sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — Demokratins former varierar mellan olika samhällen och kulturer och förändras också (Lummis 1996; Archibugi 1998). Givetvis finns det områden av samhällslivet som starkt påverkar förutsättningarna för demokratins tillstånd och funktionssätt. 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 hör inte minst ekonomins internationalisering och gränsöverskri- dande förändringar i miljön. När ekologivärden ges en större prioritet aktualiseras frågor som inte varit lika aktuella ur ett demokratiperspektiv. Här vill vi betona fyra, nämligen rummet, tiden, arten och kunskapen. Demo- krati har för det första diskuterats rumsligt avgränsat, i ett nationellt, eller möjligen lokalt, sammanhang, medan allt fler frå- gor nu håller på att få en global karaktär. Inte minst i frågor som har med ekonomi och ekologi att göra ligger beslutandemakten i stor utsträckning utanför det territoriella ansvarsområdet för en nation, en region eller en kommun. Det finns över 30 000 multinationella företag på jorden, men dessa befinner sig i allt väsentligt utanför det område där demokratiskt ansvar kan utkrävas (Rosenau 1998:50). Miljökonsekvenser av dessa företags agerande är ofta kännbara för befolkningen på helt andra platser än där företagen har sin produktion och sina huvudkontor. kan många miljöproblem få sin lösning först genom förändringar i människors vardagsliv, till exempel genom ändrade resvanor och konsumtions- mönster. Nationella regeringar, de må vara auktoritära eller demo- kratiska, är således av flera skäl otillräckliga som fungerande makt- centra för att hantera grundläggande miljöfrågor. Den nationella politiken måste därför kompletteras ovanifrån av överenskommelser (regimer) eller av institutioner på övernationell nivå och av transnationella nätverk på lägre nivåer. Vem som är politiskt ansvarig för vem i ett sådant konglomerat av nätverk och styrorgan är bara en av många svåra demokratifrågor som inte kan besvaras med någon enkel formel. Demokratifrågan får också en ny dimension när tiden tas i beak- tandet, det vill säga de framtida miljökonsekvenserna av vår egen generations handlande. Om våra efterkommande skall kunna över- leva behöver de bland annat vatten som går att dricka, luft som går att andas och tillräckligt med livsmedel. Enligt Brundtlandkommis- sionen (WCED 1987) är det vår skyldighet att lämna ett arv efter oss som ger den efterföljande generationen minst lika goda livsbe- tingelser som våra egna. Vilka krav detta ställer på det politiska handlandet i vår egen tid är långt ifrån självklart. Argument har framförts till förmån för såväl auktoritära som demokratiska sty- relseformer. Ur ett demokratiperspektiv är det däremot en central fråga att se hur kommande generationer skall kunna representeras i det politiska systemet utan att man därför gör avkall på grundläggande demokratiska värden. 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," Ett centralt ekologivärde är omsorgen om andra arter än männi- skan. Argument för en sådan utvidgad humanism eller anima- lism har utvecklats av filosofer som (1975) och Tom Regan (1984) (se Passmore 1996:481–83 för en kort presentation). En konsekvens av ett sådant synsätt kan till exempel vara en strävan att bevara och utveckla den biologiska mångfalden, även om samma slutsats också kan dras på andra grunder. I debatten om den utvid- gade humanismen är det framför allt en tanke som varit kontrover- siell, nämligen att betrakta en del däggdjur som i princip likvärdiga med människan med avseende på deras rätt till ett värdigt liv. Den franske filosofen (1995) är en av de starkaste kriti- kerna av denna tanke, som han menar leder till politisk totalitaria- nism och humanismens död. Är man positiv till tanken att andra arter har ett lika stort värde som människan, innebär det givetvis en särskild utmaning för demokratiteorin. Dessa icke-mänskliga arter kan inte kommunicera med oss tankemässigt och språkligt och att ge dem en plats i den politiska processen måste uppenbarligen ske genom någon form av ställföreträdarskap (så kallade ekoadvokater). Utöver dessa tre – rummet, tiden och arten – har ett fjärde argu- ment vuxit sig starkt, nämligen synen på kunskapen. På grund av miljöfrågans komplexitet är experter – framförallt naturvetenskap- liga forskare – synnerligen viktiga (Weale 1992). 