sou · GNB351d1 · 2000-01-01 00:00:00 — För tvångsisolering av hivpositiva inrättades 1989 en särskild enhet vid , den s.k. Gula Villan. har den särskilda enheten hela riket som upptagningsområde. Den sär- skilda enheten utökades vidare med ytterligare avdelningar på Beckom- berga sjukhus. är dock isoleringen helt förlagd till . De allra flesta hivpositiva personer som har varit föremål för tvångsisolering har varit omhändertagna på den särskilda enheten. Den särskilda enheten har tolv platser till förfogande varav fem platser på "Gula villan" och sju platser ytterligare på en avdelning vid . Verksamheten finansieras huvudsak- ligen genom anslag från och genom vård- avgifter från det landsting utanför där den isolerade personen annars är hemmahörande. Vårdavgifterna uppgår till /vårddygn. Härutöver erhåller den särskilda enheten också statsbidrag vilket uppgick till . Efter en lagändring 1991 kan det övergripande ansvaret för isolering av en person som är hivpositiv innehas av annan än en chefsöverläkare under förutsättning att den som tillförordnas är legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal samt har tillräcklig erfarenhet och kompetens. är verksamhetschefen för den särskilda enheten vid legitimerad sjuksköterska. Enligt verksamhetsplanen utgörs den övriga fast anställda vårdpersonalen av två chefssjuksköterskor, 15 sjuksköterskor, 42 s.k. terapeutisk vårdpersonal och en psykolog. Till enheten är också på konsultbasis knuten en specialistläkare i psykiatri. 8.7.1Allmänt om regleringen av omhändertagandet Enligt 43 § smittskyddslagen skall den tvångsisolerade tas väl om hand under isoleringen och han skall få det stöd och den hjälp som behövs och motiveras att ändra sin inställning och livsföring så att tvångs- isoleringen kan upphöra. Genom en lagändring 1996 fastslogs att den isolerade inte utan stöd i smittskyddslagen får underkastas annan in- skränkning i sin frihet än vad som påkallas av ändamålet med isole- ringen. gavs den isolerade en uttrycklig rätt till dels syssel- sättning och sådan fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotillstånd, dels möjlighet att vistas utomhus un- der , om det inte finns synnerliga hinder häremot. Enligt 43 a § har den isolerade vidare rätt att föra telefonsamtal och att ta emot besök i den utsträckning det kan ske med hänsyn till vården och ordningen på sjukhuset. Beslut om inskränkningar i nu nämnda rättigheter medges enligt 43 b § och kan vara både generella eller avse en enskild tvångsisolerad. Beslut fattas av chefsöverläkaren resp. verksamhetschefen vid den särskilda enheten efter samråd med Beslut som gäller inskränkningar i ett enskilt fall kan överklagas. Härutöver finns i 44–48 §§ smittskyddslagen bestämmelser om särskilda befogenheter vid isoleringen. I dessa bestämmelser föreskrivs förbud mot innehav av t.ex. narkotika och alkoholhaltiga drycker och att kontroll, bl.a. genom kroppsvisitation och kroppsbesiktning, får ut- föras samt att förbjuden egendom skall försäljas eller förstöras. Enligt 49 § smittskyddslagen får den isolerade ges tillstånd att vistas utanför sjukhusets område. Enligt förarbetena till lagen kan sådant tillstånd beviljas bl.a. av personliga skäl t.ex. för att närvara vid en begravning men också för att ge möjlighet att pröva huruvida den isolerade klarar av att leva på ett sådant sätt att smittspridning kan förhindras. 8.7.2Stöd och motivation m.m. Nedanstående uppgifter b ygger på skrif tlig och muntlig information från verksamhetschefen vid den särskilda enheten på sjuk- hus och får ses som en allmän beskrivning av innehållet i verksamhe- ten. Kommittén har inte gjort någon genomgång av de insatser som gjorts i de enskilda ärendena. När en person anlänt till enheten efter ett beslut om isolering får vederbörande vistas i på ett observationsrum under över- vakning av personalen. Tjänstgörande sjuksköterska bedömer härvid personens s.k. omvårdnadsstatus. När omvårdnadsstatusen tillåter flyt- tar den tvångsisolerade