kravet på teknisk bevisning kom förundersökningsledningen senare, i samband med att frågan om resning aktualiserades, att göra en annan bedömning.) Av vår redogörelse för den övergripande inriktningen av utred- ningsarbetet har framgått att utredningen mot även efter den friande domen fortsatte att utgöra en väsentlig del av arbetet. Som tidigare nämnts hade man inom PU helst fortsatt utred- ningen mot längre innan han greps än vad som blev fallet. Vid åtalet var utredningen egentligen inte färdig. Det innebär att det fanns saker kvar, som man nu kunde gå igenom igen och komplettera. Spaningen mot återupptogs. Tips angående fort- satte att komma in; dessa måste givetvis bearbetas. Det fortsatta utredningsarbetet ledde dock inte till något genombrott. Så sent som förklarade att det material som fanns beträffande enligt hans mening inte räckte för resning.22 (Se vidare nedan om Riksåklagarens ställningstagande från .) begärde den tidigare sekretariat hos PU ut alla uppslag angående , som registrerats efter den friande domen. Dessa uppslag, ca 300, gicks sedan igenom. Genom- gången finns redovisad i en omfattande promemoria, där varje uppslag beskrivs. I sin sammanfattande bedömning anförde sekretariatet att utred- ningsläget avseende inte nämnvärt förändrat synen på brottsmisstankarna mot : 21--- det är precis som hovrätten säger, att det är efter så här , med dom vittnesmålen, det finns ingen teknisk bevisning så --- är man inte helt övertygad skall man inte döma någon. Jag skulle inte vilja ha suttit där och sagt, att det är . (Den tidigare utfrågning den 29november 1995.) 22Hans Ölvebro inför kommissionen i samband med att PU lämnade syn- punkter på RRV:s expertgranskning av utredningsarbetet . Endast ett begränsat antal tips kan --- vid en objektiv bedömning sägas vara mer påtagligt intressanta ur brottsutredningens synpunkt. Det rör sig om tips om vad som sagts mellan och uppgiftslämnaren i fråga, uppgifter om vapeninnehav och uppgifter som innebär att vid tiden kring mordet befunnit sig i närheten av mordplatsen. Vid närmare utredning i form av förhör och kontrollfrågor med andra har det dock i allt väsentligt visat sig att uppgifterna ofta helt saknat substans eller i vart fall inte på föreliggande utredning kunnat föra saken närmare en lösning. I dessa fall har givetvis vidtagna utredningsåtgärder varit nödvändiga, och de får även anses ha varit tillräckliga för att uppslagen tills vidare skall kunna läggas åt sidan. I några fall kan å andra sidan intresset för sägas ha varit väl påträngande. Exempel härpå är uppgifter om att denne befunnit sig på någon plats, ofta med tillägget att han uppträtt berusad eller i övrigt stökigt, utan att någon annan information med beröring till mordutredningen funnits. Inte sällan har i sådana fall förhör hållits med personer i närhet och frågorna har inriktats på deras kännedom om denne och om umgängesvanor m.m. Det kan med visst fog sättas i fråga om några utred- ningsinsatser i dessa fall varit nödvändiga. De utgör dock en i samman- hanget mindre del av alla uppslag och kan möjligen försvaras med ambitionen att vara fullständig och konsekvent. I ett stort antal uppslag har bedömningen av inkomna tips inte kunnat göras förrän ytterligare utredningsåtgärder gjorts i form av slagningar och förhör. Ansvaret för och bedömningen av vilka ytterligare utredningsinsatser som vidtagits och när uppslaget skall anses genomarbetade har vilat på spaningschefen . I allt väsentligt har de utredningsåtgärder som beslutats varit väl avvägda och balanserade såväl till form som omfattning. Inte i något fall har sådana uppgifter framkommit som föranlett Palme- gruppen att på nytt höra . Sammanfattningsvis har genom den ovan redovisade brottsutredningen inte framkommit omständigheter som i någon avgörande utsträckning förändrar utredningsläget eller påverkar synen på eventuella delaktighet i brottet. Bedömningen innebar alltså att det i det dokumenterade utrednings- materialet inte hade tillkommit något som i avgörande grad hade förändrat utredningsläget. I dokumentationen av den genomgång av mordutredningen som RRV-experterna 1996 utförde på kommissionens uppdrag behandlas delar av utredningen mot