1960- talet, då miljöpolitiken började utvecklas till ett avgränsat politik- område i en rad länder har experter haft mycket stor betydelse för miljöpolitikens utformning och det finns en ambivalens i vad mån det är experter eller medborgare som skall bestämma miljöpolitikens mål och inriktning. som miljöfrågan individualiserats – den starka betoningen på individens ansvar för sina resvanor, energiförbrukning, konsumtionsmönster och avfallshantering – har många delar av miljöpolitiken kommit allt längre ifrån medborgarnas vardagsliv (Lidskog et. Som ovan påpekats handlar miljöfrågan till vissa delar om konse- kvenser av handlandet som realiseras i andra delar på jorden eller i framtida samhällen. Den tyske sociologen (1992) har betonat att dagens risker i det närmaste är osynliga för lekmän. Den stora ekologiska utmaningen handlar om sannolika framtida konse- kvenser av dagens handlande och dessa konsekvenser kan vetenska- pen i bästa fall skönja. Även om (1994) själv argumenterar för en ökad demokratisering av miljöfrågan, kan betoning på miljöfrå- gans vetenskapsberoende leda till slutsatsen att det är experter och inte medborgare som skall besluta om vilken miljöpolitik som är den bästa ur ekologiskt perspektiv. finns det andra som 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 betonar att dagens miljöutmaning aktualiserar frågan om vilket sam- hälle vi medborgare önskar (se till exempel 1996). Därmed bör medborgarna ha ett stort inflytande över miljöpolitikens utformning – ytterst handlar miljöpolitiken om vilket samhälle vi vill skapa och leva i. )\UD VlWW DWW VH Sn I|UKnOODQGHW GHPRNUDWL±HNRORJL En mycket omdiskuterad fråga inom politisk teori är om, och i så fall på vilket sätt, dagens ekologiska utmaning bör ha konsekvenser för demokratiteorin. Som vi sett ovan aktualiserar miljöfrågan i vad mån demokratin kan och bör utsträckas till att även omfatta den transnationella nivån. Den riktar också vår uppmärksamhet mot vilket ansvar dagens medborgare har för kommande generationers liv, hälsa och miljö. De flesta demokratiteoretiker är eniga om att dessa två komplicerade frågor måste tas i beaktande när man söker utveckla en demokratiteori som förmår anta den ekologiska utma- ningen. En fråga som det dock finns mycker stor oenighet om handlar om i vad mån demokratin endast bör omfatta människans intresse, eller om den även skall utformas till att inkludera andra arters intressen. Om naturen anses ha ett inneboende värde (intrin- sical value) är frågan vilken betydelse det bör ha för vår uppfattning om demokrati. Likaså finns det en oenighet om i vad mån det krävs en stark stat, vägledd av en ekologisk medvetenhet, för att komma till rätta med miljöproblematiken. I detta avsnitt skall vi redogöra för fyra olika ståndpunkter i frågan om vilken relationen bör vara mellan demokrati och ekologi. (WW DXNWRULWlUW VW\UH NDQ UlGGD 0RGHU -RUG (1968, 1972) (1974), (1977) med flera miljöforskare har hävdat att en ekologiskt sund utveckling bäst främjas av en auktoritär politisk styrelse som kan beskära medborgarnas frihet för att därmed stoppa eller före- gripa ekologisk förstöring. Denna ståndpunkt benämner Mills (1996:97ff.) ecoauthoritarianism – det finns ekologiska imperativ som kräver en politisk lösning, och medborgarna skall tvingas till att handla på ett sätt som ligger i linje med dessa ekologiska imperativ. 