sou · GNB388d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Ledningsgruppen misstänkte att inte skulle gå med på ett reseförbud och tog därför aldrig upp saken med denne. hade begärt att få ut ett nytt pass. Ledningsgruppen löste saken så att passmyndigheten kontaktades för ett fördröjande av utlämnande av passet.95 àSedan reseförbudsfrågan aktualiserats av ledningsgruppen inför och fått kännedom om ledningsgruppens önskemål, bad ledningsgruppen (Hans Wranghult) om en promemoria med de skäl som fanns för ett reseförbud. 57 f och 120; jfr även granskningen i JK-Beslut s. 144 ff. 93SOU 1987:72 s. 58. vände sig i anledning därav till med ett meddelande till . Meddelandets innebörd var att polisen inte avsåg att framställa den begärda promemorian utan att fick ta ställning till saken ändå. àI mitten av maj planerade ledningsgruppen ett förhör med och bestämde tid för detta. inbegreps inte i denna planering. Förhöret kom aldrig till stånd eftersom avskrev ärendet . àÅklagarnas upprepade krav på att utredningens allmänna inriktning skulle breddas med komplettering särskilt i Grandavsnittet och med inriktning på den s.k. Grandmannen efter- koms inte.98 Kraven synes ha varit en följetong , med bl.a. promemorior från åklagarna Riberdahl och . Kraven förklingade dock inte helt ohörda. En del konfrontationer och förhör påbörjades . (Det förtjänar påpekas att när utredningen kom igång på allvar skulle den i slutändan resultera i att fann en betydande sanno- likhet för att en person som iakttagits utanför Grand var identisk med den åtalade i målet.) àBegäran om fördjupad utredning beträffande ett par glasögon som upphittats på , en för mördaren möjlig flyktväg, efterkoms inte.99 àDet finns exempel på att ledningsgruppen uttryckligen beslutade att viss information ur brottsutredningen inte skulle lämnas till åklagarna. Det exempel som anförs av gäller en promemoria angående de på upphittade kulorna. àI november/december förekom att åklagarna, som de såg det, direkt undanhölls material av polisen. àI december gick ut i TV och förklarade att han var till säker på huvudspåret. Inget samråd hade förekommit 67 och 115. 116 om ledningsgruppens överprövningar. uppgifter som desinformation. Operation Alfa, dvs. Operation Alfa var namnet på en inom polisledningen framväxande plan på ett omfattande, brett tillslag mot personer, lokaler m.m. som hade anknytning till PKK-spåret. Operationen förut- satte en rad åklagarbeslut och när den slutligen skulle komma till stånd, , fanns det beslut och skriftliga instruktioner från åklagarmyndigheten gällande anhållande, hämtning, husrannsakan, för- hör, fotografering och planerade beslag. Det angavs vad som skulle eftersökas och framhölls att restriktivitet skulle iakttas; pengar fick t.ex. inte beslagtas. Åklagarna höll två genomgångar med de polismän som skulle delta. I granskning finns följande påpekan- den rörande den polisiära ohörsamheten och direkta olydnaden. àDen omfattande och långa grundplaneringen för operationen utför- des utan inblandning av åklagarna, trots att deras kommande beslut om tvångsmedel var centrala för operationen. àPolisledningen hade inte kallat den personal som i första hand skulle ansvara för husrannsakningarna till förundersökningsledningens (åklagarnas) genomgång. àFörundersökningsledningens skriftliga instruktioner fördes inte direkt vidare till de poliser som skulle utföra arbetet. I stället utfär- dade polisen egna instruktioner. I dessa ingick inte förundersök- ningsledningens särskilda instruktioner avseende husrannsak- ningarna. àChefen för tekniska roteln satte upp en särskild pro- memoria för den personal som skulle utföra husrannsakningarna. Denna promemoria delgavs ledningsgruppen men inte förunder- sökningsledningen. Enligt Langes promemoria förelåg inga särskilda restriktioner för husrannsakningarna och den angav att omfattande beslag kunde bli aktuella, dvs. den beaktade inte de restriktioner åklagarna ställt upp. àVid de husrannsakningar som genomfördes gjordes