sou · GNB393 · 2000-01-01 00:00:00 — Min avsikt med denna artikel är att diskutera unga in- vandrarmäns syn på delaktighet och demokrati genom att sätta in dessa frågor i en större kontext av utanförskap och motståndskul- turer i de stora städernas multietniska förorter. OUR NATION – MY NATIONALITY Valdeltagandet vid val var i vissa av valdistrikten i nordöstra , där är beläget, inte . Av de unga invandrare med rösträtt jag varit i kontakt med, vilket är fler än det tjugotal jag följt via mitt forskningsprojekt, finns det inte någon som röstat. Detta beror inte på att man inte haft kännedom om att det var val, det beror inte på att man saknar åsikter, inte heller på att man tycker politik är tråkigt eller oväsentligt. Trots att dessa unga inte röstade kan man alltså inte beteckna dem som apa- tiska eller likgiltiga inför vad som händer i deras omvärld, inte heller för det som utgör deras egen situation. Det finns säkert miljöer där apatin slagit rot, men det är långt ifrån fallet hos de grupper där jag gjort mitt fältarbete. Här har man definitivt inte gett upp även om det finns bitterhet och frustration inför vad man upplever som in- vandrarungdomars begränsade framtidsmöjligheter. Även om framstår som kompromisslös när det gäller deltagandet i det officiella politiska systemet finns det även utifrån hans horisont en väg framåt. Det finns även hos honom och hans kamrater en strävan att erövra en plats eller en arena varifrån man kan bli synlig- gjord, respekterad och delaktig. Det segregation och marginaliseringsprocesser har skapat en utanförskapets kultur som utvecklat en repertoar av strategier för att handskas med den egna situationen. För att möta de problem som den verklighet många unga människor i de stora städernas multietniska förorts- områden brottas med krävs det kunskap om denna utanförskapets kultur. Det senaste valet visade på ett generellt mönster av sjunkande val- deltagande, inte bara bland invandrare och ungdomar. Valdelta- gandet har också varit en av eftervalsdebattens stora frågor. Det finns en allt tydligare tendens till främlingskap inför och av- ståndstagande i förhållande till den officiella politikens former och institutioner hos en rad olika grupper i det svenska samhället. Denna allt tydligare tendens har i debatten framställts som en kris för demokratin. Även om dessa utvecklingsmönster alltså inte enbart är relaterade till ungdomar och invandrare är de kanske tydligare här än hos många andra grupper. är i flera avseenden representativ för de unga män- niskor jag varit i kontakt med. Det mest påfallande och det mest genomgående i de berättelser som de delgivit mig handlar om utan- förskap, om icke-delaktighet, om en känsla av att dom riktiga svenskarna egentligen inte vill veta av oss invandrare. Det är berät- telser som handlar om en upplevelse av att det officiella in- stitutioner inte är till för dem. Om och om igen återkommer man till känslan av att inte vara önskvärd, att inte passa in, att inte ha nå- gon plats. Om och om igen återkommer en frustration över att man inte vet vad man skall göra med sitt liv. Man är svensk men ändå inte. Att flytta till föräldrarnas ursprungsland är inte heller en fram- komlig väg. Även om man har släkt och vänner där, även om man trivs när man är där och hälsar på (om detta är möjligt) och även om man kanske ser sig som t.ex. chilenare eller somalier före det att man betraktar sig som svensk, så är detta land en annan värld än den man har växt upp i och har ett invändigt förhållande till. Det finns ingen framtid där heller. Många av de jag intervjuat har mot bakgrund av denna icke-tillhörighet i varken eller sina föräldrars hemland sett den identitet invandrarskapet tillhandahåller som deras primära identitet. Man är inte svensk, man är inte chilenare eller somalier, man är invandrare eller som man ofta själv säger – svartskalle. Invandrarskapet är ett utanförskap. Alienation is our Nation, Reality is my Nationality, hävdade en gång en av ungdomarna, med