sou · GNB3108 · 2000-01-01 00:00:00 — Det skall dock påpekas att man inte kan dra några helt säkra slutsatser av dessa siffror, eftersom antalet brott som polisen registrerar som uppklarade är beroende av en mängd omständigheter. Det kan emellertid konstateras att det är relativt många ärenden som polisen hanterar som avser misstänkta under . Som tidigare nämnts utgjorde de uppklarade brott som avsåg en gärningsman av det totala antalet uppklarade brott. Utredningen anser att det är viktigt att de bestämmelser som reglerar handläggningen av dessa ärenden är sådan att handläggningen kan ske snabbt och med tillbörlig hänsyn till barnet. Även om dessa ärenden inte leder till några åtgärder inom rättsväsendet, måste det ställas stora krav på rättssäkerhet under handläggningen. Det har framförts till utredningen att lagstiftningen beträffande utredningar av brott av ungdomar inte är tillräckligt tydlig och att tillämpningen skiljer sig åt mellan olika polismyndigheter. har bl.a. angetts att det är oklart vem som skall leda en utredning enligt 31 § LUL samt på vilket sätt en sådan utredning skall avslutas och hur den skall redovisas. Andra oklarheter som har påpekats är om regleringen om kvarhållande i 14 § LUL även omfattar misstänkta under liksom vilka uppgifter som får lämnas ut till en målsägande när den misstänkte är . Utredning av dessa brott är inte obligatorisk (se avsnitt 6.2.2) och det kan därför anses vara naturligt, även om lämpligheten kan ifrågasättas, att det föreligger skillnader när det gäller i vilken utsträckning dessa brott blir föremål för utredning. Främst torde detta bero på att polisen har olika överenskommelser med om i vilka fall utredning skall ske. Det är emellertid viktigt av rättssäkerhetsskäl att i de fall en utredning genomförs denna sker på ett likartat sätt vid alla polismyndigheter. Utredningen anser att det ankommer på att söka åstadkomma en mer enhetlig rättstillämpning. Styrelsen har utfärdat allmänna råd (FAP 403-1) om utredning av brott av barn m.m. där det ges vägledning för handläggningen. Dessa råd beslutades dock och är därför inte helt aktuella. Bl.a. innehåller de gamla paragrafhänvisningar. Enligt uppgift genomförs en översyn av de allmänna råden. Utredningen menar att det är angeläget att det finns riktlinjer för hur polisen skall tillämpa lagstiftningen. bör därför i samråd med Riksåklagaren utfärda nya allmänna råd för främjande av en mer enhetlig rättstillämpning. Utredningen anser vidare att det finns frågor kring lagstiftningen om utredningar av brott som begåtts av barn som inte torde kunna lösas genom bättre riktlinjer för handläggningen och en mer enhetlig rättstillämpning. Enligt utredningens mening skulle lag- stiftningen behöva en större översyn än vad utredningen haft möjlighet att göra. En sådan översyn skulle dessutom, i vart fall delvis, falla utanför utredningens uppdrag. Utredningen anser att det är särskilt väsentligt att det utreds närmare i vilken omfattning polisen skall utreda brott som har begåtts av barn . En annan viktig fråga som närmare bör utredas är i vilken utsträckning tvångsmedel skall få användas mot brottsmisstänkta barn som inte har fyllt . Vid den jämförelse som utredningen har gjort mellan de bestämmelser som gäller för handläggningen av ungdomsmål och reglerna som gäller brottsmisstänkta barn har dock uppmärksammats vissa frågor där utredningen anser sig kunna lämna förslag. Dessa förslag redovisas nedan. Vidare behandlar utredningen frågor om ledningen av utredningen, tvångsmedel, registrering och sekretess. För att understryka vikten av att ärenden som rör brottsmisstänkta barn handläggs snabbt, föreslår utredningen att det införs en särskild regel om att en utredning i vilken någon misstänks för att ha begått ett brott skall bedrivas med särskild skyndsamhet. Det kan konstateras att det inte finns någon bestämmelse om inom vilken tid en utredning av ett brott där den misstänkte är skall vara avslutad. Som