omfattande beslag, bl.a. avseende pengar. (Beslagen hävdes i stor utsträckning 103Om ej annat anges, se för det följande a.a.s. 119 och 121. omgående av åklagarna sedan man fått kännedom om dem. Detta väckte närmast vrede hos ledningsgruppen.) riktade stark kritik mot polisen för att den inte hade accepterat den rollfördelning lagen angav och uttalade samman- fattningsvis:105 Åklagarnas mening har --- varit att och ledningsgruppen inte in- rättade sig efter att förundersökningsledningen låg hos åklagaren () och inte lojalt fullgjorde vad som under den förutsättningen ålåg polisen. --- Vi delar i viktiga avseenden åklagarnas uppfattning på denna punkt. Parlamentariska kommissionen fann med hänvisning till ändamålet med sin granskning inte skäl att ta upp de olika enskildheterna i tillslaget till närmare prövning. Det diskuterades i och för sig i rapporten, dock i något nedtonad form. Bl.a. uttalas apropå de om- fattande beslag som enligt gjordes i strid med åklagarnas instruktioner att detta skedde på grund av bristande samordning i fråga om direktiven för åtgärderna. bedömningar i övrigt framkommer i följande citat:107 Vi menar emellertid för vår del att dessa brister (angående informationen till åklagarna, vår anm) är uttryck för något mer än blott och bart underlåtenhet i vissa fall att informera i rätt tid och med tillräckligt nog- grannhet och fullständighet. I själva verket måste man, om man ser till hur verksamheten i sin helhet bedrevs och till hur samarbetssvårigheterna utvecklades säga sig att den bristfälliga informationen till åklagarna var ett av flera tecken på att polisledningen inte tillämpade den rollfördelning mellan åklagare och polis som skall tillämpas när en åklagare är förunder- sökningsledare. har enligt vår mening i realiteten uppträtt som förundersökningsledare inte bara när han formellt hade den ställningen utan även sedan l986 hade beslutat att själv ta över ledningen. Vi är medvetna om att detta sätt att beskriva saken kan tyckas svepande och överdrivet. Vad vi konkret menar är emellertid följande. Att och ledningsgruppen genomför en synnerligen omfattande planering inför ett stort tillslag, som förutsätter att straffprocessuella tvångsmedel anlitas i mycket stor utsträckning (operation Alfa), utan att informera åklagarna förrän grundplaneringen är klar och utan att därefter i förväg begära anvisningar eller samråda om uppläggning och inriktning, kan enligt vår mening inte ses som något annat än ett åsidosättande av den 106SOU 1988:18 s. 121 ff. 107SOU 1987:72 s. 120 ff. På samma sätt måste man se den omständigheten att spaningarna inom ramen för huvudspåret utan åklagarens godkännande bedrevs på ett sätt som begränsade utredningsmaterialet för att inte störa det av polisen planerade stora tillslaget. Vi kan inte finna annat än att och ledningsgruppen bedrev spanings- och utredningsarbetet rörande huvudspåret mer eller mindre helt efter egna linjer och med mycket bestämda och kompromisslösa anspråk på åklagarna att de skulle medverka med de beslut om tvångsmedel som behövdes och i övrigt godta polisens bedömningar rörande underlaget för åtgärderna och syftena med hela den planerade aktionen. När åklagarnas godkännande inte kunde utverkas vägrade polisen på sin sida att godta de bedömningar som åklagarna gjorde och att finna sig i att man gjorde ett mindre tillslag. Vidare riktade internt och småningom också offentligt kritik mot åklagarna för otillräckliga kunskaper och bristande förmåga att på ett riktigt sätt bedöma huvudspåret. Vi sätter inte på något sätta i fråga att polisledningens handlande grundade sig på en stark och ärlig övertygelse om det riktiga i de bedömningar om huvudspåret som man gjorde. Som vi förut markerat är det inte heller vår sak att ta ställning i den sakfrågan i sig. Men vi kan inte se att ett handlande av och ledningsgruppen som låter sig beskriva såsom vi nu har gjort är förenligt med gällande rätts fördelning av ansvar och befogenheter mellan åklagare och polis, när åklagaren