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," I sin klassiska artikel The Tragedy of the Commons, ursprungligen publicerad i tidskriften , illustrerar problemet med allmänningar (commons): En betesmark är öppen för alla. Varje herde söker maximera sin avkastning, det vill säga föda så många djur som möjligt på denna mark. När en herde skall besluta om han skall släppa ut ytterligare ett djur på betesmark kommer han att finna att han ensam kommer att få fördelarna av ett extra djur (ökad avkastning) medan kostnaderna (överbetning av betesmarken) delas av alla herdar. Av rationella skäl kommer således alla herdar att snabbt släppa ut fler djur än vad betesmarken har bärkraft för, vilket får till följd att marken snabbt skövlas och klarar av att föda allt färre får. (1968:1244) slutsats är ruin is the destination toward which all men rush, pursuing his own interest in a society that believes in the freedom of the commons. poäng är att det rationella egenintresset leder till irra- konsekvenser på en aggregerad nivå. Den fråga som framför allt diskuterar är överbefolkning och behovet av befolk- ningskontroll, men han anser att hans resonemang är generellt giltigt för alla frågor som rör allmänningar – det kan till exempel gälla fiske, utvinning av naturresurser eller avfallsdumpning. I alla fall som rör allmänningar är egenintresset och det kollektiva intresset på kollisionskurs. Egenintresset leder till att allmänningar överutnyttjas och därför krävs sociala arrangemang och lagstiftning som tvingar människan att avstå från vissa av egenintresset styrda handlingar. På ett liknande sätt argumenterar för att det krävs en stark stat för att rädda människan: the collective selfishness and irresponsibility produced by the tragedy of the commons will de- stroy the spaceship, and any sacrifice of freedom by the crew mem- bers is clearly the lesser of evil (Ophuls 1977:224). För att rädda mänskligheten krävs en ekologisk elit som styr samhället, och som inte kompromissar på det sätt som vanligen sker i liberala demokra- tier. Heilbroner (1974:176–7) ansluter sig till detta synsätt och skriver att mänsklighetens enda hopp är en stark stat som kombi- nerar religious orientation with a military discipline. Utgångs- punkten för detta perspektiv är att individerna styrs av egenintresset vilket gör att de handlar för att realisera sina egna mål, även när det negativt påverkar andra människor, framtida generationer och/eller andra arter. Av det skälet krävs en ekologiskt upplyst och stark stat som kan agera i enlighet med ett kollektivt intresse – i det här fallet ett globalt miljöintresse. En grön politik måste således vara auktori- tär och inte demokratisk. 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 , Ophuls och Heilbroner utgår från att det i naturen finns gränser som mänskligheten villkorslöst måste anpassa sig till för att överleva. Den ekopolitiska riktning som starkast betonat detta sam- band är bioregionalismen (1978, Dodge 1981. Se även Eckers- ley 1992:167–70). Enligt denna riktning skall varje samhälle anpassas till sina ekologiska förutsättningar i fråga om produktions- och konsumtionsmönster, folkmängd etcetera. Det innebär att samhällen avskiljs genom naturliga ekologiska gränser, att de är småskaliga med låg rörlighet och att de endast nyttjar lokalt befintliga naturresurser. Ett realiserande av detta ideal skulle kräva en total omorganisering av dagens samhälle. finns få renodlade förespråkare för denna syn, men man kan se en till vissa delar likartad argumentering även här i . Ett tydligt exempel är humanekologen (1993) förslag om att storstäder bör genomgå en ekologisk sane- ring, avurbaniseras och befolkningen fördelas på byar om 200 perso- ner. I dessa byar kan produktion av föda och återvinning av restpro- dukter ske lokalt, transportbehovet kan minska drastiskt och lokalt frivilligt arbete ersätta stora delar av kommunens professionella ser- vice (barnomsorg, hemtjänst och äldreomsorg). Det samhälle som skapas har dessutom inte bara ekologiska utan även sociala fördelar. En avurbanisering innebär att man löser en mängd av de sociala pro- blem som ser förknippade med staden, till exempel oper- sonliga relationer, minskad tilltro till den egna förmågan, ökat be- roende och därmed ökad sårbarhet. Denna totala omstrukturering av bebyggelse och bosättning är tänkt att ta och