sou · GNB3113d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Den svenska frivilligsektorns ekonomiska omsättning beräknas till av BNP, en andel i paritet med andra europeiska länder. 32Sunesson m.fl., 1998. 33Se , 1994, , 1995, , 1996b och Wijkström, 1998. 34Se Wijkström, 1998, , 1998 och , 1998. 35Se , 1994. Man kan t.ex. nämna inflytelserika bidrag av teoretiker som Amitai Etzioni, , och . 36Melucci, 1992. 37Se , 1993. 38Beskrivningarna av Klubbhusrörelsen och Basta bygger på studier av dessa orga- nisationer som jag dels har bedrivit inom ramen för min doktorsavhandling (se , 1997), dels inom ramen för ett forskningsprojekt tillsammans med och vid . Då slutrapporten för det sistnämnda forskningsprojektet om Basta ännu inte är publicerad hänvisar jag till delrapporterna , 1997 och 1998. Se även , 1991, 1996 och 1997. 39Socionomen introducerade klubbhusmodellen i genom att starta ett klubbhus i . Förutom i och där de flesta klubbhusen finns, och i där och utmärker sig, finns det klubbhus i så skilda länder som t.ex. , , , , Syd- och . Klubbhusens storlek varierar. Överlägset störst är i med omkring registrerade medlemmar och en personal- EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE styrka på omkring 200 personer. De flesta klubbhusen är betydligt mindre; mellan 50 och 100 medlemmar och 5–10 anställda är inte ovanligt. 40I svenska klubbhus brukar t.ex. RSMH vara representerad i styrelserna. 41Jfr t. ex. Kuhnle & , 1990 och , 1997. 42Det var RFHL:s dåvarande förbundssekretare som introducerade som ett intressant rehabiliteringsalternativ i . 43Det vore dock fel att påstå att Basta inte har några som helst likheter med annan missbruksrehabilitering; vissa regler och förhållningssätt påminner om hur det kan vara på ett behandlingshem. , (1996) Social work and empowerment. Amnå, (1995) Ideell verksamhet. Förutsättningar, organisering och betydelse. Amnå, (red.) (1995) Medmänsklighet att hyra. Åtta forskare om ideell verksamhet. Antman, (red.) (1993) Systemskifte. , . (1991, orig. 1971) En resa genom själens mörker. Basaglia, (1971) med den institutionella psykiatrin! , (1994) Från bidrag till ersättning? Om kommunernas stöd till de frivilliga organisationerna inom den sociala sektorn. , (1992) Att göra sig hörd – om rättssäkerhet och klientinflytande i socialt arbete. , (1991) Södertörnsmodellen. Om möjligheterna att med kommunalt stöd starta ett arbetskooperativ för missbru- kare. , Regionplane- och tra- fikkontoret. Idéserie om kooperation 5 , (1996) Arbete som rehabilitering. I Socialt pers- pektiv, nr 2, s. , (1997) Basta – ett nykooperativt företag. I Alkohol & Narkotika, nr 3, s. Chamberlin, (1978) On our Own. Patient-Controlled Alterna- tives to the . : Hawthorn Books, Inc. Chamberlin, (1994) Expatientrörelsen. I Zenit, nr 126, 4/1994, s. , (1971) Psykiatri och antipsykiatri. Ds 1998:48 Social ekonomi i EU-landet – tradition och för- nyelse i samma begrepp. Rapport från en arbetsgrupp. , , (1995) Psykiatrins förändrade former. I (red.) EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE Samhällsproblem, : Liber Utbildning, s. 326–362. , (1992) Ett sätt att leva. Psykiatri – Samhälle. RSMH, en klientrörelses tillkomst och framväxt. Etzioni, Amitai (1993) The Spirit of Community. Rights, Respon- sibilities and the Communitarian . , (1998) Anhörigas organisering. , (1983, orig. 1961) Vansinnets historia under den klassiska epoken. , (1973, orig. 1961) Totala institutioner. Fyra essäer om anstaltslivets sociala villkor. Gough, (1998) GIL-Projektet för lika villkor. : Föreningen självständigt liv Hagquist, (1995) Empowerment och lokala studier – vägar till kunskap och förändring. I (red.) Seendet och seendets villkor. En bok om barns och ungas välfärd. : HLF Förlag, s. , (1994) och begreppet social- psykiatri. I (red.) Samhälle, psykiatrisk vård och psykisk hälsa. SHS,19, 94. , (1997) Basta! Beskrivning och analys av Basta Arbetskooperativ. Arbetsrapportserie Nr 3, : , (1998) Basta arbetsko- operativ – ett tecken i tiden?. I Socialvetenskaplig tidskrift, vol. 5, nr 2–3, s. , (1995) Anonyma Alkoholister i . Acta Universitatis Stockholmiensis. Studies in Sociology. , (1998) Klientdemokrati – vision ovh verklighet. En studie i fem kommuner. , (1998) Kontroll och påverkan. I (red.) Vardagsbegrepp i socialt arbete. Ideologi, teori och praktik. , (1952) Social Psychiatry: A Study of Therapeutic Communities. , (1962) Social Psychiatry. In the Community, in Hospitals and in Prisons. , (1968) Beyond the Therapeutic Community. Social Learning and Social Psychiatry. , (1997) Självhjälpsgrupper i – en intro- duktion. skriftserie nr 9. , (1993) Self-help in . A Social Movement Pers- pective. Social Movements Past and Present. , (1983) An introduction to therapeutic communities. : Routledge and Kegan Kuhnle, (1990) Frivillig organisert velferd – alter- nativ til offentlig? Kurube, (1997) Självhjälp och överlevnad. En studie av Länkarna. Langan, (1998) Radical social work. I , (red.) Themes, Issues and Critical Debates. , (1992) Handikapprörelse och handikappolitik, Zenit, 116, 1992:2 s. , (1994) Moraldannende fellesskap. I Frivillig- hedscentraler i . Rapport från i Bergen 5/5–8/5 1994 , (1995) Frivilligt socialt arbete under ompröv- ning. I Socialvetenskaplig tidskrift, vol. 2, nr 1, s. , (1995) Från röst till service? Den svenska ideella sektorn i förändring. skriftserie nr 4. , (1997) The Non-Profit Sector in . , (1998) Svensk frivillighet i internationell belysning – en inledning, I Socialvetenskaplig tidskrift, vol. 5, nr 2–3, s. EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE Mallander, , (1998) Normalisering. I (red.) Vardagsbegrepp i socialt arbete. Ideologi, teori och praktik. Manning, (1989) The Therapeutic Community Movement: Charisma and Routinization. , (1995) Empowerment and the psychiatric consu- mer/ex-patient movement in the : Contradictions, crises and change. I Social Science of Medicine, vol. 40, nr 8, s. , (1995) Social planning and the great decarceration. I , (red.) Remaking the , Aldershot: Avebury , (1998) Frivilliga organisa- tioner, socialt arbete och expertis, Socialvetenskaplig tidskrift, vol. 5, nr 2–3, s. , (1997) Vänskap och organisering. En studie av Fountain House-rörelsen. Melucci, (1992) Nomader i . Sociala rörelser och indi- viduella behov i dagens samhälle. , (1993) Independent Lives? Community Care and Disabled People. Payne, (1997) Empowerment and Advocacy. I Modern Social Work Theory. : , s. , (1986) i praktiken. Från mål till verk- lighet. Puide, (1986) Klienterna och . PM 144/86. , (1993) Making Democracy Work. Rappaport, (1987) Terms of Empowerment/ Exemplars of Prevention: Toward a Theory for Community Pshychology. 15, nr 2, s. , (1985) Advocacy and Empowerment. Mental Health Care in the Community. : Routledge and Kegan , (1998) Klient. I (red.) Vardagsbegrepp i socialt arbete. Ideologi, teori och praktik. SOU 1990:44, Demokrati och makt i . SOU 1992:73, Välfärd och valfrihet – service, stöd och vård för psy- kiskt sjuka. Slutbetänkande av psykiatriutredningen. Frivilligt socialt arbete. Kartläggning och kunskaps- översikt. Steinholtz , (1995) Patienternas psykiatri. En studie av institutionellla erfarenheter. Steinholtz , (1998) Den professionella patienten. I (red.) Nya kulturer i psykiatrin, : , s. , (1989) Kooptation och motoffentlighet. Strategier för de förtrycktas organisationer. I Socialmedicinsk tidskrift, vol. 66, nr 8, s. , , , m.fl. (1998) The Flight from Universalism. I , vol. 1, nr 1. s. , (1996a) Frivillighet som ideologiskt slagträ och fak- tisk verksamhet. I Ojämlikhet från vaggan till graven – på väg in i 2/3-samhället. FKF Fakta, 1996, s. (1996b) A Scandinavian Voluntary Tradition in Transformation – The Case of . Nätverket för forskning kring den nordiska ideella sektorn i , Trägårdh, (red.) Civilt samhälle kontra offentlig sektor. Wijkström, (1998) Different Faces of . , (1976) Om den offentliga vården. Byggnader och verksamheter vid svenska vårdinstitutioner