är förundersökningsledare. Inte heller kan polisledningens sätt att driva sin linje försvaras med de argument som i övrigt har åberopat. Den logiska konsekvensen av hans resonemang är ju att en polischef eller spaningsledare har rätt att ta över förundersökningsledningen och sätta åklagaren åt sidan, bara han är tillräckligt övertygad om att han själv gör de rätta bedömningarna. Enligt vår mening är den slutsatsen ofrånkomlig att polisledningen även i flera frågor rörande andra utredningsavsnitt än huvudspåret drev sina åsikter i fullt medvetande om att man på åklagarsidan hade en annan upp- fattning och inte såg några sakliga skäl att frånfalla den. Att polisledningen för sin del var övertygad om det riktiga i sin ståndpunkt kan lika litet som när det gäller huvudspåret försvara detta handlingssätt. Som saken utveck- lade sig var det inte fråga om ett samarbete vid vilket man från polisens sida lojalt bidrog med synpunkter i sak utan om en efterhand växande kon- flikt mellan skilda synsätt, i vilken polisen underkände åklagarnas bedöm- ningar och vägrade att finna sig i att förundersökningsledningen låg hos åklagarna. Det står enligt vår mening klart att detta sätt att förfara är oförenligt med reglerna i 23 kap. RB om åklagarens och polisens uppgifter och ansvar när en förundersökning leds av åklagaren. Ledningsgruppen och kom enligt vår uppfattning i verkligheten att utgöra ett slags konkurrerande förundersökningsledning och detta fortfarande fram till de förändringar som tvingades fram efter tillslaget . Enligt vår mening kan detta inte försvaras vare sig med en aldrig så stark övertygelse om att polisens bedömning av huvudspåret och av utrednings- läget i övrigt var den riktiga eller med att det var enbart i ledningsgruppen som man hade den fullständiga kunskapen och överblicken över spaningar- na. De argumenten kan vara naturliga för en stark ledarpersonlighet som men de är sakligt sett omöjliga när lagen föreskriver den ord- ningen, att förundersökningen skall bedrivas i samarbete mellan åklagare och polis men under åklagarens ledning och med polisen som biträde. Även om det principiellt är ovidkommande kan det vara värt att tillägga, att det inte på något sätt är visat att åklagarna efter inläsningsskedet skulle ha varit sämre rustade än polisens ledningsgrupp att göra de bedömningar och fälla de avgöranden som konflikten mellan dem och polisen kom att röra sig om. Åklagarna har också ställt sig kritiska till polisledningens anspråk på att besitta i princip tillräcklig sakkunskap för att göra de rättsliga bedömningar som ankommer på åklagaren som förundersökningsledare. Parlamentariska kommissionen instämde i de överväganden Jurist- kommissionen gjorde vad gäller fördelningen av befogenheter mellan åklagare och polis, men uttryckte saken mer enkelt och koncist. Jurist- kommissionens tolkningar i det hänseendet svarar enligt vår mening väl mot den rollfördelning som framgår av lagen: att åklagaren leder förundersökningen med polisen som biträde heter det i rapporten från Parlamentariska kommissionen.108 Parlamentariska kommissionens dom över polisledningens och i synnerhet förhållningssätt var hård. Polisledningen hade antingen inte förstått eller inte velat förstå polisens roll i en åklagarledd förundersökning utan handlat som om åklagaren bara var en resurs till förfogande. Skälet till detta var visserligen att man ville göra sitt yttersta för att lösa mordgåtan, men även --- en uttalad uppfattning att polisledningen var bäst skickad att leda detta arbete: 109 Att i egenskap av länspolismästare omsätta ett sådant tänkesätt som det sistnämnda i handling genom att i stor utsträckning nonchalera det före- skrivna organisationsmönstret innebär ett missbruk av den ställning och det förtroende som följer med den befattningen. Justitiekanslerns granskning innehåller bedöm- ningar som är relevanta för frågan om polisens respektive åklagarens befogenheter. De framgår i redogörelsen för hur JK såg på åklagarens 108SOU 1988:18 s. 