sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Svallvågorna från valuta-, fastighets- och finanskrisen sköljde in över företag och privatpersoner, som amorterade ned sina lån och drog ned på konsumtionen. Efterfrågan sjönk i allt snabbare takt och antalet konkurser slog rekord. Den akuta krisen var emellertid bara den ena delen av proble- met för svensk ekonomi. Ett lika stort problem ansågs vara att vi under haft lägre tillväxt än flertalet jämförbara länder, något som förmodades ha mer strukturella än konjunkturella orsa- ker. De strategier som var tänkta att sätta fart på tillväxten hade misslyckats. Varken Feldts den tredje vägen eller Bildts den en- da vägen hade lett svensk ekonomi till några stora framgångar. Tvärtom; kritikerna talade om dessa vägval som starkt bidragande orsaker till krisen. Misslyckandet för den så kallade normpolitiken, med den fasta växelkursen som ankare, var också uppenbart. letade man en ny strategi som skulle ge oss tillväxt och framtidstro åter. På sammanträdet föreslog därför chefen för , statsrådet , tillsättandet av en kommission vars uppdrag skulle bli att mot bakgrund av pro- blemen i svensk ekonomi analysera och föreslå riktlinjer för den ekonomiska politiken i ett medelfristigt perspektiv. Uppdraget att leda denna ekonomikommission gick till profes- , chef på () och mest kände ekonom. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? paste lågkonjunktur, överlämnade , popu- lärt kallad , sitt betänkande, Nya villkor för ekonomi och politik (SOU 1993:16), med 113 konkreta för- slag till omläggning av politiken. Flera av förslagen sträckte sig utanför den ekonomiska politikens normala domäner, och innehöll krav på långtgående förändringar av vårt demokratiska system. 92.Renodla parlamentarismens princip. Stärk regeringens ställning. Inför konstruktivt misstroendevotum: regeringen sitter kvar så länge en ny regering inte kan bildas. 93.Stärk Statsrådsberedningen och . Reducera antalet fackdepartement. 97.Minska antalet riksdagsutskott och stärk finansutskottets ställ- ning. 98.Neutralisera särintressenas inflytande i beredande och beslu- tande organ i genom skärpta regler för intressejäv. Ge utskotten bredare ansvarsområde. 99.Förläng mandatperioden till fyra eller helst . 100.Minska antalet riksdagsledamöter, förslagsvis till hälften. 105.Riksbanken ges ett tydligt prisstabiliseringsmål och en mer självständig ställning gentemot regering och riksdag. höjs kraven på ansvar och redovisning inför . 110.Arbetsdomstolen, Bostadsdomstolen och Marknadsdomsto- len avskaffas, och deras dömande uppgifter övertas av domstolar enbart bestående av jurister. En del av förslagen har som bekant redan genomförts, andra lär väl aldrig förverkligas. Fenomenet som sådant är emellertid intressant: att en statlig ekonomikommission föreslår långtgående förändring- ar av landets demokratiska styrelseskick. Logiken är att vår eko- nomi har utvecklats svagt därför att det finns brister i det politiska systemet. Först när vi har rättat till dessa brister kan svensk eko- nomi åter bli konkurrenskraftig. Eller, med Lindbeckkommissio- nens ord: Den ekonomiska krisen kan inte förklaras om man inte förstår bristerna i det politiska systemet. De svaga institutionerna i pen- ning- och finanspolitiken förklarar inflationstendenserna , utvecklingen mot kostnadskriser och dagens stora arbetslöshet. Instabila spelregler på skatte- och regleringsom- rådet, bestämda i det politiska systemet, förklarar finanskrisen. Förkärleken för standardlösningar i det politiska systemet förkla- rar varför den offentliga sektorns tjänsteproduktion fortfarande bedrivs som monopol. Särintressenas makt förklarar varför statliga regleringar har motverkat konkurrens och effektivitet på många marknader. Hur den politiska processen utformat fördelnings- och trygghetssystemen förklarar det låga sparandet och den långsam- mare ackumulationen av humankapital de senaste två decennierna, och hur den utformat skatte- och regleringssystemen förklarar de små och medelstora företagens begränsade tillväxt. Formuleringarna för tankarna till den så kallade public choice- skolan, med ekonomer som och . Om denna skolbildning skriver i sin berömda bok kapitalism (Ratio, 1980): Två tankar intar en nyckelställning: 1. Först och främst tanken att svårigheterna i vår tids samhällen (inflation, arbetslöshet, ungdom- sproblem, känslighet för olikheter och orättvisor, proteströrelser) härleder sig mindre ur marknadsekonomins misslyckanden än ur våra politiska systems misslyckanden. (...) 