in i eget rum och erhåller en omvårdnadsansva- rig sjuksköterska och kontaktpersoner. Omvårdnadsansvarig sjukskö- terska ställer härefter en omvårdnadsdiagnos och upprättar en individu- ell vårdplan tillsammans med kontaktpersoner och den isolerade. Den isolerade erbjuds också bedömning av läkare och psykolog. I den individuella vårdplanen kan ingå olika moment, såsom -avgiftning, nedtrappning, komma tillrätta med sitt drogmissbruk -patienten konfronteras med sitt smittfarliga beteende för att få ökad självinsikt -krisbearbetning och andra former av samtalskontakt -djupgående information om hiv/aids samt vägar för smittspridning och hur man skyddar sig -psykiatrisk diagnos och behandling -psykologisk utredning och bedömning -omvårdnadsdiagnostik/ordination. Enligt verksamhetschefen på den särskilda enheten tas rutinmässigt kontakt med den behandlande läkaren i anslutning till intagningen och man försöker främja att den tvångsisolerade har kontakt med läkaren . Vidare kontaktas socialnämnden efter den tvångsisolerades medgivande. Man tillser också att den tvångsisolerade får ordinerad medicinsk behandling. Vid behov har den tvångsisolerade vistats på somatisk eller psykiatrisk klinik. Enligt vad som framkommit av akterna rörande de tvångsisolerade vistades t.ex. en man drygt av tvångsisoleringen inom sluten psykiaktrisk vård. Huvudmålet enligt omvårdnadsplanen är alltid att den intagne skall tillägna sig sådan kunskap och insikt att han eller hon kan leva icke smittfarligt. Vid bedömning av den intagnes kunskaper och insikter be- aktas hur han eller hon t.ex. informerar sjukvårdspersonal vid besök hos vårdgrannar, hur han eller hon hanterar eventuella sårskador etc. samt vad som framkommer vid de kontinuerliga samtal som han eller hon har med sina kontaktpersoner, omvårdnadsansvarig sjuksköterska, konsulterande psykiatriker, smittskyddsläkare m.fl. De åtgärder som vidtas för att uppnå målet beslutas med utgångspunkt i den intagnes re- surser och de kan därför se mycket olika ut. I omvårdnadsplanerna har som en del av åtgärderna allt oftare planerats in individuella utbild- ningsprogram rörande hivinfektion där läxor kan ingå, såsom att läsa en artikel. Omvårdnadsansvarig sjuksköterska och kontaktpersoner går sedan igenom med den intagne vad denne förstått. Från verksamhetschefen har följande inhämtats rörande rutinerna vid enheten. Dagen är strukturerad med olika aktiviteter i enlighet bl.a. med vårdplanerna. av isoleringen får den isolerade dock endast vistas på avdelningen. Skälet härtill har angivits vara att personalen be- höver lära känna personen i fråga innan utegång tillåts. De aktiviteter utanför sjukhusets område i vilka de isolerade kan tillåtas delta är anpassade efter vederbörandes behov. behövs t.ex. träning i att gå på post och i affärer eller annan social träning. Härut- över görs utflykter eller besök på olika utställningar som kan vara av intresse. Vidare går man till simhallar eller andra lokaler för fysisk trä- ning. Under några somrar har enheten hyrt ett sommarställe en period . Under tvångsisoleringen försöker man också främja sociala kontak- ter utanför sjukhuset, bl.a. med eventuella anhöriga, och de isolerade som vill har möjlighet att ta emot privata besök efter godkännande av verksamhetschefen. Sociala nätverksorganisationer kan också kontak- tas. Vilka organisationer som därvid kommer i fråga beror på den isole- rades önskemål och vilka problem som kan anses föreligga. härvid vara fråga om organisationer som ger särskilt stöd åt hivpositiva som t.ex. Noaks Ark/Röda Korset och Oasen eller stödorganisationer för missbrukare som t.ex. Anonyma Alkoholister och Anonyma Narko- maner. Innan tvångsisoleringen upphör vistas oftast den tvångsisolerade i familjehem, behandlingshem eller eget boende. medverkar vid planering av sådan vistelse. Enligt uppgifter från smitt- skyddsläkaren i beviljas inte tillstånd till vistelse i familje- hem m.m. utan att kontakt etablerats mellan socialnämnden och den isolerade. Smittskyddsläkaren vill vidare att socialnämnden före ett beslut om familjehemsplacering förbinder sig att efter isoleringens upphörande svara för att vederbörande får viss hjälp såsom t.ex. möjlighet att kvarstanna på familjehemmet eller hjälp till annat boende. Den särskilda enheten för omhändertagande enligt smitt- skyddslagen erbjuder därvid öppenvårdskontakt som stöd i ett över- gångsskede. 