tidigare nämnts gäller dock ett allmänt skyndsamhetskrav vid behandling av brott av ungdomar (jfr prop. 1983/84:187 s. 19). I tidigare nämnda allmänna råd (FAP 403-1) anges att det är viktigt att utredningen bedrivs med särskild skyndsamhet. Utredningen anser att det är väsentligt att utredningar som gäller barn handläggs med största skyndsamhet. Det finns dock enligt utredningens mening inte skäl att införa tidsfrister för dessa utredningar, bl.a. eftersom deras omfattning är så varierande. För att understryka vikten av skyndsamhet föreslår utredningen i stället att det i LUL införs en särskild regel om att en utredning i vilken någon misstänks för att ha begått ett brott skall bedrivas med särskild skyndsam- het. Denna reglering kan lämpligen ske genom att ett andra stycke med detta innehåll läggs till 32 § LUL. 6.3.3Polisens möjligheter att vidta inledande utredningsåtgärder Eftersom det kan förekomma situationer där det är viktigt att polisen skyndsamt kan vidta vissa inledande utredningsåtgärder, föreslår utredningen en ändring i den bestämmelse som anger att polisen i vissa fall endast får hålla förhör med den unge innan socialnämnden har yttrat sig om betydelsen av en utredning. Den föreslagna ändringen innebär att polisen, om det finns särskilda skäl, vid behov får vidta även andra inledande utredningsåtgärder innan har avgett sitt yttrande. En fråga som har uppmärksammats är vilka möjligheter polisen har att vidta inledande utredningsåtgärder. Som redovisats i avsnitt 6.2.4 får enligt 33 § andra stycket LUL polisen i de fall utredningen inleds med stöd av 31 § första stycket 1 LUL, dvs. när den kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, inte vidta några andra åtgärder än att hålla förhör med den unge innan socialnämnden har yttrat sig om betydelsen av en utredning. Frågan har behandlats av (JO 1997/98 s. 140 och beslut , dnr 2389-1994). I sina beslut anför att det nuvarande förbudet i 33 § andra stycket LUL kan leda till att vissa utredningsåtgärder inte kan äga rum med tillräcklig skyndsamhet och att det därför kan ifrågasättas om inte regeln bör ändras så att det blir möjligt att i större utsträckning ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt utredningens uppfattning kan det förekomma situationer där det är viktigt att polisen skyndsamt kan genomföra vissa inledande utredningsåtgärder. Det kan gälla t.ex. förhör med målsägande och vittnen. Det kan också vara så att det kan vara svårt att tillräckligt snabbt få ett yttrande från socialnämnden, vilket särskilt gäller och . Att helt upphäva förbudet anser dock utredningen inte vara en lämplig lösning, eftersom 31 § första stycket 1 LUL markerar de sociala myndigheternas ansvar. Utredningen delar således bedömning och menar att bestämmelsen bör ändras så att det i större utsträckning blir möjligt att beakta omständigheterna i det enskilda fallet. Vad som enligt utredningen bör vara avgörande är behovet av att en annan åtgärd än förhör med den misstänkte vidtas innan socialnämnden har avgett sitt yttrande. Tanken är dock att socialnämnden även i fortsättningen som huvudregel skall yttra sig innan polisen vidtar ytterligare åtgärder. Utredningen föreslår därför att polisen får möjlighet att vidta andra åtgärder än förhör med den unge innan socialnämnden har yttrat sig om det finns särskilda skäl. Den föreslagna regleringen är tänkt att utgöra endast en undantagsregel. Förslaget föranleder en ändring av 33 § andra stycket LUL. I detta sammanhang kan det vara lämpligt att påpeka att beslut att inleda en förundersökning skall sättas upp särskilt i akten enligt 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948). Denna bestämmelse får anses vara analogt tillämplig vid beslut om att inleda en utredning enligt 31 § LUL. Utredningsledaren bör emellertid även ta ställning till enligt vilken av punkterna 1–4 i 31 § LUL som utredningen skall inledas, eftersom det kan få betydelse om polisen och har olika