hänvisning till den kände rapartisten . Rap, i en infekterad diskussion. Det identitetsarbete dessa unga är inbegripna i handlar bland annat om att omdefiniera detta utanförskap, att själva bestämma dess innebörd. De nya kulturmönster de bygger lyfter fram inte bara den frustration och smärta utan också den kraft och de potentialer, den glädje och den gemenskap som också finns i de miljöer där de lever sina liv. Det handlar bland annat om att ta ifrån svennarna tolkningsföreträdet för hur dessa miljöer skall förstås. Vi är inga som man skall tycka synd om, jag hatar när det blir diskussioner å svenskar säger att det är så synd om oss, det är inte synd om oss. Vi har vår stolthet du vet, vi e inga mesar. Man värjer sig mot att bli förvandlad till offer. Detta är bakgrunden till att man t.ex. medvetet tar över epitet svartskalle och ger detta en annan betydelse. Som ett annat möjligt svar på denna situation av hemlöshet kan också den egna stadsdelen eller förorten komma att hamna i fokus. Denna strategi gäller i främsta rummet för pojkarna och de unga männen. Platsen där man växt upp, där man bor, där man har sin vardag och där man har sina kamrater blir en avgörande identitets- och trygghetsskapande faktor. Det finns bland de unga män jag mött ett starkt behov av att ladda och uppvärdera såväl den fysiska miljön som den lokala ungdomsgemenskapen. OUR NATION – MY NATIONALITY är vår plats på jorden, men detta är inte en del av , det är ett reservat, ett befriat område. är 3:e världen i den 1:a världen, en koloni där man, som det står på deras egenhändigt tryckta T-shirts, är citizens of the earth. I för- hållande till är en annan värld, ett annat land, en annan form för gemenskap och här frodas bland de unga en sorts nationalism of the neighbourhood. Denna nationalism är grundad i ett behov av att trygghet, skydd och försvar av gemen- samma intressen. Ett spänningsfyllt förhållande till svenska myndigheter När alla socialarbetare, lärare, fritidsledare och administrativ per- sonal efter dagens slut tar sina bilar och åker den dryga milen in till bostadsområdena i ersätts de av vaktbolag och polis – ockupationsakten har vaktavlösning. Relationen mellan och resten av betraktas av många jag talat med som ett kolonialt förhållande. Polisen har utifrån denna förståelse en bestämd uppgift och i just har de ungas förhållande till polisen en lång och inflammerad historia. I intervjuerna berättar man om hur de upplever sig provocerade och trakas- serade av ordningsmakten. Kommer dom upp hit med sina ba- tonger och har en tyken attityd så har vi en tyken attityd tillbaka. Bara för att vi betraktas som nån sorts underklass tolererar vi inte vad som helst, fattar du. , en 20-årig peruan kan tala länge och väl om sina upplevelser av relationen till ordningsmakten. Det första som händer när jag börjar vistas i området är för övrigt en konfrontation mellan ungdomar och polis. fanns i området ingen kvarterspolis. När en 19-årig ung man skall gripas av en polispatrull uppstår en situation då en större grupp ungdomar griper in för att frita sin kamrat. Bilens rutor slås sönder och polismännen förlorar kontrollen, råkar i panik och kallar på förstärkning. kommer ytterligare 22 polis- bilar för att stävja upploppet. Feta rubriker kablas dagen efter ut i pressen. unga framställs som en oregerlig pöbel, som ligister och den bakgrund som de unga menar var anledningen till bråket kommer inte fram i medierna. utgjorde dock ett undantag. Den lokala nyhetsredaktionen ordnade en debatt mellan ungdomar och polis. blir det uppenbart att pressen inte gett hela sanningen. Ungdomarna framstår här absolut inte som huliganer, de motsvarar inte alls kvällspressens stereotypa före- ställningar om invandrarungdomar som farliga och brutala. Dessa framträder snarare tvärtom – som verbala, mogna och balanserade och de bjuder i direktsändning t.o.m. in polisen till en kurs som de har för avsikt att ge om polisen är intresserad. De anser nämligen att polisen måste