sou · GNB3140 · 2000-01-01 00:00:00 — Att yttrande skall inhämtas från Kammarkollegiet och – i vissa fall – från tillsynsmyndigheten enligt konkurslagen ( 1987:672) framgår av fjärde stycket . Till böter eller fängelse i högst skall den dömas som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet marknadsför eller säljer en resa utan att vara registrerad enligt 3 §. Detsamma gäller den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet mark- nadsför eller säljer en resa efter att ha fått sin registrering återkallad enligt 9 §. Om ett vitesföreläggande enligt 5 eller 9 § har överträtts, döms inte till ansvar för gärningar som omfattas av föreläggandet. Bestämmelsen, som närmast kan sägas ha sin motsvarighet i nuvarande 14 § första stycket och tredje stycket första meningen, innehåller straff- bestämmelser. Enligt paragrafens första stycke kan den straffas som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet marknadsför eller säljer en paket- resa utan att vara registrerad enligt 3 §. Utöver uppsåtligt handlande – som föreligger t.ex. när någon med kunskap om registreringskravet ändå marknadsför eller säljer resor innan han har blivit registrerad – kan alltså ett kvalificerat vårdslöst handlande straffas enligt den föreslagna bestämmelsen. Som exempel på ett sådant handlande kan nämnas en situation där någon som avser att vara verksam som arrangör eller återförsäljare marknadsför eller säljer paketresor utan att ta reda på vilka villkor, t.ex. kravet på registrering enligt 3 §, som gäller för verksamheten. Ett annat exempel kan vara en situation där någon, som har ansökt om registrering, marknadsför eller säljer resor utan att närmare ta reda på om Kammarkollegiet har beviljat hans registreringsansökan. Det bör dock understrykas att endast mer flagranta fall av försummelse, slarv och nonchalans skall betraktas som grov oaktsamhet och föranleda straffansvar. Detta innebär att ett handlande som beror på t.ex. glömska, förbiseende eller missförstånd normalt inte skall omfattas av straffbestämmelsen. När det gäller vad som åsyftas med att marknadsföra eller sälja en resa hänvisas till redogörelserna i avsnitt 3.4.1 och 5.4.3. Vad som avses med begreppet marknadsföra framgår vidare av kommentaren till 2 §. Av paragrafens andra stycke framgår att det också är straffbart att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet marknadsföra eller sälja en resa som omfattas av 3 § efter det att en registrering har återkallats enligt 11 §. Beträffande vad som kan avses med grov oaktsamhet och vad som menas med begreppen marknadsför eller säljer hänvisas till kom- mentaren till föregående stycke. Förhållandet mellan straff och vite regleras i paragrafens tredje stycke. Bestämmelsen ger uttryck för den allmänna principen att ingri- pande inte kan ske med både straff- och vitespåföljd mot samma för- farande. Om ett vitesföreläggande enligt 5 eller 9 § och ett åtal för brott mot den nu aktuella straffbestämmelsen bygger på samma grund, bör straff inte dömas ut. Vitet skall i ett sådant fall ges företräde. Till böter skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid full- görandet av uppgiftsskyldighet enligt 4 eller 8 § underlåter att fullgöra sin uppgiftsskyldighet eller lämnar ofullständiga eller oriktiga uppgifter. Om ett vitesföreläggande enligt 4 eller 8 § har överträtts, döms inte till ansvar för gärningar som omfattas av föreläggandet. Vad som sägs i första stycket gäller inte om gärningen är belagd med straff enligt . Även denna paragraf, som närmast motsvarar nuvarande 14 § andra stycket och tredje stycket andra och tredje meningarna, innehåller straff- bestämmelser. I första stycket straffsanktioneras underlåtenhet att full- göra uppgiftsskyldighet som följer av 4 eller 8 §. Vidare straffbeläggs handlingar som innebär att den uppgiftsskyldige lämnar ofullständiga eller oriktiga uppgifter vid fullgörandet av uppgiftsskyldigheten. När det gäller de aktuella bestämmelserna om uppgiftsskyldighet hän- visas till avsnitt 5.3.4 och