under 1800- och 1900- talen. En arkitekturhistorisk undersökning. , (1998) Den nya frivilligheten. I Nordisk Sosialt Arbeid, vol. 18, nr 1, s. Ingen fråga i samhällsplaneringen (här definierad som kommunal- och regionalplanering) har diskuterats så ingående som medborgar- deltagandet i planeringsprocessen. Här finns ett gap mellan offentlig retorik och praktisk handling. Forskning visar att planerare och offentliga beslutsfattare i princip är för allmänhetens medverkan i planering, men anser att det är svårt att skapa förutsätt- ningar för ett medborgerligt deltagande utan att minska effektivite- ten. Det orsakar instabilitet och kräver särskilda insatser för att be- möta medborgarnas krav. Beslutsfattare har visat liten förståelse för att planeringen innebär långsiktiga konsekvenser och därför kräver en djupare och mer omfattande dialog gentemot medborgarna. Allt- för få inser att en planeringsdiskurs måste inbegripa så många in- tressenter som möjligt och bygga på kunskap och förståelse, värde- ringar och drivkrafter hos alla som vill påverka utvecklingen. Arn- stein (1969) gjorde en jämförelse mellan idén om medborgerligt del- tagande och uppfattningen om att det är nyttigt att äta spenat. Ingen ifrågasätter det sunda i att äta spenat, men ingen tycker heller om det! Så är det med medborgerligt deltagande; det är bra för demo- kratin, men inte för effektiviteten. Medborgarmedverkan förlänger planeringsprocessen och således ökar kostnader för både beslutsfat- tande och genomförande av besluten. plan- och bygglag (PBL) stadfäste medborgarnas krav på delaktighet som aktualiserades redan i samband med medborgerlig protest mot kommunala beslut . Enligt PBL skall de sammanslutningar och enskilda som har ett vä- sentligt intresse av förslaget beredas tillfälle till samråd. syftar till ett utbyte av information och synpunkter mellan de be- rörda (SFS 1987:10, kap. 4 §§ 3 och 4). I förarbetet till lagen ansåg man att möjligheten till medborgarinflytande i planering utgör ett centralt moment i strävan att åstadkomma en planering som ger so- cialt tillfredsställande resultat (SOU 1979:65, s. 201). Emellertid visar revideringen av PBL att medborgarnas krav på delaktighet inte var uppfyllda i den plane- ringspraxis som utvecklades i kommunerna efter lagens tillkomst. Detta bekräftas bl.a. av den utvärdering av översiktsplanering som genomfördes vid och som kortfattat redovisas se- nare i denna uppsats. Efter lagändringen blir syftet med samråd att förbättra beslutsunderlaget och att ge möjlighet till insyn och påver- kan (SFS 1995:1197, kap. 4 § 4). Lagändringen förstärker översikts- planens funktioner och föreslår mer omfattande samrådsförfarande även för detaljplaner. Enligt den reviderade PBL har medborgerligt deltagande i plane- ring inte enbart ett symbolvärde utan också ett egenvärde. Delta- gandet ger bättre planer, ökar effektiviteten genom att förbättra be- slutsunderlaget samt höjer planernas legitimitet genom att bygga in förtroende bland invånarna för planerare och planeringsprocessen. Detta föranleder följande frågor: Vems problem ska medborgar- inflytandet lösa? Är det medborgarnas behov att hävda sina intres- sen och önskemål? Är det tjänstemännens behov av att legitimera planen och skaffa sig lokala erfarenheter? Är det politikernas behov att förankra sig och har man i så fall lyckats i dessa föresatser? Uppsatsens syfte och disposition För att kunna besvara dessa frågor kan det vara på sin plats att un- dersöka hur medborgarmedverkan utvecklades i planeringspraxis se- dan den första bygglagen trädde i kraft och likaså hur medborgardeltagandet såg ut i det specifika och tidigaste fallet av översiktsplaneringen. Analysen presenteras i uppsatsens nästa av- snitt. Den planeringspraxis som utvecklats i har influerats av planeringsteoretiska ansatser som har sitt ursprung i och . Det internationella erfarenhetsutbytet har varit relativt omfattande, men planeringspraxis har anpassat sig till enskilda län- ders