ha mer kunskaper om invandrarungdomens och stor- stadens livsvillkor. Många poliser kommer från små orter utan kun- skap om vad det innebär att leva i en modern storstadsförort. Än mindre kunskap har de om vad det innebär att vara invandrare. Också vuxna i området uppfattade de 22 extrainkallade polisbi- larna och skriverierna i pressen som kränkande. Man kräver ett möte och en förklaring av polisledningen. Till det utlysta mötet kommer ingen polisledning men väl två före detta kvarterspoliser som båda har ett gott renommé i stadsdelen. Eftersom dessa båda polismän inte var med vid den aktuella händelsen kan de naturligtvis inte svara på de frågor som det indignerade mötet vill ha svar på. Det var gri- pande att se en gammal chilensk flykting resa sig och ta ton. Han var väldigt kritisk till polisen och säger jag har suttit på fotbollsstadion i , jag har sett polis och militär gå till attack mot människor på det sättet, men kunde aldrig tro att detta skulle hända i . Det är också mot bakgrund av efterspelet till händelser som detta upplopp man skall förstå många ungas syn på medierna. Det finns en starkt uttalad aversion mot alla de bilder av elände, fattigdom och bråk som man upplever att medierna por- tionerar ut med jämna mellanrum. Varje negativt omnämnande i pressen eller i TV är en kränkning. Medierna uppfattas inte som en oberoende eller neutral och kritisk granskande instans. Snarare upp- fattar man att mediernas, framför allt kvällspressens, uppgift är att svartmåla och därmed legitimera invandrarna som andra klassens medborgare inför svenskarna. Det var också i samband med ovan nämnda möte som jag hör hur det förs en diskussion om säkerhetspolisens arbete i området. Ett tema som sedan kom att följa mig i mitt inter- vjuarbete. Många av de jag intervjuat har inte enbart stött på ord- nings- och narkotikapolisen utan menar att också på olika sätt kartlägger grupper och individer i . Huruvida dessa ibland fantastiska berättelser är med verkligheten överens- stämmande kan inte jag bedöma. Vad jag med säkerhet vet är att finns i området. De tog kontakt med mig i min egenskap av forskare. Jag hade varit i området när de hörde av sig till mig med ett brev. Man ville att vi skulle träf- fas och man ville ha information om vad som händer i . OUR NATION – MY NATIONALITY Brevet framkallade ett starkt obehag. Ett obehag som fick mig att minnas mina första upplevelser och reflektioner på de allra första mötena med ungdomarna i området. Ett av de förhållanden som jag direkt slås av med förundran när jag kom till –var hammarkulle- bornas relation till polisen. Här fanns en påtaglig och utifrån min förståelsehorisont helt omotiverad rädsla. Jag skriver också redan i mina fältanteckningar om min upplevelse av en paranoid misstänksamhet som ger mig en starkt obehaglig känsla och som får mig att känna mig som en inkräktare och en främling. Det tog mig t.ex. jag kände att jag kunde plocka fram en bandspelare och en mikrofon utan att provocera eller väcka obehagliga frågor. i kontakten med den grupp killar jag följt på nära håll fick jag nämligen höra, oftast på ett skämtsamt sätt, att dom inte litade på mig – hur skall vi kunna veta att du inte är en under cover . När nu kontaktar mig fick alla dessa reflektioner och känslor en ny innebörd, det handlar inte om paranoia utan om en verklig situation. Anledningen till kontakt med mig var att man ville ha information om vad som händer i förorterna i nordost. Enligt egna uppgifter har säkerhetspolisens behov av att skaffa kunskap om kulturen i dessa områden, de vill lära sig knäcka koderna, detta behov i kombination med svårigheterna att ta sig in i och infiltrera dessa miljöer ledde dem till att kontakta mig. Jag uppmanades i brevet från att ta kontakt med en kom- missarie. Jag gjorde så för att få klarhet i varför de var intresserade av mitt arbete. Kanske skulle jag på detta sätt också få veta om mina informanters berättelser om arbete hade någon verklighets- anknytning. Kommissarien