78. (K.G. ) agerande, se nedan under rubriken roll och insatser. Den viktigaste frågan i uppdrag när det gäller förhållandet mellan polis och åklagare var enligt kommissionen om gällande regelsystem behövde förändras. ansåg emellertid inte att det som inträffat visade på ett behov av förändringar i de regler som gäller för förundersökning: 110 Denna brottsutredning har till omfattning och betydelse skilt sig från snart sagt allt som har förekommit och det är redan av detta skäl på sin plats att vara försiktig med allmänna slutsatser. De svårigheter och konflikter som uppkom hade enligt vår uppfattning mera sin rot i att man inte tog tillvara de möjligheter till ett gott och effektivt samarbete som gällande regler ger än i brister och otydligheter i regelsystemet som sådant. Ett mord som inte upp omgående kallas spaningsmord. Det kräver systematiska spanings- och utredningsåtgärder. Det slag av åt- gärder som aktualiseras återkommer vid de flesta spaningsmord och är alltså av rutinkaraktär. Sådana vid varje spaningsmord återkommande åtgärder är : àSäkrande av bevisning från brottsplatsen (brottsplatsundersökning) àUpptagande av vittnesuppgifter från brottsplatsen àKartläggning av omständigheterna kring brottet àSystematisk hopsamling av data om offrets person, personliga för- hållanden samt dennes kontakter och förehavanden vid tiden för brottet àKartläggning av tänkbara motiv àUppföljande eftersökning av vittnen; dörrknackning àSystematisk registrering av utredningsmaterialet riktade som framgått kritik mot den bristande be- redskapen vid . Vidare bedömdes brister- na vid roteln i mångt och mycket som hänförliga till att spanings- 110 SOU 1987:72 s. 130. chefsfunktionen lagts på en för hög nivå, dvs. hos ledningsgruppen och i stället för vid roteln. Kommissionens kritik gick dock längre i detalj och omfattade de flesta delarna av utredningen. 111 tog bl.a. upp följande saker. àDet är ett oeftergivligt krav att tipsmottagningen fungerar vid en händelse av detta slag. Vikten härav måste omgående ha stått klar för polisledningen. Tipsmottagningen fick dock inte en särskild organisation förrän , dvs. efter mordet, som begicks . Det borde enligt ha kunnat ske tidigare, om man följt för våldsroteln gällande bered- skapsplan eller haft någon annan planläggning för hur arbetet skulle organiseras. Antalet tipsmottagare var vidare för litet (som mest tio personer). Många som ringde hade svårt att komma fram. àDen normala rutinen är att spaningschefen läser alla tips ; uppgiften anses inte böra delas av flera eftersom möjligheten till överblick över och samordning av spaningsarbetet då kan bli lidande. I detta fall sattes en erfaren kommissarie att läsa alla tips. Uppgiften var utomordentligt krävande och trots en arbetsinsats långt utöver det normala kom tipsläsningen att bli en i viss mån fördröjande faktor. ifrågasatte ordningen; den innebar en stor sår- barhet för organisationen. Någon uttrycklig kritik föranledde detta dock inte, men frågan borde uppmärksammas , ansåg kommissionen.113 àRegistreringen av inkommande tips blev, på grund av det stora in- flödet, en flaskhals. Det fanns ingen beredskap för att utöka den befintliga registerfunktionens kapacitet. En förenklad registrering borde ha övervägts, men det skedde inte. kon- staterade att när dess arbete avslutades fanns det fortfarande åt- skilligt oregistrerat material (, efter mordet, fanns det ca 2000 allmänna tips som var oregistrerade). Detta gällde visserligen sådant som vid en inledande bedömning åsatts låg prioritet, men framhöll att ett ofullständigt register har ett mindre värde än ett fullständigt. var en flaskhals fick konsekvenser så till vida att ledningen blev tvungen att dela ut kopior av oregistrerade tips till utrednings- 111 Man bör dock komma ihåg att inte direkt granskade brottsutredningen, dvs kommissionen tog inte annat än undantagsvis del av förundersökningsmaterialet. Det ledde till att spaningsledningen förlorade överblick över arbetsläget. Det ledde också