institutionella omständigheter. I förarbetet till PBL skrev utredarna att en debatt bland kommu- nens invånare om planeringens innehåll och mål kräver att plan- handlingarna är lättfattliga för medborgarna i allmänhet (SOU 1979:65, s. 202). Den kvantitativa utvärderingen av översiktsplaner, som redovisas i avsnittet Plantextens tillgänglighet, försöker besvara frågan om hur tillgänglig plantexten var. Synen på medborgarnas deltagande i översiktsplaneringen bland ansvariga (politiker och tjänstemän) bygger på en enkätundersök- ning i ett tjugotal kommuner och dessutom på djupintervjuer med ett urval av politiker och tjänstemän i fem kommuner. Under rubri- ken Politiker och planerare om medborgerligt deltagande presen- teras denna undersökning. I det sista avsnittet diskuteras ett alternativt sätt att se på med- borgarmedverkan samt ett förslag om att förstärka deltagandet i samhällsplaneringen. Synen på medborgardeltagande i samhällsplanering har förändrats allt eftersom verkligheten har förändrats. Om vi utgår från en plane- ringsteoretisk grundval kan man urskilja fyra teoretiska ansatser i vilka man anger klara ståndpunkter beträffande medborgarmedver- kan. De är: rationell planering, advokatplanering, generativ planering och kommunikativ planering. Eftersom det finns en växelverkan mellan de teoretiska positionerna och den planeringspraxis som utvecklades vid specifika tidsskeden är vår analys uppdelad enligt dessa ansatser. Rationell planering och rekordåren Samhällsplanering efter till och med 1970-talet dominerades av den rationella planeringsansatsen. Denna förutsätter en gradvis välordnad process där varje steg svarar för en bestämd uppgift. Teorin bygger på ändamålsrationalitet, där be- slutsfattare bestämmer målen och professionella planerare (och and- ra experter) sedan utformar en plan. Teoretiskt kan de formulera en enda plan som uppfyller alla värden som uttrycks i målen. I prakti- ken finns dock begränsningar både vad gäller resurser och kunskap, vilket medför att planerarna utvecklar alternativa planer som var och en strävar efter att uppfylla så många mål som möjligt. Ändamåls- rationaliteten innebär att man söker den mest fördelaktiga kombina- tionen mellan resursanvändning och måluppfyllelse, vilket kräver en väl planerad användning av resurser samt att målen är omsorgsfullt preciserade. Det senare kräver ett konsensus beträffande målen för samhällsutvecklingen. Enligt detta synsätt är samhällsplaneringen en fråga för fackmän och politiker. De senare företräder medborgarnas åsikter. Repre- sentativ demokrati spelar härvidlag en viktig roll: politiska partier företräder medborgarna och agerar på deras vägnar. Enligt detta synsätt erhåller planer legitimitet, om det finns en tillräcklig stor majoritet i den valda församlingen. Varje yttring utanför denna för- samling betraktas som utomparlamentarisk och ogillas (se t.ex. Bohm, 1985). I utvecklades den rationella planeringspraxisen under de så kallade rekordåren som kännetecknades av snabb ekonomisk till- växt, skapandet av det så kallade starka samhället och omfattande förändringar i välfärdsanordningar. För att åstadkomma en rationell fördelning av kollektiva tjänster genomfördes två kommunindel- ningsreformer. Dessa reformer ledde till 276 storkommuner, var och en motsvarade ungefär tio tidigare kommuner. De nya kommunerna ålades att utarbeta flera sorters planer: generalplaner, kommunala ekonomiska långtidsplaner (KELP), bostadsbyggnadsprogram samt en rad verksamhetsplaner för skolan, åldringsvård, barnomsorg och så vidare. Hela denna planeringskarusell kulminerade med den så kallade Sverigeplanen. Det fanns inte någon egentlig Sverigeplan. Vad man hade var hållpunkter i en ambitiös regional- och miljöpolitik vars huvudbeståndsdelar var regionala planer baserade på ett ortsklassificeringssystem som delade hela landet i primära, sekundära och tertiära zoner samt en fysisk riksplan. Dessa politiska ansatser genomfördes aldrig eftersom de ekono- miska, politiska