berättade att man arbetade i men hans redogörelse hölls på ett så generellt plan att mina informanters berättelser varken bekräftades eller tillbakavisades. Några ytterligare kontakter utöver denna träff mellan mig och säkerhetspolisen har inte förekommit. På inrådan från rätts- vetenskaplig expertis på området uppmanades jag berätta för de ungdomar och de fritidsledare jag haft kontakt med vad som passe- rat. Det skulle naturligtvis vara helt förödande för mig och min forskning om uppgifter om att jag haft kontakt med kom ut i området från något annat håll än från mig. Men när jag berättar att kontaktat mig blev det ingen större diskussion, det är ju det vi sagt. Några i gruppen menade att jag fick finna mig i att bli lite extra granskad eftersom de inte kunde utesluta att jag bedrev ett dubbelspel. Nya fattigdomsmönster i och har det bland sociologer och andra sam- hällsforskare förts en intensiv debatt om nya marginaliserings- och fattigdomsmönster i . I många länder har utvecklingen mot det post-industriella samhället inneburit en tilltagande social po- larisering. Framväxten av nya former för social exclusion har lett till att allt fler grupper av människor marginaliserats och hamnat utanför samhället. Formerna för och intensiteten i denna process mot allt tydligare mönster av klasskillnader varierar, men tendensen är tydlig. är en kontinent där allt fler människor är hänvisade till utanförskap och fattigdom. För att förklara denna utveckling hänvisar politiker och experter med gemensam tunga till de närmast naturlagslika samhälleliga pro- cesser som följer med den kris som man hävdar drabbat de väster- ländska ekonomierna . Denna kris är dock inte värre än att BNP och det samlade välståndet för alla länder i vuxit kraftigt under de senaste tjugo, trettio åren. Lyx och armod har alltid existerat sida vid sida. Det nya för dagens situa- tion är att varken miljonärerna eller de fattiga varit så många. Diskrepansen mellan den värld där människor lever i över- flöd och den där det råder brist har aldrig varit större. Enligt officiell statistik 1998 finns det nu 52 miljoner fattiga, 17 miljoner arbetslösa och 3 miljoner hemlösa inom EU. Det finns inget som tyder på att dessa siffror under överskådlig framtid skulle vända, snarare tvär- tom. De flesta ekonomer är väl överens om att det europeiska kapitalet, genom ett förbättrat internationellt konkurrensläge, be- finner sig i en expansionsfas. En viktig aspekt av bakgrunden till denna utveckling är, som bland andra den franske forskaren . Wacquant visat, att en ny internationell arbetsdelning och framväxten av nya industriella sektorer med bas i den omvälvande informationsteknologin ställer nya och större krav på arbetskraften.2 Å ena sidan har behovet av högutbildade kraftigt ökat, har en rad arbetsuppgifter som i de traditionella formerna för industriproduktion bars upp av den outbildade arbetskraften mer eller mindre försvunnit. För dessa so- ciala skikt finns ingen plats på arbetsmarknaden. Till denna si- tuation måste vi sedan beakta det förhållandet att de senaste decen- nierna också inneburit ett inflöde av invandrare och flyktingar i de flesta Västeuropeiska länder. Grupper som i stor utsträckning sak- nar den utbildning som de nya industriella sektorerna efterfrågar. OUR NATION – MY NATIONALITY Denna utveckling har bidragit till att öka den senmoderna oöver- skådlighet och oförutsägbarhet som i hög grad gjort de traditionella formerna för politiska strategier och lösningar allt mer problema- tiska och oframkomliga. Immigrantgrupperna befinner sig av flera skäl i en mer utsatt och marginaliserad position än den inhemska reservarmén av arbetslösa. De senaste decenniernas tilltagande rasism och främlingsfientlighet måste ses mot bakgrund av denna utveckling. Marginaliserade, nyfattiga inhemska grupper och de socialt exkluderade immigranterna har uppenbara gemensamma intressen, men den faktiska situationen är en annan. Det ter sig som om några av de starkaste