till oordning; det förekom att samma uppgift delades ut till flera polismän, vilket förutom att det brände resurser försvårade arbetet och orsakade irritation, t.ex. hos uppgiftslämnare som blev hörda om samma sak. Det synes hos utomstående ha gett intryck av att den ena handen inte visste vad den andra gjorde, vilket den således inte heller alltid gjorde.114 àUndersökningen kring person kom igång sent och utfördes inte enligt normal rutin. Någon egentlig undersökning av arbetsplatsen och bostaden i syfte att söka efter spår genomfördes aldrig enligt , även om vissa begränsade åt- gärder vidtogs i det syftet. Någon systematisk undersökning av personliga förhållanden och hans kontakter under den vecka som föregått mordet kom inte igång . En systematisk utredning om person borde satts igång utan dröjsmål. Vi har svårt att se någon förklaring till att det inte skedde. àDe särskilda problem som en sådan undersökning kunde resa i detta fall borde föranlett polisen att samråda med åklagaren . Någon kontakt av det slaget tog polisen aldrig.116 àLisbeth Palmes skador undersöktes aldrig . Detta är en grundläggande utredningsåtgärd som inte har genomförts. Förutsättningarna för att utreda det brott som utsattes för har därigenom försämrats. I en framtida process saknas viktig bevis- ning. Det kan heller inte uteslutas att en sådan undersökning skulle ha gett underlag för ytterligare slutsatser om händelseförloppet vid skott- lossningen och därmed också om mordet på . àJuristkommissionen ifrågasatte om kartläggningen av omständig- heterna kring själva brottet i alla delar präglades av den snabbhet, grundlighet och noggrannhet som situationen krävde. Enligt kom- missionen hade en mer fullständig utredning kunnat ske snabbare i vissa avsnitt. Som exempel nämndes förhållandena vid biografen . Alla som besökt biografen med makarna hade svårt att se något godtag- bart skäl till detta. De som hördes tillfrågades inte om hur de var klädda. Det är en elementär åtgärd, av betydelse för samman- ställningen av olika vittnesuppgifter, som kom att utföras först efter omorganisationen . Förseningen innebar förstås att den inhämtade informationen är betydligt osäkrare än om den tagits upp omgående. Ytterligare ett exempel gällde undersökningen av de upphittade kulorna och anslutande provskjutningar.118 – Till detta kommer naturligtvis de inledande försummelserna, med en otillräcklig avspärring av brottsplatsen och det oorganiserade efter- söket på mordnatten. àVissa expertkunskaper är centrala vid kartläggningen av omständig- heterna kring ett mord. Enligt utredning hade samarbetet med rätts- läkarna stora brister . Dessa hävdade bl.a. att de anvisat ytterligare utredningsåtgärder i samband med att obduktionsfynden redo- visades för polisen, t.ex. hade de framhållit vikten av att undersöka skador. Polisen säger sig inte ha uppfattat detta. När besökte rättsläkarstationen fick han klart för sig att rättsläkarna inte hade träffat ledningsgruppen och att de hade saker de ville diskutera. Ett möte arrangerades om- gående. Vid detta påpekade de bl.a. att det var viktigt att skador undersöktes. Någon sådan undersökning kom dock ändå inte till stånd. àJuristkommissionen konstaterade i anslutning till detta att polisen genomfört flera ovanliga åtgärder, som kanske kunde ifrågasättas men som likväl återspeglade en strävan att göra allt som kunde föra utredningen framåt. Mot den bakgrunden framstod det som så mycket mera svårförklarligt att en så grundläggande sak som sam- arbetet med rättsläkarna inte fungerat normalt. Samma mönster återkom vidare i polisens förhållande till (), en kunskapskälla som enligt Juristkommis- sionen därmed inte utnyttjades aktivt. 