uppfattning om en utredning skall ske. 6.3.4Åklagares och polismäns lämplighet m.m. Utredningen föreslår att en utredning som gäller brott begångna av barn skall ledas av särskilt lämpade åklagare eller polismän. Vidare föreslår utredningen att det skall införas regler om att ett barn som misstänks för brott vid återfall om möjligt skall få träffa samma polisman och åklagare. I 2 § första stycket LUL anges att en förundersökning mot den som inte har fyllt skall, om det inte möter hinder, ledas av en åklagare eller polisman som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är särskilt lämpad för uppgiften. I andra stycket föreskrivs att om den unge har varit föremål för förundersökning eller utredning enligt 31 § LUL, om möjligt samma åklagare och polismän skall anlitas för den nya förundersökningen. Dessa bestämmelser gäller inte för barn som misstänks för brott. Enligt 18 § förundersökningskungörelsen (1947:948) skall dock förhör med barn hållas av en person med särskild fallenhet för uppgiften. Denna bestämmelse kan anses gälla analogt för en utredning av brott där den misstänkte inte har fyllt . Någon reglering om att det skall vara samma polisman och åklagare vid återfall finns inte för dem under . Utredningen anser att de överväganden som gjordes i samband med att regleringen att den unge vid återfall skall träffa samma åklagare och polisman gör sig gällande i minst lika hög grad när det gäller dem som inte har fyllt . En liknande reglering bör därför införas även beträffande denna grupp. Även om det finns en bestämmelse som analogt kan anses tillämplig när det gäller lämplighet vid förhör med barn, anser utredningen att det även bör införas en bestämmelse om särskild lämplighet för den som skall leda utredningen enligt 31 § LUL. Också denna bestämmelse bör vara i stort sett likalydande med regleringen i 2 § LUL. De föreslagna bestämmelserna kan läggas till 32 § LUL. För att tydliggöra vikten av vårdnadshavarnas medverkan föreslår utredningen att dessa skall kallas till förhör med den som är , om detta inte är till skada för utredningen eller det av annan anledning finns särskilda skäl mot det. Utredningen har konstaterat att vårdnadshavarens rätt till närvaro vid förhör med den som är inte är lika självklar som beträffande dem . För dem gäller enligt 5 § LUL att vårdnadshavare skall kallas till förhör som hålls med den unge, om det inte är till men för utredningen eller annars finns särskilda skäl mot det. För dem som är gäller att vårdnadshavaren skall underrättas om att en utredning enligt 31 § LUL har inletts om det inte finns särskilda skäl mot det. Inget sägs i LUL om vårdnadshavarens rätt till närvaro vid förhör med misstänkta under . Enligt 23 kap. 10 § fjärde stycket bör dock en sådan vårdnadshavare vara närvarande om det kan ske utan men för utredningen. Utredningen har tidigare i avsnitt 5.5 betonat vikten av att vårdnads- havarna medverkar under utredningen och engageras för att komma till rätta med den unges brottslighet. Detta gäller i kanske än högre grad beträffande brottsmisstänkta barn . För att tydliggöra vikten av deras närvaro och medverkan bör regleringen enligt utredningen ändras så att den överensstämmer med vad som gäller för åldersgruppen 15–. Förslaget innebär en ändring i 31 § tredje stycket LUL. Det har framförts till utredningen att vårdnadshavarna tillsammans med den unge bör delges utredningen av polismyndigheten när den är avslutad. Detta förfarande skulle dock innebära ett ytterligare moment för polisen som kräver personella resurser. Utredningen anser att detta mer är en fråga för . Det förefaller naturligt att social- tjänsten i sitt arbete i de fall det kan vara aktuellt med någon åtgärd från sida till följd av brottet diskuterar det inträffade med den unge och vårdnadshavarna. Detta utesluter dock inte att polisen när så bedöms lämpligt informerar vårdnadshavarna och den unge om utredningsresultatet. Att polisen ger informationen torde främst vara aktuellt när det är fråga om omfattande eller allvarlig brottslighet. Det kan i sådana fall också vara lämpligt att informationen ges vid ett möte med vårdnadshavare och den unge där polis, åklagare och socialtjänst deltar. Normalt torde det dock vara tillräckligt att informationen ges av . 