2. Vidare tanken att vår tids utmaning inte är av ekonomisk natur (exempelvis för att finna en ny mirakelmetod för att lösa det välbekanta problemet inflation – arbetslöshet) utan berör samhällsorganen och politiken: att skapa en ny politisk teknologi, nya demokratiska uttrycksformer som avlägsnar obalansfaktorerna i de nuvarande systemen och gör det möjligt att hejda den administrativa byråkratins ständiga utvidg- ning. I public choice-skolans anda härledde således Lindbeck- kommissionen/en betydande del av Sveri- ges makroekonomiska problem ur hinder som man menade att det politiska systemet har rest. Svaga institutioner och svaga rege- ringar hävdas ha varit oförmögna att hålla stånd mot olika särintressen, alltför korta mandatperioder påstås ha förstärkt rege- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? ringars benägenhet att flirta med olika väljargrupper för att få be- hålla makten. Resultatet har enligt kommissionen blivit växande offentliga utgifter, budgetunderskott och inflation. Självfallet går det att betrakta våra makroekonomiska tillkorta- kommandon ur ett sådant public choice-perspektiv. Men i så fall måste några avgörande tillägg och nyanseringar göras: 1.Flertalet ekonomisk-politiska beslut till har vis- serligen formellt antagits av eller , men arkitekter bakom har, som nämnts, ofta varit nationalekono- mer. Ekonomer har, antingen som rådgivare och sakkunniga eller via den ekonomiska debatten, utövat ett mycket starkt in- flytande på den förda politiken. Likaväl som att diskutera re- former av det politiska systemet borde man därför kunna dis- kutera ekonomernas roll som opinionsbildare och makt- faktorer, samt vilka reformer som kan tänkas rätta till even- tuella obalanser på det området. I sammanhanget kunde man också belysa svenska nationalekonomers privatekonomiska be- roendeförhållanden till olika partsintressen. Ett exempel är de stipendier som vissa banker och storföretag bidrar med till den ekonomiska forskningen, inte bara på privata institut och hög- skolor utan också inom den statliga universitets- och högskole- världen. I sammanhanget bör nämnas nell ekonomi vid , där varit chef . Forskarna vid institutet är i stor utsträck- ning beroende av ekonomiskt stöd från näringslivet. Det behö- ver självfallet inte betyda att forskningen på institutet är styrd av bidragsgivarna, men man måste få lov att diskutera forsk- ningen – liksom den påverkan den utövat på den ekonomiska politiken i – också utifrån ett sådant perspektiv. Har näringslivets finansiering av den ekonomiska forsk- ningen uteslutande bedrivits ur ett allmänt vetgirigt perspektiv? Har de ekonomer vars försörjning delvis är beroende av sti- pendier från banker och exportföretag inget som helst incita- ment att presentera forskningsresultat som ligger i linje med bidragsgivarens syn på skatter, löner och offentlig sektor? jakande svar på första frågan och ett nekande svar på andra frå- gan rimmar illa med ett public choice-perspektiv och rimmar särdeles illa med grundtanken i det neoklassiska paradigmet och den liberala ideologin, i vilken individer förutsätts konkurrera med personlig vinstmaximering och egennytta som väsentliga drivkrafter. 