8.7.3Särskilt om tillämpningen av bestämmelserna rörande tillstånd att vistas utanför sjukhusområdet Enligt uppgift från den särskilda enheten ges den tvångsisolerade först tillstånd att vistas utanför sjukhusets område och delta i olika aktiviteter inledningsvis med två personer ur persona- len och därefter med en av dem. Efter ytterligare , vanligtvis ungefär , kan personen ifråga få möjlighet att vistas på egen hand utanför sjukhusets område om de tidigare utevistelserna och aktiviteterna med personalen ej utvisat att sådant tillstånd är olämpligt. Smittskyddsläkaren beslutar i samråd med verksamhetshefen om till- stånd som gäller vistelse utanför sjukhusets område. Av akterna i isoleringsmålen framgår att tillstånd att vistas utanför sjukhusområdet har beviljats i ett relativt stort antal fall. Tillstånd har i de flesta fall getts för besök på t.ex. Noaks Ark, Anony- ma narkomaner eller andra frivilliga stödorganisationer. Tillstånd har också beviljats för stadigt återkommande aktiviteter, exempelvis en danskurs eller för regelbunden träning på gym. Tillstånd har även beviljats för studier på heltid. Så följde t.ex. en av de kvinnor som var tvångsisolerad en datakurs på heltid. Ett flertal av de tvångsisolerade har erhållit tillstånd för att besöka anhöriga. Sådana tillstånd har kunnat sträcka sig allt . Från akterna kan ges följande exempel. Den tvångsiso- lerade mannen erhöll i detta fall först tillstånd att vistas hos sin far vilket därefter utökades till regelbundna vistelser . Detta tillstånd utökades till att även om- fatta övernattning. Efter drygt tre månaders isolering erhöll mannen möjlighet att vistas hos sin sambo och också tillstånd att ha semester med sin mor . Under senare delen av isoleringen, som varade , fick mannen tillstånd att vistas hos sin sam- bo och . I ett annat fall erhöll en tvångsisolerad man tillstånd att besöka sin familj som var bosatt utomlands. Det kan nämnas att en sådan resa även erbjöds en annan tvångsisolerad man som dock avböjde. I många fall, främst när det gäller narkotikamissbrukare, har upphö- randet av tvångsisoleringen föregåtts av en tids vistelse på behandlings- hem eller i familjehem. En placering i ett familjehem har ofta föregåtts av ett provboende under en viss , t.ex. . Vistelse i fa- miljehem torde inte dock inte, enligt uppgift från den särskilda enheten, komma ifråga förrän efter omkring nio månaders isolering. Vistelserna har varit av olika längd. Det har under pågående tvångsisolering före- kommit t.ex. en placering och en placering . Inledningsvis kan konstateras att kommitténs kartläggning visar att i förhållande till antalet underrättelser enligt 25 § smittskyddslagen har tvångsisolering tillgripits i mycket få fall. Det bör dock här anmärkas att majoriteten av underrättelserna föranletts av att patienten avbrutit föreskriven läkarkontakt vilket inte självständigt kan ligga till grund för tvångsisolering. Materialet visar också att smittskyddsläkarna efter underrättelse vidtar ett flertal åtgärder för att förmå den enskilde att på frivillig väg följa givna förhållningsregler. Med några få undantag har tvångsisolering avsett hivpositiva. och fram har 65 personer tvångsisole- rats. Av dessa har 62 varit hivpositiva. En viktig del av kommitténs ar- bete har varit att undersöka tillämpningen av bestämmelserna om tvångsisolering, inte minst mot bakgrund av den debatt som förekom- mit bl.a. i . I sammanhanget bör uppmärksammas att genom att samtliga akter som rört tvångsisolerade hivpositiva, inklusive dom- stolarnas avgörande, är sekretessbelagda