120 tog i det sammanhanget också upp den provskjutning hos () som begärde som förundersökningsledare, en åtgärd som direkt motsatte sig och vägrade medverka till. Det var i och för sig svårt att bedöma värdet av en sådan åtgärd. fann det lik- väl mycket svårförklarligt att polisen motsatte sig en undersökning hos FOA .121 àEftersökningen av vittnen fungerade som nämnts mindre väl be- träffande dem som befunnit sig på Grand. Likartade brister förekom vid operation dörrknackning . avgav följande omdöme om de dörrknackningar som utförts i detta fall: 122 Det ligger i sakens natur att värdet för brottsutredningen begränsas om en dörrknackning inte genomförs på ett fullödigt sätt. De dörr- knackningar som i detta fall skedde vid mordplatsen och i området när- mast omkring den hade flera brister. De var inte fullständiga och gjordes inte på ett enhetligt sätt. Någon komplett uppföljning gjordes inte och dokumentationen hade brister i olika avseenden. àSamtidigt som var kritisk mot att mer rutin- mässiga åtgärder inte utförts snabbt, korrekt och fullständigt ställde man sig frågande till det meningsfulla i vissa mer spektakulära åtgärder . T.ex. gjordes en registerkontroll av sammanlagt 17 000 personer som bodde i två aktuella områden i . Ett annat exempel var ett uppdrag till en extern konsult att dataregistrera samtliga hotellkort (53 000 st) från ; arbetet tog att utföra. Ännu ett exempel som Juristkommissionen nämnde i sammanhanget var den omfattande dörrknackningsoperation som med hjälp av en massiv personalinsats genomfördes . Den omfattade 35 kvarter och bedömdes ha berört 10 000 personer. ansåg åtgärderna ovanliga men ville ändå inte kritisera dem, eftersom alla möjligheter att klara upp brottet givetvis skulle tas tillvara. – Den som läser bakgrundsredo- görelsen betvivlar dock knappast att ifrågasatte meningen med åtgärderna. Redogörelsen omfattar även andra åtgärder än de nämnda. Den förstärker intrycket av improvisation och bristande konsekvens i utredningsarbetet.124 124Se t.ex. redogörelsen för efterlysningarna av vittnen från Grand. De be- sökande till nioföreställningen efterlystes, men inte de som besökt den före- gående föreställningen. När det senare påpekades att långt ifrån alla från nio- föreställningen var hörda gjordes ingen uppföljande efterlysning. Förutom dessa anmärkningar, som redovisar under Iakttagelser och analys, 125 återfinns en del anmärkningsvärt i den föregående faktaredogörelsen, t.ex. följande. àNär tipsflödet var som intensivast tvingades tipsmottagarna stänga av telefonerna för att hinna med att skriva ned de tips de redan fått. De satt vidare inte samlade. Vissa av dem fick byta tjänsterum . Först samlades tips- mottagningen till ett ställe. àI det inledande skedet påbörjade rikskriminalen en egen ärende- registrering eftersom huvudregistreringen inte fungerade. Registre- ringen dubblerades på så sätt. Efter det att en samordning skett går det numera inte att avgöra när dessa handlingar registrerades, om det skedde före . àUtredningen kring person, som enligt Jurist- kommissionen kom igång , synes till en början ha utförts av personligen. Han tog kontakter med , statsministerns sekreterare och annan personal i Statsrådsberedningen, regeringsmedlemmar samt med ledningen för det socialdemokratiska partiet. Någon dokumentation av vad som förekom vid dessa kontakter finns inte. Enligt var syftet med kontakterna att skapa underlag för och samråda om utredningen rörande personliga förhållanden. àNär utredningen om person kom i gång i mer ordnad form leddes den av polisöverintendenten . Vissa delar av utredningsmaterialet framställdes bara i två exemplar, ett till och ett till . Det registrerades inte. Åklagarna fick inte del av allt material rörande den avlidne förrän , skriver Juristkommis- sionen.129 àBehovet av utrikespolitisk sakkunskap löstes av genom att han vände sig till den pensionerade diplomaten och träffade en personlig överenskommelse med denne. Det ledde till att skrev några promemorior. också viss hjälp från UD, som utsåg en tjänsteman att vara departe- mentets representant i brottsutredningen.130 1.3.6Åklagarväsendets roll och insatser Åklagarna kallas ofta den något oklart avgränsade grupp åklagare, som vid olika tillfällen förekommit som mer eller mindre aktiva parter i brottsutredningen.