kommentarerna till 4 och 8 §§. Av 5 § i den nuvarande lagen följer bl.a. att Kammarkollegiet under vissa förutsättningar får kräva in uppgifter av den som marknadsför en paketresa för att kunna bedöma om det aktuella företaget över huvud taget är skyldigt att ställa säkerhet. Den bestämmelsen kan sägas ha sin motsvarighet i 4 § i förslaget, där kollegiet ges möjlighet att kräva in uppgifter för att bedöma om företaget i fråga över huvud är registre- ringsskyldigt. Vidare innebär 5 § i den nuvarande lagen att kollegiet – om företaget visar sig vara skyldigt att ställa säkerhet – får kräva in uppgifter för att kunna beräkna storleken på säkerheten. Den bestämmel- sen motsvaras av 8 § i förslaget. Om den uppgiftsskyldige inte följer ett åläggande enligt 5 § i den nu gällande lagen, får kollegiet förelägga honom vid vite att fullgöra sin skyldighet. Ett åläggande att lämna uppgifter av betydelse för pröv- ningen av hur stor säkerheten skall vara i ett visst fall kan avse inte bara situationen då åläggandet meddelas utan också när för- hållandena ändras längre fram (se prop. 1984/85:214 s. 14). Ifall ett åläggande om att lämna uppgifter om ändrade förhållanden inte efterföljs kan straffansvar komma i fråga. Detta är däremot inte fallet om någon, som efter att ha ställt säkerhet, utvidgar sin verksamhet men underlåter att informera kollegiet om förändringen, om han inte har varit ålagd att göra detta (se t.ex. a. prop. s. 16). Någon ändring av vad som gäller i situationer som dessa är inte avsedd. motiv- uttalanden beträffande 5 och 14 §§ i den nuvarande lagen (se t.ex. prop. 1972:92 s. 36 f. och ovan a. prop. 1995/96:182 s. 16 och 24) kan därmed användas som vägledning vid tillämpningen av den nu föreslagna bestämmelsen. I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller oaktsamhet för straffansvar. Förhållandet mellan straff och vite regleras i paragrafens andra Beträffande denna fråga hänvisas till kommentaren till 26 §. Bestämmelsen i lagrummets tredje stycke innebär att för de gärningar innefattande lämnande av ofullständiga eller oriktiga uppgifter som avses i första stycket skall inte någon dömas till ansvar, om gärningen utgör brott enligt BrB. Till böter eller fängelse i högst skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte lämnar de uppgifter som avses i 18 §. I denna nya bestämmelse straffbeläggs sådant handlande av den registre- ringsskyldige som innebär att han inte förser den gode mannen med de uppgifter som behövs för att denne skall kunna fullgöra sitt uppdrag. I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller oaktsamhet för att straff- ansvar skall föreligga. Bedömningen av om vissa uppgifter har varit be hövliga enligt 18 § skall normalt göras utifrån den gode mannens ställningstagande vid den aktuella tidpunkten. Vid bedömningen av om straff skall utdömas bör dock beaktas vilka skäl som den registreringsskyldige vid det ifråga- varande tillfället angav för sitt handlande, exempelvis genom att ifråga- sätta behovet av vissa uppgifter. Det bör alltså vid bedömningen av om rekvisiteten är uppfyllda vägas in i vad mån den registreringsskyldige har haft fog för att inte medverka i den utsträckning som den gode man- nen har begärt. Om en viss uppgift senare visar sig ha varit helt obe höv- lig, bör utrymmet för straffbarhet vara mycket ringa. Kammarkollegiet får förordna att ett beslut om ställande av garanti enligt 7 eller 8 § skall gälla . Om det föreligger särskilda skäl, får Kammarkollegiet förordna att ett beslut om återkallelse av registrering enligt 9 § skall gälla . I lagrummet, som kan sägas ha sin motsvarighet i 15 § andra stycket i nu gällande lag, anges att Kammarkollegiet får förordna att ett beslut om ställande av garanti skall gälla . Detta överensstämmer med gällande rätt (se avsnitt 3.4.6). I paragrafen föreskrivs vidare att Kam- markollegiet, under förutsättning att det föreligger särskilda skäl, får förordna att även ett beslut om återkallelse skall gälla . Vad som bör krävas i de sistnämnda fallet har utvecklats i avsnitt 5.3.7. 