har tillämpningen inte kunnat bli föremål för en offentlig insyn eller utvärdering på motsvarande sätt som är möjlig vid tvångsvård enligt annan lagstiftning. Kommittén har därför gjort en omfattande kartläggning av de ärenden som rör hivposi- tiva som tvångsisolerats mellan och . Kartläggningen omfattar 52 hivpositiva, varav drygt en tredjedel De tvångsisolerade har huvudsakligen bestått av människor med ett omfattande missbruk, främst narkotikamissbruk, och/eller all- varliga psykiska störningar. Ytterligare en grupp har utgjorts av ut- ländska män med ett riskfyllt sexuellt beteende. Det kan här noteras att sammanlagt 18 av de tvångsisolerade männen har varit av utomeurope- isk härkomst. Kartläggningen har visat att de som tvångsisolerats ge- nomgående har varit personer med särskilt behov av stöd eller vård och att det rört sig om personer som kan betecknas som socialt utsatta. Fler- talet har också varit kända för smittskyddsläkaren . Kartläggningen visar att tvångsisoleringen i de flesta fallen varat i . För anmärkningsvärt många har dock tvångsisoleringen sträckt sig . Den längsta tiden för tvångs- isolering har uppgått till och . Skälen för dessa långa isoleringstider har bl.a. varit att hivinfektion inte är botbar och att det varit fråga om mycket vårdkrävande personer. I flera fall framgår att tvångsisoleringen har samband med att det föreligger brister i ut- budet av adekvat vård eller omhändertagande i annan form. Inte minst har detta gällt ett litet antal mycket vårdkrävande personer som har be- hov av en lång tids tillsyn och omhändertagande. I bl.a. det fall där en kvinna var tvångsisolerad framgår av akten att isoleringen ansetts nödvändig eftersom man inte kunnat finna en lämplig vårdform. Det bör här uppmärksammas att dessa förhållanden också påpekas av socialläkaren (del B, bilaga 9). Enligt hans uppfattning har bristen på utbud av boendesituationer för psykiskt svårt störda narkotikamissbrukare påtagligt begränsat möjligheterna att placera de enligt smittskyddslagen långtidsomhändertagna i andra vårdformer. Underlaget liksom socialläkaren utlåtande pekar emellertid på att brister i vård och omhändertagande i andra former också har haft betydelse i andra fall än de nu berörda. uppfattning skulle ett resursstarkare och mer omsorgs- fullt omhändertagande av hivsmittade invandrare och narkotikamiss- brukare samt ett bättre beaktande av deras kulturella, psykiska och so- ciala svårigheter sannolikt ha onödiggjort flera av isoleringsfallen. Beträffande innehållet i omhändertagandet under tvångsisoleringen bygger underlaget huvudsakligen på skriftligt och muntligt material från verksamhetschefen vid den särskilda enheten på sjuk- hus. Kommittén har inte gjort någon djupare genomgång av omhänder- tagandet i de enskilda fallen. Emellertid framgår av tillgängliga uppgif- ter att omhändertagandet vid isoleringen närmat sig sådant behand- lingstänkande som ligger i tvångsvård enligt t.ex. LVM. Detta fram- skymtar även i domstolarnas motiveringar rörande beslut om förläng- ning av isoleringstiden. I vissa fall har domstolarna t.ex. medgivit för- längning av isoleringstiden med hänsyn till att det ansetts föreligga behov av utslussning i betryggande former till vård och annat boende. Det bör här noteras att även om det vid omhändertagandet enligt smitt- skyddslagen skall tillses att den tvångsisolerade ges erforderligt stöd och hjälp samt motiveras att ändra sin inställning och livsföring under tvångsisoleringen medger smittskyddslagen inte att tvångsvård äger rum. Det framstår som tveksamt om smittskyddslagen ger stöd för en längre syftande social rehabilitering under tvång. Såväl de långa isoleringstiderna som ovan nämnda behandlingstänk- ande synes också ha haft effekt på beviljandet av tillstånd att vistas utanför sjukhusområdet. Som framgår har sådana tillstånd beviljats tämligen generöst. Även om dessa huvudsakligen synes vara i överens- stämmelse med intentionerna i gällande smittskyddslag framstår