sou · GNB392d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Man kan säga att om man vill personrösta är partiröstning i realiteten obligatorisk. Lagstiftarnas tanke och avsikt var att väljarna skall kunna vara med och utse de valda representanterna inom det egna partiet. Personvals- reformens syfte var att skapa en modell för det som kallat inomparti-personval. Syftet var inte att kandidaternas personliga egenskaper skulle få större inverkan på väljarnas val mellan partierna. Det kallar mellanparti-personval (1993:15). Partivalet skall fortfarande i huvudsak avgöras av ideologiska och sakpolitiska faktorer. Personfaktorernas betydelse skall i allt väsentligt begränsas till valet mellan kandidater inom det egna partiet. Om personfaktorerna börjar spela en större roll också för valet mellan partierna har personvalsreformen fått en oönskad konsekvens. Höjd, bredd och djup Att analysera politiskt deltagande, även en ny deltagandeform som personröstning, innebär alltid ett studium av tre klassiska utvärderings- kriterier eller dimensioner, nämligen höjd, bredd och djup. Höjden står för omfattningen, bredden för spridningen och djupet för kvaliteten. Omfattningen är på ett sätt det viktigaste kriteriet. Om ingen kommer blir det ingen fest. Personvalet fungerar inte om ingen personröstar. trodde på sin reform. De tippade att andelen personröstare skulle bli mellan i riksdagsvalet och ändå högre i de kommunala valen. Förhoppningarna grundades på de danska erfarenheterna. Den svenska personvalsreformen är en modifierad variant av en modell som använts i . Och i har andelen personröstare hållit sig kring i folketingsvalen och kring i lokala val. Deltagandets fördelningen är också viktig. En någorlunda jämn spridning över alla relevanta samhällsgrupper är lättare att leva med och försvara i en demokrati. En mycket sned fördelning öppnar upp för kritik att grupper som har ett högt deltagande får ett otillbörligt inflytande. Och att grupper med ett lägre deltagande på olika sätt missgynnas på grund av bristande resurser. En jämn fördelning kan dock inte ses som en konstituerande norm i en demokrati. Det avgörande demokratiska kravet är att alla medborgare har lika möjligheter att delta. Men själva deltagandet är frivilligt. Det gäller både valdeltagande och personröstande. studier av försöken med personval i ett antal kommuner 1994, liksom resultaten från valundersökningen i samband med EU-parlamentsvalet visade på förhållandevis små skillnader i andelen personröstande i olika sociala grupper (1996:198, 1998:71).1 Förväntan inför det första personvalet var att det på samma sätt skulle uppvisa endast mindre skillnader i utnyttjandet av personröstningsmöjligheten mellan olika samhällsgrupper. Frivilligheten i personröstandet gör dock att vi inte förväntar oss en jämn spridning över grupper med olika engagemang och kunskap om politik. Precis som fann 1994 och 1995, utgår vi ifrån att personröstningen var vanligare bland politiskt intresserade och kunniga väljare (1996:199, 1998:73). Ett motsatt resultat vore uppseendeväckande, dvs att oengagerade personer utnyttjade en deltagandekanal mer frekvent än engagerade personer. Det skulle leda till ett allvarligt ifrågasättande av hela personvalsreformens utformning. Deltagandeforskningens tredje dimension, kvaliteten i deltagandet, är den svåraste att studera. Den är helt central, men svår att analysera eftersom kvalitetsbegreppet är notoriskt svårt att definiera och mäta. Ingen vill ha mindless participation som man säger på amerikanska. Alla önskar ett deltagande som är grundat på kunskaper, engagemang och reflekterade överväganden. I verkligheten varierar naturligtvis graden av kunskaper och reflektion mellan olika människor. Somliga gör ett oreflekterat slentrianval, andra har övervägt sitt val noggrant. Personvalsreformen förutsätter att väljarna är informerade om såväl personröstandets teknikaliteter, dvs hur man gör, som om vad kandidaterna har för