6.3.6Ledningen av utredning enligt 31 § LUL Utredningen finner, efter att ha konstaterat att de vanliga bestäm- melserna om förundersökningsledning i gäller för utredningar om brott begångna av barn , inte skäl att ytterligare behandla den frågan. Det har framkommit att det råder viss oklarhet om vem som skall leda en utredning enligt 31 § LUL. Det har också framförts till utredningen att det är svårförståeligt varför åklagaren skall leda dessa utredningar annat än i undantagsfall och när det finns medmisstänkta som är . 32 § LUL hänvisar till reglerna om förundersökningsledning i 23 kap. 3 § . Där föreskrivs att beslut om att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndighet eller åklagaren. Vidare anges att om förundersökningen har inletts av polismyndighet och saken inte är av enkel beskaffenhet förundersökningsledningen skall övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall även i annat fall överta ledningen om det är påkallat av särskilda skäl. Närmare reglering om ledning av förundersökning återfinns i Riksåklagarens och allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (RÅFS 1997:12 resp. FAP 403-5). Där anges att vad som sägs i råden beträffande förundersökningar där misstänkt gärningsman är i tillämpliga delar gäller också utredningar av brott där den misstänkte gärningsmannen inte har fyllt . Enligt förarbetena till 32 § LUL (prop. 1983/84:187 s. 35) bör, som redovisats i avsnitt 6.2.3, normalt utredningsledningen ankomma på polisen. Som exempel på fall där åklagaren bör vara undersöknings- ledare anges fall där åklagarinträde sker mot straffmyndiga vid gäng- brottslighet och när bevistalan aktualiseras. Frågan har behandlats av i de under avsnitt 6.3.3 nämnda besluten. I dessa beslut uttalas att det klart framgår av lagtexten att bestämmelserna i 23 kap. 3 § skall tillämpas vad gäller behörigheten att leda en utredning enligt 31 § LUL. uttalar vidare att det ovan redovisade förarbets- uttalandet inte står i strid med detta synsätt, men att det lätt kan föra vilse genom att det ger ett intryck av att det har överlämnats åt polismyndigheten och åklagaren att efter fritt skön avgöra vem av dem som skall vara utredningsledare. Han anför även att ett skäl till att propositionstexten har utformats på sätt som skett kan vara att de brott som begås av barn i de allra flesta fall får antas vara av enkel beskaffenhet i den mening som åsyftas i 23 kap. 3 § rättegångs- balken samt i Riksåklagarens och allmänna råd om ledningen av förundersökningen i brottmål (RÅFS 1997:12 och FAP 403-5) . I besluten anförde vidare bl.a. följande. Enligt min mening finns det också goda skäl för att reglera behörighetsfrågan på sätt som jag nu har nämnt. Visserligen kan, som remissinstanserna har framhållit, en utredning enligt 31 § LUL inte leda fram till åtal eller lagföring i annan form. Åklagaren har emellertid till följd av särskilda kvalifikationer också andra viktiga uppgifter i samhällets brottsutredande verksamhet (jfr SOU 1992:61 s. 283). Allmänt kan sägas att det i en komplicerad och för den enskilde ingripande brottsutredning avseende ett allvarligt brott ställs särskilt stora krav på den som i egenskap av förundersök- ningsledare har till uppgift att bl.a. bevaka den enskildes rättssäker- het. Det föreligger i detta hänseende inte någon skillnad mellan en förundersökning och en utredning enligt 31 § LUL. När det är fråga om ett allvarligt brott kan redan ett ställningstagande i frågan vad en utredning enligt LUL skall inriktas på vara av den arten att det bör ankomma på en befattningshavare med särskild kompetens. Det kan också i detta sammanhang påpekas att åklagaren enligt 