2.Till de så kallade partsintressen eller särintressen som Lind- beckkommissionen och andra tar upp bör inte bara räknas kate- gorier som fackföreningar och andra grupper som slåss för öka- de löner och transfereringar. Man bör till kategorin i så fall ock- så lägga exempelvis den finansiella sektorn och näringslivet. Det som gynnar en affärsbank måste inte i varje läge gynna landets ekonomi, lika litet som att det som är bra för en kommu- nalarbetare i varje läge är bra för landet. Det finns en tendens i dagens debatt att betrakta näringslivet och den finansiella sek- torn som den närande parten, vilken politiken bör stödja, och betrakta den offentliga sektorn, fackföreningsrörelsen och andra folkrörelser som exponenter för den tärande parten, vilken bör ges en så begränsad inverkan på politiken som möj- ligt. Med en sådan schablonartad uppdelning inrangeras huvud- delen av medborgarna under begreppet särintresse medan in- stitutioner som banker och exportföretag får representera all- mänintresset. Nedan ges exempel på hur denna dualistiska före- ställningsvärld har lett till en tudelning av ekonomi och samhälle. 3.Det finns en felaktig slutledning i an- taganden om sambanden mellan ekonomiska problem och det politiska systemet. Man skriver till exempel att De svaga institutionerna i pen- ning- och finanspolitiken förklarar inflationstendenserna , utvecklingen mot kostnadskriser och da- gens stora arbetslöshet. En med verkligheten mer överensstämmande tolkning är snarare att starka institutioner i penning- och finanspolitiken förklarar en betydande del av makroekonomiska till- kortakommanden. Det går nämligen att visa att olika regeringar VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? och riksbanksledningar vid diverse tillfällen gjort synnerligen kraftfulla ingripanden i ekonomin, ingripanden som ökat infla- tionen, bäddat för kostnadskriser och fått arbetslösheten att stiga. Här kan nämnas ett par exempel. Inflation enligt konsumentprisindex (KPI) i och 1969–97 Inflation enligt KPI 1969-97 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 genomsnitt är vägt. Källa: , Economic Outlook. Diagram: 1999. inflation har det gångna kvartsseklet skjutit i höjden jämfört med omvärldens. Det hände till exempel 1970–71, 1977, 1980, 1983 och 1990. Gemensamt för dessa pucklar av extra svensk inflation (utöver den internationella) är en höjning av momsen, vilket ju svårligen kan betraktas som ex- pansiv finanspolitik, utan ett skolexempel på stram finanspolitik. Tvärtemot talet om svaga institutioner – vilka hävdas ha bedrivit en för släpphänt ekonomisk politik – går det alltså att hävda att det är synnerligen kraftfulla ekonomisk-politiska ingrepp och stram finanspolitik som vid ett flertal tillfällen fått inflationen att ta fart. Ett annat exempel är, som tidigare nämnts, att den samlade efter- frågan i har ökat mindre än i något land i hela västvärlden . Betraktat ur det perspektivet går det att hävda att inget jämförbart land, sett över hela perioden, fört en lika hård åtstram- ningspolitik. På vilket sätt detta skulle vara resultat av svaga institutioner återstår för sakkunniga att förklara. Vidare kan man starkt ifrågasätta om det är svaga institutioner som har orsakat den kraftiga ökningen av arbetslösheten . Var det svaga politiker () och en svag penningpolitisk institution () som genomdrev avregleringen av kredit- och valutamarknaderna, var det svaga in- stitutioner (regering och riksbank) som fixerade växelkursen och därmed avhände sig räntevapnet mot den spekulationsdrivna över- hettningen? Var det svaga institutioner som, mot teoretiska land- vinningar och mot valutamarknadens bedömning, in i det sista väg- rade låta tillgång och efterfrågan bestämma priset på valutan? Var det svaga politiker och sakkunniga som lät sig surras vid masten och vägrade föra en ackommoderande politik mot en galoppe- rande arbetslöshet? Det är upp till läsaren att göra sin egen värdering av adjektivet svag i sammanhanget. Den kritik som här riktas mot ekonomikommission ska inte tolkas som en generell kritik mot resonemang och slutsat- ser. Kommissionen har gjort en betydande insats för att fästa be- slutsfattarnas uppmärksamhet på viktiga strukturella problem, det bör erkännas oberoende av om man delar alla slutsatser eller ej. I kommissionens bilagor