egenskaper och vad de står för. Om väljarna endast vet vilken grupp kandidaterna tillhör – exempelvis kön, ålder, del av valkretsen – kan hon bara kategorirösta på en person med önskad grupptillhörighet. Om väljaren däremot vill personrösta måste hon 1 Preliminära resultat från Europaparlamentetsvalet visar också på små skillnader i andelen personkryss mellan olika sociala grupper (se m fl 1999). känna till mer, t ex vilken kompetens kandidaterna har, vilka åsikter de företräder, vilka personligheter de representerar (1998:76). studie av personröstningen i EU-parlamentsvalet visar att kandidaternas åsikter var det viktigaste skälet bakom den relativt vanliga personröstning. av väljarna personröstade 1995. Eftersom valdeltagandet var extremt lågt blir dock den totala andelen personröstare endast cirka 20 procent.2 Så här skriver om hur de motiverade sin personröst: Det klart vanligaste skälet bakom valet av personröstningskandidat var att hänvisa till kandidatens åsikter i olika frågor och då i första hand uttryckligen till kandidatens EU-åsikter. Kandidatens personliga egenskaper och kandidatens grupptillhörighet nämndes av knappt hälften så mångaHela av samtliga personröstande väljare kunde uppge minst ett skäl för sitt val av personlig kandidat (1998:78). fann med en något annorlunda analysteknik något färre åsiktsröstande personröstare 1995, men även i material var åsiktsröstning viktigare än kategoriröstning (1996:268). EU-parlamentsvalet var naturligtvis speciellt med ett extremt lågt valdeltagande och en fokusering på i huvudsak en enda sakfråga, vilket kan förklara de relativt positiva resultaten. Men faktum kvarstår. Det fanns ett djup, en kvalitet, i personröstandet 1995. Det var långt ifrån något som kan kallas mindless participation. När det gäller varför väljare avstår från att personrösta pekar och på en och samma huvudfaktor – brist på kännedom om kandidaterna. Det var det klart vanligaste skälet bland väljare som inte personröstade både i provvalen och i EU- parlamentsvalet . Att personvalen var krångliga eller att man visste för lite om hur man skulle göra var ett relativt ovanligt skäl till att avstå (1998:80, 1996:206). Den allvarligaste svagheten med hur personvalsreformen fungerar som både och pekar på är alltså den bristfälliga informationen om kandidaterna. Det är svårt att personrösta övervägt om man inte vet någonting om det man skall välja mellan. Om samma svaghet återfinns även i materialet från valet är det en klar indikation på att medier, partier och kandidater har gjort för lite när det gäller att föra ut information om enskilda kandidater. Det skulle i så fall signalera en kvalitetsbrist. Man kan inte kalla till val utan att försäkra sig om att de som skall välja är informerade om alternativen. Skall vi ha personval värda namnet måste väljarna vara informerade om kandidaterna. 2 Andelen personröstare blev ännu högre i Europaparlamentsvalet , . Men eftersom valdeltagandet endast blev blir den totala andelen personröstare av hela valmanskåren . Förhoppningen, men knappast förväntan, är att väljarna var väl informerade om kandidaterna i valet , så att de kunde göra ett övervägt val. En av de centrala ingredienserna i legitimitet är opinionsstöd. En konstitutionell spelregel kan visserligen upplevas som legitim även om man inte gillar den. Men i långa loppet är det en fördel om spelregler har ett positivt opinionsstöd. De blir fastare grundmurade på så sätt. Medborgarnas bedömning av personvalsreformen, liksom vad de tycker om personval, är alltså viktiga fenomen – både för värderingen av legitimiteten men också därför att människors åsikter om personval kan misstänkas ha ett samband med i vilken utsträckning de personröstar. Åsikt om personval är troligen en viktig orsaksfaktor bakom personröstandet. Hypotesen är att väljare som är positiva till personval har en större benägenhet att också själva personrösta jämfört med väljare som är mer negativa till personval. Resultaten