motsättningarna och de handgripligaste konflikterna i dagens står mellan dessa båda grupper, båda – var och en på sitt sätt – präglade av utanförskap. Den direkta fattigdom och det armod som när- mast efter var knuten till olika arbetarklassmiljöer kunde kureras genom marknadens och lönesektorns expansion. Den kapitalistiska ekonomin gick in i en ny utvecklingsfas och arbetarklassen införlivades i den framväxande konsum- tionskulturen. Den i framgångsrika socialdemokratiska arbetarrörelsen (framför allt den svenska) hade nu sin glansperiod och lyckades med konststycket att sitta på två stolar . Genom ett gynnsamt internationellt konkurrensläge och stegrad produktivitet kunde man med sin politik tillgodose kapitalets behov som arbetarklassens löner kunde höjas, likaså kunde positionen på arbetsmarknaden stärkas med hjälp av en ny typ av lagstiftning. Fattigdomen var också under de goda decennierna efter kriget mer eller mindre på väg att utplånas. Fattigdom var något som hörde en förgången tid till – trodde vi. kan ingen som rör sig i eller innerstäder undgå att möta tiggare. är på väg att bli till vilket annat europeiskt land som helst. Den nya, samtida fattigdomen tycks inte heller kunna bekämpas på samma vis som den gamla och den är inte på samma sätt knuten till ekonomins modernisering. Det ser ut som de nyfattiga och so- cialt exkluderade inte, som tidigare, kan ges samma produktiva roller för den ekonomiska expansionen. Vi har i stället en situation där de som är inne på arbetsmarknaden arbetar mer än någonsin, som arbetslösheten växer. De allt påtagligare mönstren för nyfattigdom och social exclusion ser ut att permanentas. Bak- grunden till detta är att vår tids ekonomiska rationaliseringsproces- ser, liksom tidigare faser av intensiv modernisering, har sin rot i en omstrukturering av kapitalismen. Det som sker är en utveck- ling mot en allt mer accentuerad globalisering. denna process är just att nyfattigdomen, eller det moderniserade eländet, som i de högst utvecklade industriländerna växer fram oberoende av att ekonomin i sin helhet befinner sig i ett dynamiskt utvecklingsskede. Företagens vinster och börserna visar resultat som aldrig . Denna situation har i sin tur lett till att de socialt exklu- derade utdefinieras, de har i stort varit osynliga i den politiska de- batten. För partierna i det etablerade politiska systemet är det uppenbarligen ytterst känsligt och hotfullt att inför sin väljarbas i allt för stor utsträckning identifieras med eller vara talesmän för det moderna eländet. Svårigheterna för marginalgrupperna att identifiera sig med det samhälle de trots allt lever i är också beroende av deras svårigheter att på egna villkor och via egna kanaler göra sina röster hörda. Detta i kombination med den etablerade politikens ointresse och rädsla, har naturligtvis fått till följd att dessa gruppers intresse och förtroende för det officiella politiska systemet inte är så stort. Detta mönster, som varit tydligt i (där svarta i framför allt haft ett lågt valdeltagande) , är också skönjbart i flera europeiska länder inklusive . Det låga valdeltagandet i såväl riksdagsvalet som EU-valet har chockat många politiska kommentatorer. Det finns mängder av statistik som speglar olika aspekter av de materiella villkoren för människorna i dessa utsatta områden – vi vet hur många som får socialhjälp, hur många som är arbetslösa, vi vet en hel del om hälsotillstånd osv. Vad vi däremot inte har så mycket kunskap om är hur kulturer, existentiella villkor och livs- världar gestaltas. För att få en uppfattning om dessa gruppers upp- levelser av utanförskap och för att förstå deras bristande delaktighet i den demokratiska processen tror jag att dessa förhållanden är av- görande. En annan viktig aspekt av den moderna fattigdomen är naturligtvis knuten till nedmonteringen av välfärdsstatens institutioner. Denna utveckling har, med den brittiske sociologen , skapat ett institutionellt underskott som är särdeles påtagligt i de , ghettoliknande miljöer där det moderna eländet är mest manifest. Forskare som t.ex. amerikanen har betonat mönstren av samstämmighet mellan utvecklingen i och Euro- pa. Den tidigare omnämnde fransmannen har tvärtom pekat på avgörande skillnader. En viktig sådan är att europeiska OUR NATION – MY NATIONALITY ghetton är etniskt heterogena och att den avgörande demarka- tionslinjen mellan de socialt exkluderade och det övriga samhället inte lika entydigt som i följer kategorierna ras- eller etnicitet. Vi måste kanske inte följa klassiskt strikta definitioner av vad som konstituerar en klass eller vad som är kännetecknande för ett ghetto (dvs. en social och rumslig formation för en stigmatiserad, avgränsad och homogen etno-racial kategori) för att tala om framväxten av en ny underklass och om ghettoisering i dagens . Konservativa och neoliberalt orienterade forskare ser denna under- klass som resultatet av de beroendestrukturer som välfärdsstaten skapat. Välfärdsstaten tog ifrån individerna incitamenten för ett ak- tivt deltagande i samhället genom att bidrag och understöd var mera lönande än arbete. Ett annat mer vänsterorienterat perspektiv menar att de strukturella förändringarna i ekonomin skiktat samhället dit- hän att, även om det inte är relevant att tala om en ny underklass, så närmar sig allt mer ett 2/3-samhälle, ett samhälle där so- ciala spänningar åter kommer att gäcka den sociala ordningen. menar att det inte är en fråga om, utan en fråga om När och i vilken stad som den europeiska versionen av kommer att äga rum. I är de senaste decenniernas strukturella förändringar av ekonomi och samhälle också relaterade till de internationella mi- grationsströmmar som fört tredje världen rakt in i de europeiska metropolernas hjärtan. Detta har bland annat fått till följd att frågor om integrationen av invandrare och flyktingar hamnat högt på den politiska dagordningen. På kontinenten har beteckningar som de ny fattiga och de utstötta använts för dessa grupper. Oavsett vil- ken beteckning som väljs finns i alla länder samma rädsla för dessa nya invandrarghetton. Över hela kontinenten pågår en utveckling som segregerar och avskiljer dessa områden från det övriga samhäl- let. De socialdemokratiska välfärdsstaterna i var länge förskonade från denna utveckling. Även om utvecklingen i inte kan beskrivas som att välfärdsstaten helt gett upp sina ambitioner så menar jag att vi till i , i och Gutleutviertel i kan foga i , i och i . Alla dessa områden är inbegripna i vad som brukar beskrivas som en territoriell stigmatiseringsprocess. Med Wacquants terminologi så har den samhälleliga och mediala diskursen demoniserat livsvill- koren på ett sätt som skapar rädsla och osäkerhet, såväl inne i som utanför dessa områden. Stereotypa föreställningar om kriminalitet, om ras-, kultur- och religionsmotsättningar skapar en moralisk pa- nik som ytterligare försvårar villkoren för dessa redan till fattigdom och utanförskap förpassade människor. Chicko är och svensk medborgare. Han är född i Ham- markullen men ser sig mer som latinamerikan eller , än svensk. När man träffar såna svenskar så pratar dom om men det är aldrig nån som vart här du vetVarje gång man hör nåt om i radio eller TV så är det för att det hänt nåt här ute du vet, så det är den enda bilden dom har, så dom vågar inte ens komma upp hit du vet. Jag känner kompisar, typ såna som går i min klass dom tror att det är som eller så, att allt är trasigt å så. När jag frågar då om dom varit här så säger dom att dom bara åkt förbi, åkt igenom tunneln så å då ser man ju inte ett jävla skit , en annan , yngre än Chicko säger är ju ett reservat egentligen. I , också. När jag är i känns det som om det är bra. Alla snackar skit om men ingen har varit där. Det är ju därför man inte vill vara nån annan stans än , för man känner sig inte bra då. är jag i , det är en annan värld. Jag känner alla och alla är precis som mig. När jag lämnar kommer jag ut i , och när jag är i känner jag mig diskriminerad.