till- lämpningen i vissa fall som anmärkningsvärd med hänsyn till att tvångsisolering endast skall äga rum då det finns risk för smittsprid- ning. Detta gäller särskilt de fall där den tvångsisolerade under en läng- re sammanhållen tid fått vistas hos anhöriga eller då det varit fråga om långa vistelser på familjehem, såsom placeringar som uppgått till och mer. Effekterna av tvångsisoleringen är en fråga som har varit mycket svår att belysa. Av kartläggningen framgår att sju av de tvångsisolerade varit föremål för återkommande beslut eftersom de återfallit i smittfar- ligt beteende. I de flesta fall har dock, enligt vad som uppgivits till kommittén, smittskyddsläkaren inte erhållit uppgifter om nytt smittfar- ligt beteende. Detta behöver dock inte innebära att det smittfarliga beteendet upphört. Vidare måste beaktas att inte ett obetydligt antal av dem som varit föremål för tvångsisolering var avlidna vid tiden för kartläggningen och att flera har dömts till längre fängelsestraff och/eller blivit föremål för utvisning. Kommittén anser därför inte att det går att dra några egentliga slutsatser om i vad mån tvångsisoleringen påverkat individerna till ett mindre smittfarligt beteende efter isoleringens upphörande. 9Åtgärder vid smitta från djur och objekt I kapitlet behandlar kommittén frågor som rör åtgärder då smitta sprids från djur, livsmedel och andra objekt. Enligt smittskyddslagen har kommunen ansvar för att smittskyddsåtgärder vidtas mot djur och objekt som sprider smitta, men ansvar – såväl för kommunen som för andra myndigheter – för att åtgärder vidtas för att förhindra smitt- spridning finns också i andra lagar. Med hänsyn till att flera lagar kan vara tillämpliga parallellt ägnas särskild uppmärksamhet åt gräns- dragningen mellan lagarnas ansvarsområden. För att belysa bl.a. det kommunala smittskyddsarbetet har kommit- tén intervjuat 14 kommunala förvaltningar som ansvarar för smitt- skyddsfrågor. Vidare har 24 kommuner tillställts en särskild enkät rö- rande hanteringen av smittskyddsärenden. Frågor om det objektinrik- tade smittskyddet har också belysts vid ett särskilt seminarium som hölls . I den utvärdering av smittskyddsorganisationen som Statskontoret har gjort på kommitténs uppdrag, se närmare kap. 16, behandlades också frågor om det kommunala smittskyddsarbetet. 9.2Det objektinriktade smittskyddet enligt smittskyddslagen 9.2.1Allmänt om det kommunala smittskyddsarbetet Kommunen skall enligt 9 § smittskyddslagen svara för att åtgärder vid- tas mot sådana djur, livsmedel, vattentäkter, avloppsvatten, ventila- tionsanläggningar och andra objekt som sprider eller misstänks sprida smittsamma sjukdomar. Vid smittskyddslagens tillkomst låg ansvaret för de kommunala smittskyddsåtgärderna på miljö- och hälsoskyddsnämnden. 172 cWJlUGHU YLG VPLWWD IUnQ GMXU RFK REMHNW nämnd skulle, enligt dåvarande bestämmelse i hälsoskyddslagen, finnas i varje kommun. I samband med att den nuvarande kommunallagen in- fördes 1992 gavs kommunerna större frihet att besluta om sin organisa- tion. Enligt en enkätundersökning genomförd av Svenska kommunför- bundet 1997 har flera kommuner efter lagändringen ändrat sin organi- sation. Antalet särskilda miljö- och hälsoskyddsnämnder har därvid minskat från 1992 till 1996. Motsvarande förändringar har ägt rum när det gäller de förvaltningskontor som bereder nämndens ärenden och verkställer dess beslut. Enligt uppgifter från de förvalt- ningar som kommittén och Statskontoret varit i kontakt med har för- ändringarna i nämndorganisationen dock inte påverkat smittskyddsar- betet i någon nämnvärd utsträckning Antalet anmälningar enligt smittskyddslagen uppgick enligt Statskontorets rapport till mellan 10 och 40 i de små kommunerna (med mindre än 25 000 innevånare) och upp till några hundra i de större kommunerna (med 35 000–100 000 innevånare). I de tre storstäderna, låg antalet anmälningar på mellan 600 och 1 300. Bland anmälningarna dominerade sjukdomarna campy- lobacter, salmonella