1.registrering enligt 3 §, 2.ställande av garanti enligt 7 eller 8 §, 3.återkallelse av registrering enligt 9 §, och 4.återbetalningsskyldighet enligt 12 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Kammarkollegiets beslut om vitesföreläggande enligt 4, 5, 8 eller 9 § får inte överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Paragrafen, som har sin motsvarighet i 15 § första stycket i den nuva- rande lagen (se avsnitt 3.4.6), reglerar frågor om överklagande. Försla- get har i den allmänna motiveringen behandlats i avsnitt 5.4.4. I första stycket anges vilka av Kammarkollegiets beslut som får överklagas och att dessa beslut skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I andra stycket anges att Kammarkollegiets beslut om vitesföreläg- gande inte får överklagas. För att kammarrätten skall ta upp länsrättens beslut beträffande de i första stycket nämnda frågorna krävs enligt tredje stycket prövnings- tillstånd. Den gode mannens eller konkursförvaltarens beslut om utnyttjande av garantin enligt 11 § får, med undantag av beslut som avser kostnader enligt tredje stycket, överklagas hos . Bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223) gäller för överklagande av sådana beslut med den skillnaden att skrivelsen med överklagandet skall ges in till . beslut får inte överklagas. Av paragrafen framgår att beslut om utnyttjande av säkerhet numera får överklagas och att det är som skall vara överpröv- ningsinstans. Som har angetts i avsnitt 5.4.4 skall förfarandet vid pröv- ningen i nämnden styras av den nya resegarantilagens bestämmelser (se även kommentarerna till 33-35 §§). Därutöver skall reglerna i förvalt- ningslagen (1986:223) gälla för förfarandet. Det angivna undantaget för överklagande enligt bestämmelsen rör ersättning till den gode mannen eller konkursförvaltaren, som beslutas enligt 22 och 25 §§. Dessa beslut kan överklagas enligt 32 §. Rättens beslut om arvode eller kostnadsersättning till den gode mannen enligt 22 § eller till konkursförvaltaren enligt 25 § får överklagas av såväl Kammarkollegiet som den gode mannen och konkursförvaltaren. Rättens beslut om utseende av god man enligt 15 § och entledigande av god man enligt 16 § får överklagas av Kammarkollegiet och den gode mannen. I lagrummet ges Kammarkollegiet en rätt att överklaga beslut om ersätt- ning till god man och förvaltare, om utseende av god man samt om entle- digande av god man. Det framgår vidare av paragrafen att den gode mannen och förvaltaren har rätt att överklaga ett ersättningsbeslut samt att den gode mannen har rätt att överklaga beslut om utseende och ent- ledigande av god man. Att den gode mannen och konkursförvaltaren får överklaga ett ersätt- ningsbeslut följer visserligen av 36 § lagen (1996:242) om domstolsären- den. Denna rätt bör dock ändå i tydlighetens namn framgå direkt av den föreslagna lagen. Den gode mannen får med stöd av den föreslagna bestämmelsen i andra stycket överklaga ett beslut som innebär att han på Kammarkolle- giets begäran entledigas från uppdraget som god man. Även om det normalt torde sakna praktisk betydelse får den gode mannen också rätt att överklaga ett beslut om att han utses till uppdraget. Däremot torde den som Kammarkollegiet har föreslagit som god man inte vara berättigad att föra talan mot rättens beslut att utse någon annan till uppdraget (se , Lagen om domstolsärenden – En kommentar, 1996, s. 261 samt , Konkurs, nionde omarbetade upplagan, 1997, s. 57). består av en ordförande, som skall vara eller ha varit ordinarie domare, och fyra ledamöter som skall ha särskild insikt i rese- verksamhet. Av ledamöterna skall två representera resenärernas intressen och två resebranschens intressen. Regeringen förordnar ordförande och ledamöter samt ersät- tare för dessa. Bestämmelserna om ordförande och ledamöter skall tilläm- pas också på ersättare. Paragrafen, som har sin motsvarighet i 9-10 §§ i den nuvarande lagen, innehåller bestämmelser om . De nu gällande