3 § LUL alltid skall leda förundersökningen mot den som inte har fyllt om den unge är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Enligt utredningens mening står det klart vilka regler som gäller för ledningen av utredningen enligt 31 § LUL, nämligen de vanliga bestämmelserna om förundersökningsledning i 23 kap. 3 § rättegångs- balken. Det torde också vara vanligast att de brott som begås av ungdomar är av enkel beskaffenhet och således normalt leds av polismyndigheten. Utredningen har inte funnit skäl att ytterligare behandla denna fråga. Utredningen anser att frågorna om en utökad tvångsmedelsanvänd- ning ligger vid sidan av utredningens uppdrag och att de övervägan- den om bl.a. integritetsaspekter som behövs för att närmare gå in på dessa frågor bör göras i ett annat sammanhang. Det har framförts till utredningen att möjligheterna att använda tvångsmedel beträffande barn som misstänks för brott bör utvidgas. Främst har framställts önskemål om att det skall vara möjligt att genomföra kroppsbesiktning på misstänkta under . Vidare har det uttryckts önskemål om att det skall vara möjligt att ta fingeravtryck och fotografier. Slutligen har också möjligheten till kvarstad på den unges egendom aktualiserats. I avsnitt 6.2.5 och 6.2.6 har redovisats vilka tvångsmedel som får vidtas mot barn som misstänks för brott. De tvångsmedel som enligt vissa förutsättningar får användas är gripande, kvarhållande för förhör, beslag, husrannsakan och kroppsvisitation. Utredningen anser att de bestämmelser som reglerar tvångsmedels- användningen mot barn skall präglas av mycket stor restriktivitet. Vidare menar utredningen att frågorna om en utökad tvångsmedelsanvändning ligger vid sidan av utredningens uppdrag. De överväganden om bl.a. integritetsaspekter som behövs för att närmare gå in på dessa frågor bör göras i ett annat sammanhang. Det kan nämnas att Narkotika- kommissionen hanterar frågan om möjligheterna till kroppsbesiktning för att vid misstanke om missbruk genomföra drogtester på barn . Utredningen, som anser att bestämmelser om registrering av minder- åriga inte bör införas, finner inte skäl att göra ytterligare överväganden i frågan. Ett önskemål som framställts till utredningen är att brottsmisstankar beträffande barn skall få registeras. Barn som har begått brott registreras inte i person- och belastningsregistret om brottet har begåtts innan barnet fyllt . Barnet registeras inte heller i det lokala polisregistret som förs med stöd av 13 § polisregisterkungörelsen (1969:38). Inte heller enligt den nya registerlagstiftningen (lag [1998:620] om belastningsregister och lag [1998:621] om misstankeregister), som ännu inte har trätt i kraft, finns det möjligheter att registrera barn . Brottsmisstänkta barn registreras dock i polisens RAR-system. RAR står för Rationell Anmälnings Rutin och är ett datasystem för brottsanmälningar på lokal nivå. Detta innebär att det är möjligt att på varje polismyndighet, dvs. i princip varje län, registrera barn som misstänks för brott. Frågan har behandlats i flera sammanhang. I förarbetena till den nuvarande lagstiftningen om utredning av brott begångna av barn (prop. 1983/84:187 s. 29 ff.) anförde departementschefen sammanfattningsvis att man inte borde öppna någon möjlighet till registrering. Frågan låg inom uppdrag, men kommittén uttalade (SOU 1993:35 s. 4) att man med hänsyn till den korta tidsramen saknat möjlighet att behandla denna. har vid ett flertal tillfällen behandlat frågan, senast i betänkandet 1998/99:JuU19. Regeringen behandlade frågan i propositionen Polisens register (prop. 1997/98:97 s. 79 f.). Där uttalades att det inte finns några hinder mot att registrera barnet i de arbetsregister som kan finnas hos polisen medan en utredning pågår och att det inte heller finns något som hindrar att i sökbar form spara de sista utredningshandlingarna om barnet. Vidare anfördes följande. Enligt 3 § polislagen (1984:387) åligger det allmänt sett