och sociala omständigheterna ändrades i samband med oljekrisen och den påföljande ekonomiska stagnationen. Det politiska motståndet mot planen från näringslivet och LO var också starkt. Planeringstänkande som var grundvalen till Sverigeplanen låg också till grund för storskaliga lösningar inom ett flertal samhälls- områden. Miljonprogrammet, den ohämmade framväxten av bilis- men och stadskärnornas omvandling till kommersiella centra med påföljande avfolkning och avarter i stadslivet, var några exempel på den rationalism som kännetecknade samhällsplaneringen (se t.ex. , 1985 som beskriver cityombyggnaden i som funk- tionsutarmning, för stark satsning på bilism och hänsynslöshet mot befintlig bebyggelse). Allmänhetens reaktioner lät inte vänta på sig. Medborgarpro- testerna kanaliserades genom byalag, stadsmiljögrupper och andra sociala rörelser. Den berömda striden om almarna i Kungsträdgår- den i blev en symbolhandling mot en samhällsplanering, som byggde på det rationella teknokratiska synsättet och som ute- slöt varje form av medborgerligt deltagande. Protesten gällde inte enbart de torftiga livsvillkor som var resultatet av denna samhälls- planering, utan också det sätt på vilket besluten fattades och ge- nomfördes (Khakee, 1989). Som en konsekvens av dessa protester försökte flera kommuner utvidga informationsflödet till medborgarna. Man strävade också efter att införa olika former av medborgarmedverkan i planering i form av samråd, studiecirklar och kampanjer. lyckades försöken, men i de flesta fall blev det fråga om att legiti- mera redan fattade beslut. förskjuts tyngdpunkten i samhällsplanering från genomförandet av storskaligt bostadsbyggande och investe- ringar i infrastrukturen till sociala och ekonomiska frågor. Denna utveckling tvingades fram i första hand av den ekonomiska stagna- tionen som en följd av oljekrisen och början på kapitalflykt från industriländer till vissa som genomgick en snabb indu- strialisering. Det oaktat, hade de radikala rörelserna betydelse i värderingskrisen, vilken bland annat innebar ett ifrågasättande av den svenska optimismen när det gällde moderniseringsprocessen. Advokatplanering och i samhällsplanering För att medborgarnas värderingar skulle komma till tals i plane- ringsprocessen utvecklades advokatplaneringsansatsen. Den ut- vecklades i under president krig mot fattigdomen. Advokatplanering utgår från att samhället består av ett stort antal grupper med egna intressen och värderingar. De resursstarka är representerade i den offentliga sfären och kan påverka politiska beslut, medan de resurssvaga behöver en röst för att försvara sitt intresse. Upphovsmannen till denna modell, (1965), menar att man först måste identifiera de resurssvaga grupperna och kartlägga deras värderingar och sedan förse varje grupp med en eller flera planeringsexperter som tillvaratar deras intressen. Planerings- myndigheter etablerar en dialog med alla grupper genom sina ad- vokater. I utvecklades en snarlik modell under be- teckningen social planning. Modellen kom till användning i i samband med social- tjänstens medverkan i samhällsplaneringen. Socialsekreterare och annan fältpersonal utnyttjades som advokater för eftersatta grupper av medborgare (se Denvall, 1994 och , 1989). Dessa per- soner fick i uppgift att utarbeta sociala områdesbeskrivningar som kartlade resurssvaga gruppers levnadsvillkor. Dessa områdesbeskriv- ningar hade åtta syften: ·utöka möjligheterna att göra kommunövergripande jämförelser, ·förse helhetsbilder för resursfördelningen inom skolan, social- omsorg, med mera, ·möjliggöra medborgarnas deltagande i planering genom studie- cirklar, ·införa kvalitativa mjukdata i planeringsunderlag, ·skapa tillfälle för samarbete mellan personal från olika förvalt- ningar, ·skapa en helhetssyn på mänskliga problem, behov och resurser, ·stimulera debatt bland politiker från olika kommundelar, ·förverkliga långsiktiga idéer om decentralisering. I sin utvärdering av sociala områdesbeskrivningar