ingående. I rapporten anmärks det att nya fakta tillkommit, dock utan ställningstagande till i vad mån brottsmisstankarna stärkts. Riksåklagarens behandling av resningsfrågan 1996 upprättade , då biträdande riksåklagare och förundersökningsledare, en promemoria i resnings- frågan. I promemorian diskuteras innehållet i tingsrätts- och hovrätts- domarna. Dessutom återges i sammandrag de uppgifter som lämnat till polis och domstol. Promemorian slutar med överväganden angående möjligheten att ansöka om resning, och följande slutsats: De uppgifter som kommit fram efter hovrättens dom beträffande är enligt min uppfattning inte sådana att de sannolikt skulle ha lett till att fällts till ansvar för brotten. I ett avslutande stycke anmärkte därutöver att det kunde ifrågasättas om inte en del av de uppgifter som var aktuella hade varit kända så länge att den s.k. ettårsfristen löpt ut. Det var således aktuellt att mer ingående överväga huruvida en resningsansökan skulle inges. Men Riksåklagarens beslut blev att inte göra detta. 6.1.8Riksåklagarens resningsansökan och dess behandling hade en handlingsplan rörande utredningen mot upprättats. Den innebar en ökad fokusering på den delen av utred- ningen. Det var detta arbete som resulterade i att en resningsansökan ingavs . Resningsansökan utgjordes av ett relativt omfångsrikt dokument omfattande 33 sidor. Den innefattade yrkanden och grunder i själva resningsärendet, men även en redogörelse för bevisning som, enligt vad Riksåklagaren, , uttryckligen angav, var avsedd att åberopas i den mån resning skulle komma att beviljas. Av vad som därvid sades fram- går att RÅ hade för avsikt att argumentera på ett annat sätt i en eventuell ny rättegång än vid det förra tillfället. I den nu följande redo- visningen bortses i princip från den delen av ansökningsdokumentet. Sammanlagt åberopade i resningsärendet ett tjugotal nya vittnesmål (delvis rörde det sig om tidigare kända vittnen, som avgivit 23 Dateringen är oklar. ändrade eller kompletterande utsagor). Vittnesmålen avsåg nya, tidigare ej kända iakttagelser av under mordkvällen, upp- gifter från i vart fall ett mordplatsvittne som anser sig känna igen , uppgifter om att erkänt mordet eller på annat sätt gjort medgivanden, uppgifter om relation till (bombmannen), uppgifter om tillgång till vapen, ett vittnesmål enligt vilket skall ha medgett att han lämnat felaktiga uppgifter när han hördes i domstol samt ett vittnesmål enligt vilket före mordet skall ha framfört hot om att skjuta . Av dessa nya uppgifter synes RÅ ha fäst störst vikt vid iakt- tagelserna av under mordkvällen. Det framgår bl.a. av själva inlagan, t.ex. den nedan återgivna sammanfattningen, 24 som upptar de vittnen som i resningsansökan betecknades A, D, E och I. Om de upp- gifter dessa vittnen lämnade sägs följande. Vittnet A, som givit sig till känna redan innan hovrättsdomen mot vunnit laga kraft, uppgav att han sett vid upprepade tillfällen på mordkvällen. A hade denna kväll kört s.k. svarttaxi. Han hade observerat dels på mellan 22.15 och 22.30, dels vandrande norrut på , dels utanför biografen och slutligen vid Dekorima (mordplatsen). Han kände och var helt säker på att det var denne han iakttagit. Vid den sista observationen körde han söderut, varvid han, när han närmade sig , hörde två smällar. Han hade förstått sammanhanget dagen därpå, men inte vågat berätta vad han sett. Vittnet D lämnade sina uppgifter . Mordkvällen hade hon sökt och ringt på dennes porttelefon på Tegnér- gatan 16. Hon visste inte exakt när, men hon hade åkt in till stan med tunnelbana mellan . Ingen svarade på port- telefonen. När hon gick därifrån hade hon mött , som hon kände igen , vid på . Han frågade om hon varit hos . På detta svarade hon att inte var hemma och att han nog hade gått på bio. Hon sa så för att bli av med 24 Det får även anses följa av att vittnesmålen i övrigt i hög grad var kända och beaktade när resningsfrågan då hade övervägts. Det gäller uppgifterna kring , vad hade uppgivit och vittnet utsaga, om vilken RÅ skriver att värdet av hans nya insikter kan naturligtvis ifrågasättas. 