finns flera intressanta analyser, analyser som av naturliga skäl inte fullt ut kan återspeglats i betänkande och förslag. Självfallet är en stor utredning av det slaget en kompro- miss. Eftersom kommissionen fick ett sådant kraftigt genomslag och eftersom man med sina förslag initierade förändring av hela vårt VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? demokratiska system så måste deras resonemang och förslag dock tåla en kritisk granskning. En annan kritik som kan framföras mot Lindbeckkommis- sionen, men som tyvärr drabbar flertalet utredningar på området, är den bristfälliga analysen av bakgrunden till vår låga tillväxt och kontinuerliga eftersläpning gentemot omvärlden. 2 Ekonomi och världsbilder Rikets affärer diskuteras som aldrig förr, inte bara av professionella ekonomer och andra sakkunniga. På universitet och arbetsplatser, i massmedier och kring frukostbord dryftas den ekonomis- ka politikens utformning och problem som rör tillväxt, sysselsätt- ning och statsfinanser. utslungas diverse påståenden om svensk ekonomi; allt från att statsskulden beror på invandrarna eller att krisen beror på direktörernas fallskärmar, till aningen mer sofistikerade antaganden som att exportindustrin försörjer den offentliga sektorn eller att det inte går att bedriva en expan- siv ekonomisk politik i en värld med fria kapitalrörelser. Att sortera mellan fakta, analys, missuppfattning och ren myt- bildning kan vara svårt. Alla går emellanåt bet på uppgiften, även vi som har till yrke att tillhandahålla fakta och sakliga analyser. Många av våra egna hypoteser visar sig vid en samvetsgrann ge- nomgång bygga på misstolkningar och begränsad kunskap. I filo- sofen anda borde vi därför försöka betrakta våra egna fakta och slutsatser som provisoriska sanningar, det vill säga san- ningar eller hypoteser som kommer att revideras eller åtminstone nyanseras. Något som grumlar vår syn är att vi alla bär på en världsbild, dels en egen, dels en kollektiv, genom vilken all information filtre- ras. Vetenskapsteoretikern menade som bekant att nya paradigm, nya vetenskapliga böjningsmönster, fortlöpande ersätter varandra. Astronomins världsbilder brukar tas som exempel. , och markerar alla en övergång från ett föråldrat paradigm till ett nytt, bättre överensstämmande med tidens veten- skapliga iakttagelser. Från nationalekonomins värld kan nämnas , vars teorier underminerade merkantilismen, eller och stockholmsskolan, som trängde ut den rådande neoklassiska världsbilden. kom ekonomer som och (österrikiska skolan), (monetarismen), (teorin om rationella för- väntningar) och (public choice) att utmana det keynesianska tankemönstret. Neoklassikerna återupprättades, ekonomer som Jevons, Pareto, Walras, och blev åter på modet. Analysen rörde sig från makro- tillbaka till mikro- planet, från teorier om den reella blandekonomins brister och sta- biliseringspolitikens nödvändighet till studier av en idealsituation med fri konkurrens och tendens till jämvikt mellan utbud och ef- terfrågan om marknadskrafterna får råda fritt utan störningar och utan statlig inblandning. Så gott som alla ekonomer var keynesianer fram till den första oljekrisen . Inom loppet av hade emellertid de flesta ekonomer övergivit Keynes läror, vilka förklarades oförenliga med den nya situation som hade uppstått i och med företeelser som stagflation (stagnation och inflation ), växande budge- tunderskott och en avreglerad, internationaliserad kapitalmarknad. Efter misslyckandet med överbryggningspolitiken 1974–76 över- gav i princip hela den svenska ekonomkåren tron på att det var möjligt att stimulera ekonomi och föra en keynesiansk konjunk- turpolitik. Hur genomtänkta invändningarna mot den keynesians- ka teoribildningen var kan man i och för sig diskutera. Professor , chef för utrednings- institut (IUI) har i professor intressanta bok nad och politik (, 1997) skildrat tre invändningar mot stabiliseringspolitiken som kom att bli vanliga ; 1. Teorin om ra- förväntningar. Fine-tuning-kritiken