visar Denvall (1994) att endast 82 av landets 284 kommuner utförde områdes- beskrivningar. Dessutom utvecklades dessa områdesbeskrivningar annorlunda än förväntat. Han menar att: ·områdesbeskrivningar blev engångshändelser utförda av centrala utredare, ·berörda invånare engagerades i mycket liten utsträckning, ·det blev svårt att hantera informationskällor som statistik i pla- neringen, ·det var inte lätt att påvisa konkreta konsekvenser. Denvalls slutsats är att det förekom ett påfallande lokalt ointresse att närmare syna planeringens och maktens premisser. Nyfikenhet inför socialtjänst och planering grundades i att aktörerna uppfattade de instrumentella och ideologiska funktionerna som löftesrika, om än oklara och konturlösa (ibid, s. 154). Socialtjänstemän fick aldrig fungera som advokater genom att försvara de resurssvaga grupper- nas intresse och ifrågasätta den rådande ordningen eftersom detta uppfattades medföra ökad instabilitet. fick man uppleva början på en tredje typ av kris, nämligen kunskapskrisen förutom de ovannämnda ekonomiska krisen och värderingskrisen. innebar att man sedan slutet av ifrågasatte om samhällsplanering var meningsfull. Prognoserna hade inte varit tillräckligt bra för att kunna förutsäga trendbrotten. Plane- ringen hade resulterat i trista bostadsområden och avfolkade, kom- mersialiserade stadskärnor. övergav man den regionalpoli- tik som byggde på resurstransferering från expansiva regioner till resurssvaga. Man hade inte tillgångar så det räckte. I stället initierade man en regionalpolitik som byggde på resursmobilisering, självtillit och lokala förutsättningar. I storkommuner minskade direkta kontakter mellan väljare och valda ledamöter. Politikerna blev allt- mer intresserade av allmänpolitiska frågor på bekostnad av lokala frågor. Olika försök gjordes att återskapa något av den medborgaranda och den känsla av samarbete som tidigare rådde i de mindre kommunerna. Kommundelsreformen, decentralisering- en av verksamhet via distriktskontor eller direkt till bo- stadsområden, större boendeinflytande i saneringsfrågor är några exempel på en minskad tro på en toppstyrd planering och en vilja att stimulera enskilda medborgare, folkrörelser och föreningar till med- verkan i samhällsplaneringen. Generativ planering och lokal mobilisering Denna utveckling sammanföll med intresset i vissa kommuner i den generativa planeringsansatsen. Tyngdpunkten i denna ansats läggs på småskalig samhällsorganisation, där det finns möjligheter till in- teraktion mellan berörda aktörer i planeringsprocessen. Aktörerna lär sig att samarbeta med varandra, identifiera gemensamma intres- sen och respektera varandra när åsikter går isär. Modellen tillkom då man upptäckte ett allt större gap i kommunikationen mellan profes- sionella planerare och allmänhet. Ett av de viktigaste hindren i denna kommunikation är att planerarna använder sig av expertkunskap, medan allmänheten bygger sina föreställningar på erfarenhetskun- skap (Friedmann, 1973, 1987). I lanserades denna modell av norrmanen (1969) i ett försök att möta lokalsamhällets behov av att hävda sig gentemot marknadskrafterna å ena sidan och en centraliserad stats- makt å den andra. För detta ändamål bör planeraren se till att få en helhetssyn på utvecklingen genom att bygga en förtroendefull dialog mellan de berörda i en planeringsprocess. Planeraren bör helst tillhöra den fysiska och sociala miljö som planen gäller. Försök att i genomföra en sådan process gjordes på flera ställen, bland annat i , där man arbetade med lokala orts- studier och där planerarna själva, åtminstone , vistades på orten och på detta sätt skaffade sig lokalkännedom. Tillämpningen av den generativa planeringsansatsen var inte problemfri eftersom handlingsfriheten gentemot marknadskrafterna och en centraliserad statsmakt var utomordentligt beskuren. I lägen, där medborgarnas behov och värderingar gick stick i stäv med överord- nade intressen, hade de i praktiken ofta svårt att hävda sig.