25 Den redogörelse som här ges avser alltså det som sägs i resningsansökan. Vår redogörelse för innehållet i det material som resningsansökan grundades på följer längre fram. Avvikelser i vår respektive RÅ:s tolkning av materialet förekommer. hade då sprungit över till andra sida. Det sista hon såg av var att han stod utanför biografen med ryggen mot gatan. Det var då fullt med folk utanför biografen. Vittnet E hörde av sig . Han hade mordkvällen kört med bil söderut. Ungefär vid brandstationen (dvs. strax före den plats där trappor når upp till ) kom en man springande ut i gatan från höger sida. E fick bromsa och mannen halkade framför bilen. De iakttog varandra på kort avstånd. Mannen hade en skarp genomträngande blick och en revolver i handen. Han sprang vidare in på en gata till vänster. E insåg dagen därpå att han sett statsministerns mördare. Han uppgavs vara säker på att det var han såg. Vittnet I lämnade sina uppgifter till utredningen . Mord- dagen hade han varit på tillfälligt besök i . tog han en lång promenad. Han kom då bl.a. att gå från upp mot . 10–från mötte han en man som kom lunkande på gatas norra sida. Klockan var då omkring 23.25. Mannen var andfådd och luktade svett. Han hade en skarp, intensiv blick. I uppgavs vara helt säker på att det var han mötte. RÅ sammanfattade i sin resningsansökan det nya bevisläget på följande sätt: Frågan om varit vid Grand omkring och då kunnat iaktta och har kommit i ny belysning genom D:s vittnesmål. Hon kan inte rimligen ha förväxlat med någon annan. Hennes uppgifter förklarar också varför begav sig till Grand och där granskade biobesökarna. På fråga om var befann sig hade D svarat att han nog gått på bio. Enligt min mening är det genom D:s uppgifter i förening med de uppgifter som tidigare lämnats av och Å numera klarlagt att faktiskt uppehöll sig vid Grand omkring . Vad angår frågan om varit vid Grand omkring , dvs. vid tiden för föreställningens slut, har genom A:s uppgifter även den saken kommit i ny belysning. Inte heller A kan rimligen ha förväxlat med någon annan. var en person som han kände . Jag menar sålunda att det genom A:s uppgifter i förening särskilt med de uppgifter som lämnats av och nu kan bevisas att var vid Grand också när föreställningen slutade. A har vidare berättat att han strax därefter såg utanför Dekorima och i samma stund hörde två skott. Om dessa uppgifter är riktiga och vinner tilltro, utgör de enligt min mening ensamma en avgörande pusselbit. Sedda i förening med bestämda utpekande av som identisk med gärningsmannen, anser jag att det redan på denna grund föreligger starka skäl som talar för att är skyldig. Vad sedan gäller E:s och I:s iakttagelser menar jag att det inte kan råda något tvivel om att det är gärningsmannen som de (i likhet med ) har sett på flykt från brottsplatsen. Såväl E som I är absolut säkra på att den flyende mannen är identisk med . Även med beaktande av risken för misstag vid identifiering av en främmande människa som man bara sett som hastigast, hävdar jag att E:s och I:s berättelser på denna punkt är så övertygande att de var för sig bör vinna tilltro. Den bevisning som i övrigt åberopas i resningsärendet leder inte på samma direkta sätt fram till att är skyldig. HD avslog i ett meddelat beslut resningsansökan. I ett utgivet pressmeddelande sammanfattade HD skälen för sitt avgörande på följande sätt (för ett utförligt referat, se Nytt Juridiskt Arkiv 1998, s. 321-343): Resning till nackdel för en tilltalad får beviljas under förutsättning att det för brottet är föreskrivet fängelse samt det åberopas någon omständighet eller bevis som inte förebringats i brottmålet och före- bringandet av omständigheten eller beviset sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade dömts för brottet ( sannolikhetsrekvisitet). Resning får dock inte beviljas på grund av något förhållande som var känt innan brottmålsdomen vann laga kraft, såvida inte sökanden gör sannolikt att han inte vid den domstol som meddelat domen eller genom överklagande kunnat åberopa omständigheten eller beviset eller att han haft giltig ursäkt att inte göra det ( ursäktsrekvisitet ). Ytterligare en förutsättning är att ansökan om resning görs från det att sökanden fick kännedom om det förhållande som ansökningen grundas på ( ettårsfristen ).