går ut på att det är oerhört svårt att göra rätt prognoser om den ekonomiska konjunkturen. Detta faktum, plus att en regerings åtgärder har en fördröjd verkan, gör att till VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? exempel stimulansåtgärder lätt motverkar sitt syfte och blir kon- traproduktiva. Resonemanget om vertikal Phillipskurva går ut på att en expan- sionspolitik tenderar att leda till att inflationsförväntningarna sti- ger, och därmed motverkar sitt syfte. I resonemanget inbegrips också det så kallade NAIRU-begreppet. NAIRU står för the non- accelerating inflation rate of unemployment, alltså den nivå på arbetslösheten som enligt detta antagande krävs för att inflatio- nen inte ska ta fart. Var denna nivå kan tänkas ligga i respektive land kan dock ingen med säkerhet säga, diskussionen om detta på- går ständigt. Teorin om rationella förväntningar säger exempelvis att en ex- pansiv ekonomisk-politisk åtgärd som är tänkt att stimulera kon- sumtionen i stället kan komma att generera ett ökat privat sparan- de eftersom de ekonomiska agenterna förväntar sig att de själva på ett eller annat sätt skall få vara med och finansiera den ökade rän- tebörda som staten drar på sig. Slutresultatet av stimulansåtgärder- na kan därför bli att hela stimulansen går till ökat sparande i den privata sektorn för att täcka de framtida inkomstminskningarna. I takt med att industrivärlden skakats av svåra, glo- balt verkande kriser (, , , ) och i takt med att arbetslösheten i har ökat, har den dödförkla- rade likafullt börjat röra på sig en smula igen. Inom nationalekonomins värld är det ju inte så att en avancerad teoribildning försvinner för gott. Olika skolor fortlever sida vid sida, ömsom bestridande, ömsom befruktande varandra. Revide- ringar görs i takt med nya empiriska iakttagelser, och ur kampen mellan olika riktningar växer förhoppningsvis teorier som bättre kan förklara ekonomins rörelselagar och därmed bättre förmår an- visa vägar till en hög levnadsstandard för alla medborgare och en god hushållning med naturresurserna, vilket väl till syvende och sist borde vara ekonomins huvudsakliga mål. Ett problem är dock att de olika teorierna beskriver en värld som inte längre existerar. Ny teknik, nya institutionella förhållanden, nya maktkonstel- lationer; vi försöker beskriva något som ändrar form, och vi gör det med den uppsättning kunskaper och erfarenheter som vi förvärvat från en värld som inte längre existerar. Ett annat problem har att göra med fenomenet att olika grupper och individer delvis har olika mål med den ekonomiska politiken och den nationella ekonomin. Ett företag producerar varor eller tjänster med huvudsaklig in- riktning på den inhemska marknaden är beroende av en ekonomisk politik som gynnar konsumtion. Höga reallöner och en stor köp- kraft hos medborgarna är en grundläggande förutsättning för att ett sådant företag ska kunna expandera och nyanställa. Vilka ar- betsrättsliga lagar vi än har så kan inte inhemska företag växa utan en växande inhemsk efterfrågan, såvida de inte främst är inriktade på export, vilket i och för sig ett antal svenska storföretag numera är. Ett företag som producerar varor och tjänster med huvudsaklig inriktning på exportmarknaden är å andra sidan beroende av en ekonomisk politik som gör företaget konkurrenskraftigt på den internationella marknaden. Faktorer som låga kostnader, högutbil- dad personal, hög kvalitet på produkter och tjänster är här viktiga, förutom växelkurspolitik och skatter. Kombinationen av låga löner och högutbildad personal är dock, av naturliga skäl, svår att uppnå. Ett exempel på en målkonflikt är hur man ska kunna få en hemmamarknad med höga reallöner, hög efterfrågan och utbyggd offentlig service och få exportföretag med så låga kost- nader (och därmed låga priser) som möjligt. De flesta exportföretag behöver fortfarande sin hemmamark- nad. Man kan också tillägga att ett land som konkurrerar med låga löner knappast kommer att återfinnas i de rika ländernas skara. Satsning på kunskap och utbildning är nog att betrakta som ett mer uthålligt konkurrensmedel än att försöka pressa ned löner- na under konkurrentländernas. Den svåraste målkonflikten handlar som bekant om skatterna. Genom ett högt skatteuttag kan staten sörja för omfattande sam- hällsservice, välfärd och resurser till utbildningsväsendet, vilket i sin tur gynnar exportföretagen, men genom för höga skatter un- derminerar man samma företags möjligheter att konkurrera på världsmarknaden. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? För höga marginalskatter minskar drivkraften att utbilda sig, genom att utbildningspremien försvinner. För hög skatt på ägande, förmögenhetsskatt, riskerar att kväva incitament för uppfinnande, nyföretagande och entreprenörsskap, och riskerar leda till en ut- flyttning till länder med lägre eller ingen kapitalbeskattning. För höga inkomstskatter och för höga indirekta skatter och avgifter minskar dessutom hushållens köpkraft och riskerar därmed att dra ned landets samlade produktion. Hur den perfekt avvägda skattesatsen ser ut är den ekonomiska politikens tiotusenkronorsfråga. Alla har synpunkter, ingen har svaret. Den officiella bilden i ljuset av fakta Den ekonomiska politik som förts i har efter kostnadskri- sen till stor del varit inriktad på att gynna de stora ex- portföretagen på den inhemska marknadens bekostnad. Trots det har vår export bara gått aningen bättre än i omvärlden, medan där- emot de finansiella vinsterna via devalveringspolitiken har ökat betydligt mer än i omvärlden. Den inhemska efterfrågan har där- emot ökat minst i hela västvärlden. Kring detta har det inte blivit någon debatt, de flesta tycks fortfarande inte ens känna till att så är fallet. Trots att man till exempel inom både LO och SAF har med- lemmar som har drabbats mycket hårt av denna katastrofala ut- veckling så har tystnaden varit kompakt kring frågan. Kanske kan denna tystnad ha att göra med det faktum att såväl Landsorganisa- tionen som i stort har ställt sig bakom en politik som gynnar de stora företagen på småföretagens bekostnad. I vart fall har de inte uttryckligen kritiserat strategin att dra ned efterfrågan på hemmamarknaden och försöka överföra resurser till exportindustrin, som så många ekonomer och politiker varit över- ens om. Svenska småföretag har haft många förespråkare vad retoriken anbelangar , dock inte lika många när det gäller den praktiska politiken. När det nu finns ett så stort intresse för de svenska småföreta- gens väl och ve så kan man tycka att fler borde reagera när de får veta hur katastrofalt lite efterfrågan har ökat på den inhemska marknaden , och huvudskälen till detta. Undertecknad har i ett antal tidningsartiklar och krönikor (, , ) samt i A-ekonomi och Norra Magasinet visat att konsumtionen och den inhemska efterfrågan i har ökat minst i hela väst- världen, och att detta i sin tur är huvudorsaken till vår låga tillväxt. Detta avslöjande har emellertid inte rönt några kommentarer, mer än mycket indirekt och diskret. Inte ens i de tidningar där dessa fakta presenterades kommenterades saken på nyhets- eller ledar- plats. En reaktion från vissa redaktörer har varit att det där är för komplicerade saker för att beskrivas i en dagstidning. Det kanske kan ligga något i det, men reaktionen är intressant med tanke på att det i samma tidningar har gått alldeles utmärkt att sprida budskap om överkonsumtion, löneinflation och offentlig utgiftsexplosion. Sådana budskap har uppenbarligen inte varit för komplicerade. När denna gängse uppfattning sedan kan revideras, ja då är sambanden plötsligt för komplicerade för att delges läsarna. Att den privata konsumtionen i , med världens kanske modernaste produktionsapparat, bara ökade som konsumtionen i jämförbara länder ökade med i genomsnitt – mer än sex gånger så mycket! – är inte detta värt att diskuteras i ett land där medborgar- na fått höra att de levt över sina och landets tillgångar under sam- ma period? VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970?