bestämmelserna har redovisats i avsnitt 3.4.4. Det bör dock framhållas att förslaget innebär att får en ny roll som över- prövningsinstans i ärenden om utnyttjande av garanti. Skälen för detta har utförligt redovisats i avsnitt 5.4.4. är beslutför med ordföranden och minst två andra ledamöter. Vid avgörande skall lika antal representanter för resenärernas intressen och resebranschens intressen delta. regler om omröstning i tvistemål skall tillämpas när ärenden avgörs av nämnden. Nämnden får begära yttrande från den gode mannen eller konkursför- valtaren och Kammarkollegiet. Ordföranden får ensam på nämndens vägnar vidta förberedande åtgärder samt överlåta rätten att vidta sådana åtgärder till nämndens sekreterare. Också denna paragraf innehåller bestämmelser om . Lagrummets första och andra stycken motsvaras av 11 § första och andra styckena i den nu gällande lagen. I tredje stycket ges nämnden en rätt att inför sitt avgörande begära in yttrande från såväl den som har fattat beslut i fråga om utnyttjande av garanti, dvs. den gode mannen eller konkursförvaltaren, som Kammar- kollegiet. Till skillnad från den nuvarande lagen (11 § tredje stycket) innebär förslaget att ordföranden inte har någon rätt att ensam på nämndens vägnar avgöra ärenden av mindre vikt. Arbetsbelastningen i nämnden torde med nämndens nya roll inte bli så stor att en sådan beslutanderätt för ordföranden är motiverad. Däremot bör rätten för ordföranden att vidta förberedande åtgärder bibehållas. Ordföranden bör även, i likhet med gällande ordning, ha möjlighet att delegera denna rätt till nämndens sekreterare. Det bör i detta sammanhang uppmärksammas att föreskrif- ter för nämndens verksamhet också finns i förordningen (1988:1584) med instruktion för . Den nu föreslagna regleringen torde föranleda vissa ändringar i den nämnda förordningen. skall hålla muntlig förhandling, om den som har ansökt om ersättning ur säkerheten begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Muntliga förhandlingar enligt första stycket skall vara offentliga. Paragrafen behandlar rätten till muntlig förhandling i Resegarantinämn- den. Motiven till införandet av denna bestämmelse framgår av avsnitt 5.4.4. Bestämmelsen har utformats med 13 a § och 13 b § första stycket brottsskadelagen (1978:413) som förebild. De motivuttalanden som därvid har gjorts (prop. 1998/99:41 s. 27) om personlig inställelse, kal- lelse till förhandlingen, formerna för förhandlingen och ersättning för inställelsen bör därför beaktas (se även a. prop. s. 43 f.). Denna lag träder i kraft då resegarantilagen (1972:204) skall upphöra att gälla. Ärenden som har kommit in till men inte avgjorts före ikraftträdandet handläggs enligt den nya lagen. De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft . Beträf- fande utredningens bedömning av ikraftträdande- och övergångsbestäm- melser hänvisas till avsnitt 7.2. De ärenden hos som ännu inte har avgjorts vid ikraftträdandet skall flyttas över till den som utses till god man för den registreringsskyldige eller till den som är förvaltare i den registreringsskyldiges konkurs. 8.2Förslaget till lag om ändring i konkurs- lagen (1987:672) 7 kap. 2 a § Om den som är registreringsskyldig enligt resegarantilagen (2000:000) försätts i konkurs, skall den som har utsetts till god man enligt den lagen utses till förvaltare, om inte särskilda skäl talar däremot. Bestämmelsen, som närmare har motiverats i avsnitt 5.3.10, innebär att den som rätten har utsett till god man för utnyttjande av den registre- ringsskyldiges garanti skall utses till förvaltare i den registreringsskyldi- ges konkurs, såvida inte särskilda skäl talar däremot. Sådana särskilda skäl torde föreligga då förutsättningarna för entledigande av den gode mannen är uppfyllda (se författningskommentaren till 16 § resegaranti- lagen). En särskild utredare skall utvärdera resegarantisystemet och analysera om systemet bör ändras och, om så är fallet, lämna förslag till ny lagstiftning på området. Systemet bör vara enkelt att