bör ske genom att aktivt arbeta med att få människor att bosätta sig runt staden parat med insatser för att avfolka staden genom att till exempel inte ge bygglov för nybyggnation och att inte underhålla stadens VA-system. diskuterar inte demokratins roll i rea- liserandet av denna vision, utan anger endast att de styrande skall fatta beslut som gradvis kommer att leda till en avurbanisering av . Hans förslag är dock ett mycket tydligt exempel på hur ekologiska krav bör bestämma samhällets utformning. Ett annat exempel på en ekoauktoritär ståndpunkt är amerikanen och rörelsen Earth First!. Till skillnad från , Ophuls och Heilbroner är det inte mänsklig överlevnad som är må- let. Uppgiften är i stället att bevara den jord som evolutionen fram- bringat. Our movement is called Earth First! not People First! som Foreman (1998:358) själv uttrycker det. Utifrån den starka övertygelsen att det är jorden med dess artrikedom som ska skyddas argumentar Foreman för att det är riktigt med sabotage (inte minst 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," monkeywrenching)2 för att stoppa skövling och att Earth First! inte är i behov av någon politisk legitimitet, eftersom den baserar sitt handlande på biologisk trovärdighet och inte majoritetens acceptans (Foreman 1998:361). Att dagens miljöproblem kräver en aktiv och ingripande stat är en vanlig ståndpunkt. Vad den ståndpunkt som vi skisserat ovan säger är dock att staten bör vara auktoritär och genom tvång styra samhället i ekologiskt önskvärd riktning. Dagens situation är så akut att det krävs ett centraliserat och auktoritärt styre som snabbt kan tvinga fram de nödvändiga förändringar som krävs (till exempel be- folkningskontroll, begränsad rörlighet, minskad materiell välfärd). Ett demokratiskt styre kan däremot inte garantera att miljöproble- men får en snabb och relevant respons från samhället. Denna stånd- punkt är svår att finna bland dagens politiska teoretiker – och här bör påpekas att , Heilbroner och Ophuls alla är naturve- tare.3 Den ekoauktoritära ståndpunktens främsta betydelse för de- mokratiteorin är att den ofta används som kontrapunkt när man söker utveckla konstruktiva förslag för hur ekologivärdet ska in- kluderas i demokratiteorin. Det bör också understrykas att andra ekologer som betonar att samhället måste anpassa sig till ekologiska förutsättningar argumenterar för att denna anpassning måste ske på demokratisk väg. Genom ekologisk upplysning skall medborgarna gradvis med- verka till att samhället anpassas i ekologisk riktning. Som den norske filosofen och ekosofen (1981) uttrycker det: stegen är reformatoriska, riktningen är revolutionär. 'HPRNUDWLVNW VW\UH ± RDYVHWW GHVV HNRORJLVND NRQVHNYHQVHU" Kravet på en auktoritär stat utgår från antagandet att det inte finns något i demokratin som garanterar att denna styresform leder till miljömässigt bra resultat. Det finns således inget samband mellan demokrati och ekologi, och när vi står inför en akut miljöproblema- tik krävs att demokratin sätts på undantag. Det är naturen och inte demokratin som är det överordnade värdet. Utifrån antagandet att det inte finns något samband mellan demokrati och ekologi kan man dock inta den motsatta positionen: i valet mellan dessa värden är det inte ekologin utan demokratin som skall ha prioritet. En vanlig ståndpunkt bland dem som hävdar att det finns en re- lation mellan demokrati och ekologi är att naturen har ett inne- 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 När människans verksamhet förstör eller hotar att förstöra naturens reproduktiva förmåga kränks detta värde. Goodin (1992) argumenterar för att frågan om vad som har ett värde är helt skilt från frågan om politiskt agentskap. Att naturen har ett värde ställer inga krav på de politiska institutionernas utformning, utan innebär endast att naturen – likt fysiska och juridiska personer – till- delas rättigheter som inte får kränkas. Det finns således ingen rela- tion mellan att tilldela naturen rättigheter och ställa krav på det politiska systemets