och giardia. Ärenden som rör smittskydd utgör dock endast en liten del av de ärenden som handläggs vid de aktuella förvaltningarna bl.a. beroende på att flertalet anmälningar rör personer som misstänks ha smittats utomlands. Hos flera av de kommunala miljö- och hälsoskyddsförvalt- ningar som kommittén intervjuat föranleder färre än tio ärenden enligt smittskyddslagen någon åtgärd utöver mottagandet av anmälan. Vid leder uppskattningsvis omkring 100 ärenden, dvs. av anmälningarna till nämnden, till utred- ningsåtgärd. Enligt Statskontorets rapport tar smittskyddsärenden i ge- nomsnitt i anspråk 5–i en liten kommun och i en medelstor kommun. I de tre storstäderna används 20–30 da- gar härför. I den angivna tiden ingår även sådan tid som åtgått till utredningar av matförgiftningar och informationsträffar med smitt- skyddsläkaren. I betänkandet av Utredningen om kommunernas arbete för en god livsmiljö (KLIV), Kommunerna och miljöarbetet (SOU 1993:19), redovisas en uppskattning av arbetstidens fördelning på olika arbetsuppgifter vid miljö- och hälsoskyddsnämnderna. Enligt denna uppskattning används i genomsnitt av arbetstiden till upp- gifter inom området för skadedjur, djurskydd och smittskydd. cWJlUGHU YLG VPLWWD IUnQ GMXU RFK REMHNW 173 9.2.2Åtgärder vid misstänkt eller konstaterad smittspridning från objekt Som inledningsvis redogjorts för skall kommunen svara för att åtgärder vidtas mot djur och objekt som sprider eller misstänks sprida smittsam- ma sjukdomar. Vad som avses med åtgärd är inte närmare angivet i lag- texten. Av förarbetena framgår dock att i kommunens ansvar ingår att söka lokalisera smittkälla. För att belysa i vad mån kommunerna genomför utredningar för att lokalisera smittkällor tillställdes 24 kommunala förvaltningar som an- svarar för smittskyddsfrågor en enkät i vilken ställdes vissa frågor om smittspårning vid salmonella och campylobacter. 18 förvaltningar besvarade enkäten. Enligt flertalet av förvaltningarna ha- de smittspårningsärenden rörande dessa sjukdomar sällan förekommit. Rutiner för smittspårning fanns dock hos alla förvaltningar utom två. Samtliga förvaltningar påbörjade en smittspårningsutredning vid in- hemska fall och hos övervägande antalet förvaltningar började sådan utredning redan vid ett enskilt fall. Det vanligaste sättet att få känne- dom om inträffat fall var genom anmälan från behandlande läkare. En- ligt en majoritet av förvaltningarna återfanns sällan smittkällan. Innan en utredning där smittkällan inte återfunnits avslutades samrådde man alltid eller ofta med smittskyddsläkaren. För att fullgöra sina uppgifter enligt smittskyddslagen har nämnden också getts befogenhet att vidta vissa tvångsåtgärder. För att förhindra spridning av en samhällsfarlig sjukdom kan nämnden utfärda föreläg- ganden och förbud, vilka kan förenas med vite, samt förordna om rät- telse på den enskildes bekostnad (33 §). Vidare får nämnden om det är nödvändigt för att hindra spridning av samhällsfarlig sjukdom låta förstöra föremål av personlig natur och låta avliva sällskapsdjur (34 §). Den enskilde som drabbas av beslut har i vissa fall rätt till ersättning, se närmare kapitel 17. Tvångsåtgärder synes emellertid sällan ha tillgripits. Endast en av de förvaltningar kommittén intervjuat kunde erinra sig att ett beslut om tvångsåtgärd fattats. Beslutet avsåg ett parti salmonellasmittade sköld- paddor. Även enligt den undersökning som Statskontoret genomfört har endast något enstaka beslut fattats. Ett beslut av den kommunala nämnden kan överklagas till läns- rätten. Tillgänglig statistik från , som avser perioden –1997, tyder dock på att det inte förekommit någon prövning av beslut enligt smittskyddslagen som meddelats av kommunala nämnder. Uppgifter från länsrätterna i och talar i samma rikt- ning. 174 cWJlUGHU YLG VPLWWD IUnQ GMXU RFK REMHNW Smittskyddsläkaren har bl.a. på grund av sin kompetens på smitt- skyddsområdet och den samlade information han erhåller ålagts olika övergripande uppgifter.