administrera, kon- kurrensneutralt och ge konsumenterna en hög skyddsnivå som kostnaderna för reseföretagen inte blir alltför höga. Även försäkringslös- ningar bör övervägas. I uppdraget ingår att analysera Resegaranti- nämndens roll och uppgifter. Utredaren skall vidare analysera vissa särskilda frågor som rör tillämpningen av resegarantilagen, såsom lagens territoriella tillämpning, vilka kostnader som skall anses ersättningsgilla, gränsdragningen mellan återförsäljare och arrangör av paketresor, frågan om Resegaranti- nämndens beslut bör kunna överklagas samt frågan om Kammar- kollegiets beslut enligt resegarantilagen bör kunna bli föremål för dom- stolsprövning. stiftades den första lagen till s kydd för konsumenter på säll- skapsreseområdet, lagen (1967:203) om ställande av säkerhet vid säll- skapsresa till utlandet, som syftade till att ge resenärerna ett socialt betingat minimiskydd om resan inte kunde genomföras enligt avtalet. Som villkor för rätten att utöva reseverksamhet uppställde lagen ett krav på att ekonomisk säkerhet ställdes för verksamheten. Lagen ersattes av resegarantilagen (1972:204). Enligt resegarantilagen, i sin ursprungliga lydelse, krävdes att den som yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte anordnade sällskapsresa till något annat land än , , , eller , skulle ställa säkerhet hos 224 Bilaga 1 SOU 1999:140 innan resan marknadsfördes. Också den som yrkes- mässigt tillhandahöll eller på annat sätt förmedlade resor av sådant slag som anordnats av någon annan skulle ställa säkerhet hos kollegiet. trädde en större ändring av resegarantilagen i kraft (SFS 1992:1673). Ändringen föranleddes av åtagande att genomföra EG:s direktiv på paketreseområdet i svensk lagstiftning (rådets direktiv /314/EEG av om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang ). De nya reglerna innebar att man inte längre gjorde skillnad på resor inom och utom . Vidare ersattes begreppet sällskapsresa av begreppet paketresa, vilket medförde att helt nya kategorier av arrangemang kom att omfattas av resegarantilagen. Vad som avses med paketresa finns definierat i lagen (1992:1672) om paketresor. Det nuvarande skyddet för resenärerna är anordnat på så sätt att varje reseföretag skall ställa en säkerhet innan paketresorna marknads- förs. Säkerheten skall motsvara företagens ekonomiska åtagande gentemot resenärerna. Den skall som regel bestå av en betal- ningsutfästelse utfärdad av en bank eller ett försäkringsföretag, vilken fullgörs vid anfordran. Beloppet skall uppgå till onor för arrangörer och för återförsäljare av paketresor som anordnas utomlands. För återförsäljare av paketresor som anordnas i skall beloppet vara . En garanti som ställts av ett reseföretag täcker endast företagets egna åtaganden. De ställda garan- tierna skall med nuvarande system räcka till att ekonomiskt skydda samtliga resenärer. Fr.o.m. är det inte längre utan Kammarkollegiet som fattar beslut om vilka företag som skall ställa säkerhet och hur stora säkerheterna skall vara. En särskild nämnd, , prövar frågan om säkerheten får tas i anspråk. Kammarkollegiets beslut om ställande av säkerhet kan överklagas till regeringen. beslut får enligt rese- garantilagen inte överklagas. Principen att varje företag svarar för sina egna åtaganden ställer stora krav på företagets vilja och förmåga att budgetera för framtida resor, att lämna fullständiga uppgifter om sin verksamhet för beräkning av det ekonomiska åtagandet gentemot resenärerna och att ställa beslutade säkerheter. Vidare ställs stora krav på tillsynsmyndigheten i fråga om beräkningen av den säkerhet företagen skall ställa samt på snabbhet och effektivitet i handläggning och tillsyn. Resegarantilagen utsattes tidigt för kritik i olika sammanhang. Kriti- ken från resebranschens sida har främst rört kostnaderna för att ställa säkerhet och det kapital som måste bindas för att bankerna skall utfärda erforderliga säkerheter. Vidare har det framförts att systemet är krång- ligt och oflexibelt. Från myndighetshåll