polisen att fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom och underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. skall alltså underrättas om en polisutredning rörande ett barn. Den brottslighet som ett enskilt barn misstänks för kommer därför som regel att registreras i barnets akt hos . Med anledning härav anser regeringen att det är tveksamt om det finns något behov av att registrera minderåriga. Det bör i sammanhanget också beaktas att polisutredningen inte heller leder fram till något slutligt avgörande i skuldfrågan. Dessutom väger integritetsaspekterna tungt – i synnerhet när det gäller barn som inte är straffmyndiga. Regeringen anser därför att några regler om registrering av minderåriga – i vart fall – inte bör införas. Utredningen delar den uppfattning som kommit till uttryck i proposi- tionen. Med tanke på att brottsmisstänkta barn registeras i polisens RAR-system kan det enligt utredningens mening sättas i fråga om det finns behov av ytterligare registrering, annat än för forskningsändamål. Utredningen, som menar att frågan om registrering ligger vid sidan av utredningens uppdrag, finner inte skäl att göra några ytterligare över- väganden i frågan. Eftersom uppdraget till den kommitté som bl.a. skall göra en översyn av sekretesslagen (dir. 1998:32) omfattar frågor om bl.a. sekretess- reglerna kan hindra samarbetet mellan polis och socialtjänst, finner utredningen inte skäl att göra några överväganden. Det har framförts till utredningen att sekretessreglerna kan utgöra ett hinder i samarbetet mellan polisen och . föreslog i sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35) att frågan skulle bli föremål för en allmän översyn. Mot bakgrund av detta utarbetades inom promemorian Sekretess vid samarbetet mot ungdomsbrott och ekobrott (Ju 1994:E). Promemorian har remissbehandlats men har inte lett till något lagförslag. gav Barn- och ut skriften Med respekt för sekretessen – det går att samarbeta. Syftet med skriften anges vara att visa på de möjligheter som finns att samarbeta med nuvarande lagstiftning, men också tydliggöra de gränser för informationsutbyte som sekretesslagstiftningen sätter. Regeringen beslutade att tillkalla en kommitté med uppdrag att bl.a. göra en översyn av sekretesslagen (dir. 1998:32). I kommitténs direktiv sägs bl.a. följande under rubriken . Kommittén skall ta reda på vilka uppgifter som polisen behöver från och andra myndigheter för att kunna förebygga ung- domsbrott. Kommittén skall vidare redogöra för vilka av dessa uppgifter polisen kan få del av inom ramen för nuvarande bestämmelser, bl.a. genom att ta del av erfarenheterna från samverkansprojekt på lokal nivå. Kommittén skall därefter redovisa vilken effekt återstående uppgifter kan få för polisens brottsförebyggande arbete. Kommittén skall bedöma i vilken utsträckning nyttan av en begränsning av sekretessen i brottsförebyggande syfte uppväger den skada som detta kan innebära om det medför svårigheter i allmänna klientsamarbete och när det gäller kontakten mellan enskilda och andra myndigheter som kan vara aktuella. Kommitténs slutsatser skall utmynna i en rekommendation om huruvida det bör införas någon lättnad i socialtjänstsekretessen eller andra ändringar av sekretessbestämmelserna och, om det förordas, hur den eller dessa bör utformas. Utredningen skall, som nämnts i avsnitt 1.2, enligt direktiven beakta det arbete som utförs av denna kommittén. Kommittén har dock ännu inte behandlat några frågor som rör sekretessen vid handläggning av ungdomsmål. De sekretessfrågor som utredningen blivit uppmärk- sammad på får anses omfattas av kommitténs uppdrag. Det finns därför inte skäl för utredningen att överväga dessa frågor. 7 Ekonomiska konsekvenser m.m. Utredningens förslag torde inte innebära några nämnvärda kostnads- ökningar. Förslagen kan komma att ha en viss brottsförebyggande effekt. Utredningens förslag syftar till att ytterligare förbättra handläggningen av ungdomsmål.