i tabellerna 1 och 2 visar hur väljarna värderade personvalsreformen 1998.3 Något klart majoritetsstöd fanns inte. Andelen väljare som ansåg att det nya systemet för personval var bra var . Men, å andra sidan, andelen personer som inte tog klar ställning var relativt stor (), och andelen kritiker var klart lägre än andelen som tyckte reformen var bra. Andelen personer som ansåg att personvals- reformen var dålig var . Det fanns med andra ord en klar opinionsövervikt för dem som gjorde en positiv bedömning av reformen. Den opinionsövervikten återfanns i alla relevanta samhälls- grupper och i alla partigrupper. Socialt sett var det positiva stödet för reformen något starkare bland kvinnor än bland män och bland unga personer snarare än bland pensionärer. Andra grupper som uppvisade ett något starkare stöd för personvalsreformen än genomsnittet var småföretagare, högutbildade, anställda i offentlig sektor och människor boende på landsbygden. Alla skillnader måste dock betraktas som mycket små utom skillnaden mellan de yngstas och de äldstas bedöm- ningar. Bland förstagångsväljare fanns det en majoritet som ansåg att 3 Analyserna i detta kapitel bygger till större delen på de valundersökningar som genomfört i samarbete med statsvetenskapliga institutionen vid vid samtliga ordinarie riksdagsval . Undersökningarna genomförs i form av besöksintervjuer med urval av väljare både före och efter valen. Urvalets storlek var 3 1998. Andelen personer som ställde upp för en intervju var . personvalsreformen var bra (). Motsvarande siffra var bland personer . Partipolitiskt återfanns en klar positiv opinionsövervikt för personvals- reformen i alla partigrupper. Stödet var mest utbrett bland och väljare och svagast bland väljare som röstade på eller socialdemokraterna. Opinionsövervikten för personvalsreformen återfanns även klart markerad bland icke- röstare och blankröstare. Andelen kritiker mot reformen var t o m något lägre bland icke-röstare än genomsnittligt. Resultaten ger inte stöd för tesen att personvalsreformen kan ha varit en faktor bakom det sjunkande valdeltagandet. Tvärtom indikerar resultatet att personvalet inte hade att göra med raset i valdeltagande. Slutsatsen understryks av resultaten från en öppen fråga till alla icke-röstare valundersökning om varför de inte röstade. Inte en enda svarsperson angav någonting kopplat till personvalet som ett skäl till sin icke- röstning. Det nya personvalsystemet kan inte utnämnas till syndabock för det låga valdeltagandet 1998. Värderingen av personvalsreformen har endast ett svagt samband med människors politiska intresse och kunskaper. De mest kunniga och intresserade väljarna tenderar visserligen att vara mest positiva till reformen, men de tenderar att vara de mest kritiska. Bland personer med den högsta graden av politiska kunskaper ansåg att personvalsreformen var bra mot som tyckte den var dålig. Motsvarande siffror bland de politiskt mest okunniga väljarna var positiva och negativa. En majoritet bland de mest okunniga hade ingen bestämd åsikt (). Kunskapsmåttet är brett och omfattar både personkännedom och grundkunskaper om politiska sakfrågor. En indikator på att människor inte var helt renons på intresse och kunskaper om personvalet är att de allra flesta bland kritikerna var beredda att argumentera för sin åsikt. Vi frågade helt öppet de personer som ansåg att det nya systemet för personval var mycket eller ganska dåligt, vilka deras viktigaste skäl var. Andelsmässigt är det en liten grupp vi talar om, av väljarkåren Men bland dem angav något skäl. Det vanligaste svaret var att parti bör gå före person, att personfokusering riskerar att skymma de sakfrågor och ideologier som partierna står för. Andelen bland de svarande som angav dylika argument var . Det näst vanligaste skälet var att informationen om kandidaterna blir för bristfällig; för dåliga kunskaper om kandidaterna (). Andra vanliga argument var att fel personer kunde bli invalda