har man framhållit svårigheterna att administrera systemet, att ge resenärerna ett fullgott skydd samt den tid det i vissa fall har tagit innan ersättning har kunnat betalas ut till resenärerna. t illsattes en utredning med uppgift att se över resegarantilagen. Bakgrunden var den kritik som garantisystemet hade utsatts för, bl.a. att systemet var ekonomiskt betungande för reseföretagen. I sitt betänkande, Ny resegarantilag (Ds H 1980:7), föreslog utredningen (Rese- garantilagutredningen) ändrade former för ställande av säkerhet. För att minska de totala säkerheterna och därmed kostnaderna för systemet föreslog ett garantisystem med säkerheter i form av dels en individuell del för varje företag, dels en kollektiv del. Enligt förslaget skulle den individuella säkerheten för researrangörer av resor som anordnas i och för reseagenter för utomlands arrangerade resor uppgå till högst av de säkerheter som dittills hade gällt och beräknas mer schablonmässigt. För den kollektiva delen föreslogs att en statlig fond skulle inrättas som skulle finansieras med avgifter från reseföretagen. De statliga fondmedlen skulle användas i de fall en individuell säkerhet inte räckte till. Om även fondmedlen visade sig vara otillräckliga skulle statsmedel skjutas till. Sådana av staten förskotterade medel skulle återbetalas så snart medel fanns tillgängliga i fonden. förslag om ändringar i garantisystemets uppbyggnad genomfördes inte. Regeringen ansåg inte att det var lämpligt med ett system där staten ytterst skulle kunna tvingas till ekonomiska insatser. Vidare ansåg man från både principiella och praktiska utgångs- punkter att det inte var lämpligt att vid sidan av ett system med indivi- duella säkerheter bygga ut administrationen med en ny statlig fond (prop. 1984/85:214). t illsattes inom dåvarande en arbetsgrupp med uppgift att se över resegarantilagen. I uppdraget ingick att lägga fram ett förslag till garantisystem som skulle vara enkelt att admini- strera, konkurrensneutralt och ge konsumenterna en hög skyddsnivå till låga kostnader. Uppdraget redovisades i promemorian Nya former för resegarantier (Ds 1994:109). Som alternativ till det gällande systemet diskuterade arbetsgruppen en kombination av individuell och gemensam säkerhet i form av en fond samt olika typer av försäkringar. Vidare diskuterades en uppmjukning av garantisystemet så att garantier skulle kunna ställas på flera olika sätt. Arbetsgruppen ansåg att inte något av de garantisystem som undersöktes uppfyllde de krav som ställts. En kombination av individuell och gemensam säkerhet i form av en fond var den lösning som arbetsgruppen ansåg bäst fylla kraven. Förslaget innebar att en individuell säkerhet skulle ställas med av alla arrangörer av paketresor och återförsäljare av utländska arrangörers paketresor. Vidare skulle arrangörer och återförsäljare till en gemensam fond betala in ett belopp per resa. Fondmedlen skulle enligt förslaget tas i anspråk endast om den individuella säkerheten inte räckte till. Om inte heller dessa medel var tillräckliga för aktuella ersättningsanspråk föreslogs att ett statsgaranterat lån skulle tas upp. Lånet skulle återbetalas med de medel som senare flöt in i fonden. Mot bakgrund av de synpunkter som framkom vid remissbehand- lingen av arbetsgruppens promemoria gjordes inom en bearbetning och komplettering av förslaget. Det nya förslaget innebar dels att det skulle ställas en individuell säkerhet motsvarande den grund- säkerhet som fanns enligt gällande system, dels att en gemensam säker- het skulle byggas upp genom avgifter från arrangörer och återförsäljare beräknad på den tilläggssäkerhet som fastställdes enligt gällande system. Förslaget ledde inte till någon ändring av garantisystemet. Som skäl angav regeringen bl.a. följande. Erfarenheterna av det nuvarande garantisystemet är från konsument- synpunkt i huvudsak goda. En viss osäkerhet ligger dock i att konsu- mentskyddet i viss utsträckning styrs av enskilda reseföretags vilja och förmåga att ställa säkerhet.