utformning. To advocate democracy is to advocate procedures, to advocate environmentalism is to advocate substantive outcomes, som Goodin (1992:168) uttrycker det. Saward (1993, 1996) delar övertygelse om att det inte finns något substantiellt samband mellan ekologi och demokrati. I stället riktar han kritik mot bioregionalismen och gröna tänkare som hävdar att småskaliga samhällen är det enda som bör få existera. Det fel de gör är att de anser att man utifrån naturen och dess funk- tionssätt kan dra slutsater om hur samhället bör politiskt organise- ras. Saward ser i stället en stor politisk fara i uppfattningen att eko- login har något att säga om demokrati, eftersom det innebär att demokratin då riskerar att underordnas ekologiska imperativ. Demokratin kan här reduceras till att enbart bli ett instrument för att nå ett ekologiskt hållbart samhälle. I de situationer där detta instrument inte verkar fungera lämnas vägen öppen för auktoritära lösningar likt dem , Heilbroner och Ophuls tycks förespråka. Sawards ståndpunkt innebär att demokrati är ett mål i sig. Grun- den för detta påstående är kunskapsteoretiskt. Eftersom ingen indi- vid kan hävda att hon besitter sann och säker kunskap kan ingen göra rättmätiga anspråk på att veta i vilken riktning samhället bör utvecklas. För Saward (1996:82) innebär det att myndigheters age- rande är demokratiskt endast när dess handlande överensstämmer med majoritetens preferenser. Konsekvensen av detta perspektiv är att ett ekologiskt hållbart samhälle överhuvudtaget inte behöver vara ett mål för den samlade politiska viljan. I god demokratisk ordning kan majoriteten besluta om en samhällsutveckling som drastiskt påverkar livet framtida generationer eller människor som bor i andra regioner. Det finns således inget i det demokratiska systemet som sådant som befrämjar ekologiska mål. Problemet är här, som (1996a: 212) uttryckt det, if democracy is a non-nego- tiable element of green political theory, then how might greens se- cure their political goals by means of a decision-making framework that is supposedly open ended?. 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," Saward ser dock en lösning på detta problem. En demokrati krä- ver att vissa grundläggande rättigheter skyddas och garanteras för samtliga medborgare (detta är innebörden i ett demokratiskt med- borgarskap, jämför 1989). Görs inte det finns risken att majo- riteten ständigt kränker en minoritet. Bland dessa rättigheter finns en uppsättning sociala rättigheter, till exempel rätten till adekvat utbildning, välfärd och hälsa. Saward argumenterar för att en demo- krati kan ta hänsyn till ekologin indirekt, genom hänvisning till människans rätt till hälsa. Demokratin förutsätter att samhället inte orsakar sina medborgare hälsoskador som omöjliggör för dem att använda sina medborgerliga rättigheter. I den mån det är möjligt bör samhället därför söka undvika eller minimera hälsorisker. Som med- borgare har man därmed en demokratisk rättighet att inte lida skada från miljöproblem som är möjliga att förebygga. Ekologiska ståndpunkter – till exempel uppfattning att naturen har ett inneboende värde – kan enligt Saward inte få någon direkt betydelse för vår utformning av politiska institutioner och demo- krati. Däremot finner Saward att en öppen, deltagande och ansvars- full demokrati kan tilltala politiska ekologer eftersom medborgarna i detta demokratiska system troligtvis är mer medvetna om miljö- problematiken och mer villiga till att aktivt söka lösa dem. Här finns en likhet med Barrys (1996) hävdande att hållbarhet är ett diskursivt begrepp, vilket kräver att dess innehåll utvecklas i diskussion och debatt. Ett system enligt Sawards förslag kan möjliggöra en sådan debatt. Den här artikulerade ståndpunkten är således att politiken är och bör förbli antropocentrisk. Människans intresse är utgångspunkten och ekologiska imperativ skall inte få verka styrande över politikens utformning, annat än om majoriteten av medborgarna önskar att det bör vara så eller om människans hälsa hotas. Om medborgarna så önskar kan därmed samhället decentraliseras, djurs moraliska inte- gritet skyddas och politiken utformas i överensstämmelse med eko- logiska principer. Eftersom demokratin är ett värde som är överord- nat ekologin kan således ekologin endast tas i beaktande i den mån som majoriten av medborgarna önskar det eller i de fall där medbor- gare på grund av miljömässiga orsaker förhindras att utöva sina medborgerliga rättigheter. 