genom bl a kupper och manipulation (), att personvalet gynnade kandidater med pengar () och att informationen kring personvalet varit bristfällig () eller att reglerna är krångliga och förvirrande (). Konkreta förslag till förändringar förekom också. Lägre spärrar pekade åtta personer på (). Lika många argumenterade för strykningar som ett komplement eller som en ersättning för personkryssen. Tre personer argumenterade för möjligheten att kryssa för fler än en kandidat och en person förordade enmansvalkretsar. Resultaten visar tydligt att kritiska väljare kunde artikulera varför de var negativa till den personvalsreform som genomfördes . Som framgår av vilka argument som framfördes var de flesta kritiker negativa till personvalet som sådant. Men som också framgår fanns det också kritiker som var positiva till personval, men de var kritiska till utformningen eller ville ha ett än starkare inslag av personval. En detaljanalys med hjälp av andra intervjufrågor visar att av dem som ansåg att personvalsreformen var dålig ansåg det därför att de ville ha mer av personval inte mindre. Övervikten för en positiv bedömning av personvalsreformen var något mer markerad efter valet än före. Andelen personer som ansåg att reformen var bra var i eftervalsstudien mot i förvalsstudien. Slutsatsen att erfarenheten av hur reformen fungerade i praktiken gjorde människor mer positiva kan dock vara förhastad. Procentskillnaden är liten och om vi detaljgranskar resultaten från vår panelstudie under valrörelsen - där samma personer intervjuades både före och efter valet - visar det sig inte ha förekommit någon opinionsförändring i positiv riktning, snarare en svag förskjutning åt det negativa hållet. Bland personer som hade en uppfattning om reformen både före och efter valet gick från en positiv hållning till en negativ medan gick motsatt väg och blev positiva från att ha varit negativa. hade samma bedömning både före och efter valet. Den säkraste slutsatsen är att erfarenheten av personvalet inte påverkade bedömningarna av reformen särskilt mycket. Att bedöma om personvalsreformen är bra eller dålig säger inte särskilt mycket om vad man mer exakt anser om personval. Analysen av svaren på den öppna frågan om varför man var negativ till reformen visade att det bland kritikerna fanns både människor som inte ville ha några som helst personval och personer som ville öka personvals- inslaget. En mer detaljerad analys av vad människor anser om personval kräver en mer nyanserad intervjufråga. Resultaten från en sådan mer detaljrik intervjufråga återfinns i tabellerna 3 och 4. Vi presenterade fyra olika alternativ för svarspersonerna – inget personvalsinslag bör finnas, ett personvalsinslag bör finnas, men vara mindre än i årets riksdagsval, ett personvalsinslag bör finnas, och det var lagom som det var i årets riksdagsval samt personvalsinslaget bör ökas ytterligare i kommande riksdagsval. Frågan gällde inte personval i allmänhet. Den gällde personval i riksdagsval. Resultaten är mycket samstämmiga över olika sociala grupper. Det klart vanligast svaret var att personvalsinslaget 1998 var lagom. avgav det svaret. Få personer tog helt avstånd från personval (). Ännu färre personer angav att de önskade sig ett ökat personvalsinslag (). Slår vi samman de personer som inte ville ha något personval med dem som ville ha mindre av personval blir de klart fler än andelen personer som vill öka personvalsinslaget, mot . Fler vill alltså hellre minska än öka personvalsinslaget. Den populäraste åsikten var dock att behålla den grad av personval som det nyinförda systemet representerar (). Mest positiva till det införda systemet var yngre väljare och studerande medan pensionärer var minst positiva. Äldre personer var den grupp som var mest positiva till ett system helt utan personval, dvs till det system som rått under deras livstid (). En annan grupp som också var jämförelsevis positiv till ett valsystem utan personval var storstadsbor (). Tanken på ett system med ett ökat personvalsinslag fick mest stöd bland män, bland medelålders personer, bland högre tjänstemän och bland högutbildade. Men opinionsstödet höll sig även bland dessa grupper endast kring som mest . Något utbrett folkligt krav på en ytterligare förstärkning av personvalsinslaget vid riksdagsvalen fanns inte 1998. Den slutsatsen gäller även om vi studerar vilka åsikter de olika partiernas väljare hade (se tabell 4). Alla partigrupper uppvisar en opinionsövervikt för det nyinförda systemet. väljare var mest positiva (). Andelen personer som inte vill ha något personval eller som ville minska personvalsinslaget var något högre bland väljare som stödde v, s eller mp (kring ) än bland väljare som röstade på c eller m (), eller på kd (), eller på framförallt fp (). Önskan att öka på personvals- inslaget ytterligare var inte särskilt populärt i någon partigrupp. Stödet varierade mellan som lägst (s) och som högst (fp, m och kd). Icke-röstarna hade i allt väsentligt samma åsiktsfördelning som de som gick och röstade. Andelen utan åsikt var dock något högre bland icke-röstare som andelen som stödde den genomförda reformen var något lägre än genomsnittet. Skillnaderna är så små att det är svårt att troliggöra att inställning till personvalsreformen kan ha varit någon väsentlig faktor bakom det minskande valdeltagandet 1998. Åsikterna om personvalets framtid uppvisar ett relativt klart samband med väljarnas politiska kunskaper och engagemang. Inte så att opinionsövervikten för det nyinförda systemet är hotat. Oavsett grad av politiskt intresse, kunskaper eller förtroende är den vanligaste åsikten att personvalsinslaget 1998 var lagom. Det samband som finns märks främst när det gäller stödet för tanken att utöka personvals- inslaget. Det starkaste stödet för att ytterligare öka personvalsinslaget vid riksdagsvalen finns bland personer med ett stort politiskt intresse och goda politikkunskaper. Men det är långt ifrån något majoritetsstöd. bland de mest intresserade och kunniga väljarna förordade ett utökat personval. När det gäller sambandet med politiskt förtroende visar det sig intressant nog vara personer med den lägsta graden av politikerförtroende som är mest positiva till att öka personvalsinslaget (). Bland väljare med ett högt förtroende för politiker var det som ville utöka personvals- inslaget. Ett av målen med personvalsreformen var att förbättra relationerna mellan väljare och valda och därmed minska politikermisstron. Det syftet började inte uppfyllas . Graden av politikerförtroende nådde tvärtom lägre nivåer än i valundersökningarnas historia. Det indikerade sambandet mellan lågt politikerförtroende och en önskan om mer personval kan dock antyda att det kan ligga någonting i förhoppningen att personvalet kan hjälpa till att förbättra tilltron till politikerna. Fast det måste tillstås att förhoppningen vilar på ett tunt underlag. Det relevanta sambandet är svagt. Den viktigaste slutsatsen från vår analys av väljarnas åsikter och bedömningar av personvalsreformen är att det fanns en klart positiv opinionsövervikt i all läger. Reformen mötte mer beröm än kritik. Den vanligaste åsikten var att personvalsinslaget 1998 var lagom. Det var endast minoriteter som antingen ville ha mindre personvalsinslag eller mer. Personvalsreformen inrymmer inte något allvarligt legitimitets- problem, åtminstone inte när det gäller opinionsstödet. Åsikter och bedömningar i all ära, men det mest centrala när det gäller att utvärdera personvalsreformen är naturligtvis själva personröstandet. Och det blev på en viktig punkt en besvikelse för . Uppskattningen att skulle personrösta i riksdagsvalet uppfylldes inte. Utfallet blev ; något lägre än utredningens lägsta siffra. Även när det gäller omfattningen på personröstandet i kommun- och landstingsvalen var Personvalskommit- tén överoptimistisk. Man jämförde med uppskattningen att skulle personrösta i riksdagsvalen och slog fast: I de kommunala valen bedöms siffrorna bli högre (SOU 1993:21 s11). I verkligheten personröstande i kommunvalen och i landstingsvalen. Man kan ursäkta de låga siffrorna med att det var första gången som personvalssystemet användes. När människor lär sig kommer person- röstandet bli vanligare. En blick på utvecklingen i inbjuder dock inte till alltför stor optimism. Vartefter danskarna lärt sig har inte andelen personröstare vuxit. Andelen danskar som utnyttjar möjlig- heten att personrösta i folketingsvalen har inte ökat . Nivån har hållit sig kring eller strax (1997:280). Vid det senaste danska folketingsvalet minskade andelen personröstade till från 1994.4 Ett visst stöd för förhoppningen att personröstandet skall bli vanligare kan man dock få om man ser på vad som hände med personröstandet 1998 i de sju svenska kommuner som ingick i experimentet med personval 1994. I sex av dem ökande andelen kommunala personröstare något, i en kommun minskade andelen. I genomsnitt ökade andelen personröstare (1999). 4 Andelen personröstare har ökat i danska EU-parlamentsval, från 1984, 1994 (och 1998:89). En viss optimism kan också väckas av det faktum att den totala andelen väljare som personröstade i något av de tre valen 1998 var . Bra nära hälften av dem som gick och röstade 1998 kryssade alltså för något namn på någon valsedel. Om personkryssande är vanebildande har redan nästan halva väljarkåren påbörjat vanan. Andelen personer som kände sig så vana att de personröstade i alla tre valen var . De utgör personröstarnas kärntrupp. Omfattningen på personröstandet ökade som en följd av valrörelsen. Kampanjen fick som effekt att antalet personröstare blev fler. Andelen personer som uppgav att de tänkte personrösta var i förvalsstudien. I eftervalsstudien uppgav att de hade personröstat. Resultaten från panelstudien under valrörelsen, som omfattade intervjuer med väljare både före och efter valet, visar att fler väljare mobiliserades till att personrösta från att inte ha tänkt att delta i personvalet () än som gick motsatt väg och demobiliserades till att avstå från att personrösta efter det att de haft för avsikt att sätta ett personkryss ().5 Andelen stabila personröstare, som avsåg att personrösta när de intervjuades före valet och sedan också gjorde det på valdagen var . Den stora gruppen väljare var dock de som aldrig övervägde att personrösta och som inte heller gjorde det. Den gruppen omfattade i panelstudien. Personvalsreformen levde farligt under valrörelsen. Mobiliseringen räddade reformen från ett stort misslyckande. Men totalt sett blev inte deltagandet i personvalet vad reformatörerna hade hoppats och trott. Alla var bjudna men färre kom än vad inbjudarna hade tänkt sig. Omfattningen på personröstandet levde inte upp till förhoppningarna. När det gäller förväntan att personröstningen skulle bli jämnt spridd över olika sociala grupper infriades däremot förhoppningarna bättre. Resultaten i tabell 5 visar att röstandet på person var ungefär lika vanligt i de flesta socioekonomiska grupper. Män och kvinnor personröstade lika ofta, liksom anställda i offentlig eller privat sektor och arbetare eller tjänstemän. Arbetslösa personröstade minst lika ofta som förvärvsarbetande – våra siffror pekar t o m på att personkryssande 5 En mindre grupp väljare () som angav att de kanske skulle personrösta har i analysen förts till gruppen som angav att de inte skulle personrösta. var något vanligare bland arbetslösa än bland förvärvsarbetande. Människor i alla åldrar personröstade lika ofta utom de allra äldsta som avstod något oftare. Personval var lika vanligt bland gifta som bland ensamstående. Tabell 5 ungefär här På några områden återfinner vi dock vissa skillnader i deltagandet i personvalet. Personröstandet var exempelvis något vanligare på lands- bygden än i storstäderna. Det märks tydligast när det gäller de lokala och regionala valen. När det gäller riksdagsvalet finns inget samband i valundersökningsmaterialet.