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 'HPRNUDWLVNW VDPWDO OHGHU WLOO HNRORJLVNW VXQGD EHVOXW Som ovan nämnts betonade Saward att människor i en öppen demo- krati fritt från auktoritärt styre troligtvis har större förmåga att ut- veckla en egen medvetenhet om miljöfrågan och forma en politisk vilja att söka komma till rätta med detta problem. Detta hävdar även (1990, 1994): en diskursiv demokrati är mer ekologiskt effektiv än såväl liberal demokrati som auktoritära, icke-demo- kratiska system. Dryzeks diskursiva demokrati hämtar näring från Habermas (1984, 1987) teori om det kommunikativa handlandet. Habermas skiljer mellan instrumentell och kommunikativ rationalitet. Instru- mentell rationalitet handlar om att finna de mest effektiva medlen för att realisera uppställda mål, medan kommunikativ rationalitet står för sökandet efter förståelse och där aktörernas handlande ko- ordineras genom diskussion. Kommunikativ rationalitet handlar om i vilken utsträckning processerna är fria från tvång, förvrängning, dominans och (själv)bedrägeri. Det handlar således om en kommu- nikation fri från maktmekanismer där endast goda argument och normativa bedömningars validitet har inflytande på bedömningen av en ståndpunkt (Dryzek 1990). Den diskursiva demokratin betonar processen snarare än produkten: We should bear in mind that communicative rationality is best thought of as a procedural stan- dard, dictating no substantial resolution about values to be pursued (Dryzek 1990:54, kursivering i orginal). Med nödvändighet infinner sig här frågan hur denna demokratiteori kan leda till ekologiskt goda resultat? I sitt svar på denna fråga återknyter Dryzek till Habermas. Enligt Habermas vilar den kommunikativa rationaliteten på vissa förutsätt- ningar. En av dessa är att aktörerna besitter en lingvistisk kompe- tens. Dryzek påpekar att den kommunikativa rationaliteten även vilar på vissa ekologiska förutsättningar. Vi ser här en likhet med Sawards förslag, där ekologin indirekt kommer in i demokratiteorin genom att utövandet av de medborgerliga fri- och rättigheterna har vissa hälsomässiga (och därmed ekologiska) förutsättningar. För Dryzek vilar den kommunikativa rationaliteten – som är grunden för den diskursiva demokratin – på såväl lingvistiska som ekologiska förutsättningar. Dryzeks huvudargument för att ekologin kan integreras i demo- kratiteorin är dock av annan art. Enligt Dryzek finns generaliser- bara intressen, intressen som vi alla skulle komma fram till i en ideal samtalssituation, det vill säga genom kommunikativ rationa- 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," Ett av dessa generaliserbara intressen är ekologiska systems in- tegritet: The human life support capacity of natural systems is the generalizable interest par excellence, standing as it does in logical antecedence to com- peting normative principles such as utility maximization or rights pro- tection (Dryzek 1987:204, kursivering i orginal) Ett av problemen med den liberala demokratin är, enligt Dryzek (1996b), att den befrämjar en instrumentell rationalitet, det vill säga ett handlande i egenintresse. Diskursiv demokrati skiljer sig från den liberala i den bemärkelsen att den är baserad på en kommunikativ rationalitet. Diskursiv demokrati är en styrelseform som gynnar generaliserbara intressen. Därmed tar den hänsyn till ekologiska förutsättningar för såväl människan som andra livsformer och klyf- tan mellan det rätta och det goda, mellan betoningen på den demo- kratiska processen och det ekologiska resultatet, kan därmed över- bryggas.