sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — kom slutligen överens med om 97 procents över- tagningskurs plus upplupen kupongränta minus courtage. rapporterade konsul i till UD att hade tillkännagett att de aktuella svenska värdepapperen måste erbjudas och på begäran säljas till banken. Priset sades ha fastställts till inklusive löpande ränta. Affärerna genomfördes huvudsakligen . betalade till befordran till det nederländska clearingorganet. Betalningen avsåg, enligt ett brev från till UD, de statsobligationer som hade mottagit på uppdrag av och för räkning , . Ytterligare återköp förekom . Sammanlagt utgjorde, enligt en UD-promemoria, värdet av de återköpta obligationerna något mindre än hälften av nominella värdet av i befintliga svenska värdepapper. var frågan om att sluta clearingavtal avseende aktuell. antecknade att tyskarna hade lämnat förslag till avtal om finansiell clearing med . Enligt an- teckningen var tveksam. Otroligt med tanke på den hol. i , skrev men konkluderade senare att det var svårt undvika avtal. 83 är detsamma som det nominella värdet. gjorde även senare några minnesanteckningar som berörde obligationsåterköpen från . Han noterade att riksbanksfullmäktige nu behandlat en engelsk skrivelse om German dispossession och guld och obl affärer med . Därmed måste ha avsetts den deklaration från flertalet allierade stater varigenom meddelades att dessa hade för avsikt att efter kriget återställa all egendom som Nazityskland hade rövat från ockuperade länder och deras invånare. antecknade att han till fullmäktige hade lämnat uppgifter om tyska och italienska (it) guldaffärer och om obligationsaffärer med . Slutligen nämns affären under rubriken , varvid den s.k. Bretton Woods-resolutionen nr 6 tycks ha behandlats.84 Den nederländska exilregeringen i reagerade skarpt såväl på clearingarrangemanget som på obligationsåterköpen. Men reaktionen lät vänta på sig. Först, , överlämnade exilregeringen via sin minister i till UD en Aide-Mémoire rörande dessa frågor. Clearingöverenskommelsen kritiserades eftersom den stred mot en Arrête-Royal av , varigenom alla tillgångar som ägdes av personer boende i det ockuperade och som var möjliga att sälja till utlandet hade förklarats tillhöra den nederländska staten och kunna disponeras endast av den nederländska exilregeringen. När det gällde obliga- tionsåterköpet utbad sig exilregeringen den för- . Transaktionen sades vara det enda exemplet på att en neutral regering samarbetat med myndigheterna i ett land som låg i krig med för att köpa utländska värdepapper som befann sig i . Ett påstående om att skulle ha gjort affären för att gynna det ockuperade landet skulle vara ohållbart, eftersom det i praktiken var omöjligt att skilja mellan och det ockuperade . De återköpta obligationerna var dessutom, enligt ovan nämnda Arrête-Royal den nederländska statens egendom. hade enligt protesten handlat föga hänsynsfullt, inte enbart mot Drottningens regering genom att handla i strid med vad regeringen förordnat utan även mot de nederländska obligationsinnehavare som blivit berövade sina svenska placeringar. hade dessutom, sades det, köpt värdepapperen från en nederländsk privat juridisk person som enligt nederländsk rätt saknade varje befogenhet att sälja dem. Exilregeringen framhöll vidare att borde beakta de allierades deklaration av om egendom som stulits av fienden i ockuperade länder. Slutligen uttalade exilregeringen att den av dessa skäl förbehöll sig alla sina rättigheter mot i denna affär. 84 Angående nämnda resolution se avsnitt 7.2.1. Inget av riksbanksfullmäktiges protokoll tar upp den nederländska exilregeringens démarche. minnesanteckningar för februari och nämner den inte. Men i anslutning till kopian av protesten ligger i arkiv två promemorior, den ena daterad med rubriken angående den svensk-nederländska clearingen och den andra daterad med , som sålts i för holländsk räkning och betalts till via svensk-holländska kapitalclearingen. Inom UD påbörjades utformningen av ett svar på framställningen. Av okänd anledning fortsattes och avslutades arbetet inte förrän . överlämnades ett fransk- språkigt svar från UD till den nederländska exilregeringens represen- tation i . Svaret från UD innehöll utförliga redogörelser för vad som enligt svensk uppfattning successivt hade överenskommits rörande varuutbytet mellan och . Vidare redogjordes för clearing- överenskommelsens tillkomst, förlängningar och innebörd. Syftet med clearingavtalet var enligt svaret, att tillförsäkra svenska fordringsägare transfereringsmöjligheter för räntor och annan avkastning på finansiella tillgodohavanden i . Rörande den juridiska grundvalen framhölls följande.85 ... under rådande förhållanden svenska gäldenärer enligt svensk rätt måste anses skyldiga att även i det nya läget betrakta den enskilde innehavaren i av finansiella fordringar i såsom behörig borgenär; de svenska gäldenärerna hade sålunda icke varit lagligen befogade att vägra en utbetalning av räntor och annan ifrågakommande avkastning till nederländska innehavare av kapital- tillgångar i . (les autorités suédoises) har emellertid givetvis med särskild uppmärksamhet följt tillämpningen av de olika överenskommelserna; vid de undersökningar, som i detta avseende genomförts av vederbörande svenska myndigheter, hava inga omständigheter framkommit, som kunde tyda på att trans- ferering inom ramen för den träffade anordningen skett i strid med nederländska kapitalägares egna önskningar. Det torde slutligen även få anmärkas att, såvitt man på svensk sida har sig bekant, på grundval av överenskommelsen transfererade belopp kommit de privata fordringsinnehavarna i till godo. För att förklara återköp av svenska statsobligationer anförde UD i sitt svar att initiativet hade tagits av vederbörande myn- digheter i de besatta områdena. Som framgått ovan finns det dock om- ständigheter som tyder på att initiativet ursprungligen kan ha tagits från 85 Citatet återges efter den svenskspråkiga förlagan till UD:s aide memoire av . I svaret på hänvändelsen redogjorde UD även för de återköpta obligationernas nominella belopp och för att priset bestämts till 97 procents kurs. Dessutom anfördes: Enligt från svensk sida före- liggande uppgifter hava de holländska innehavarna vid försäljning genom den holländska erhållit likvid efter ovannämnda kurs på . Svaret avslutades enligt följande. Med anledning av vad som i Beskickningens aide-mémoire anförts rörande här ifrågavarande transaktioner önskar understryka, att med hänsyn till ovan berörda omständigheter den företagna värdepappersförsäljningen på svensk sida uppfattats som ett led i de åtgärder, som i överenssstämmelse med bestämmelserna i det till fogade lantkrigsreglementet träffats för upprätthållande av det ekonomiska livet i de ockuperade nederländska områdena. I anslutning härtill må även ånyo framhållas att, såvitt man har sig bekant, de privata holländska obliga- tionsägarna fått full ersättning för obligationerna enligt den träffade överenskommelsen; slutligen må även bekräftas, att Riks- bank icke i något avseende dragit fördel av transaktionens genom- förande. Kommissionen har genom svenska ambassaden i sökt ytterligare information i arkiven från den nederländska exilregeringen i och dess legation i . Sammanfattningsvis har därvid konstaterats att ingenting i detta material, som bekräftar åtskilliga av de ovan redovisade uppgifterna, kastar ytterligare ljus över hur betalade de tidigare privata ägarna. Inte heller har det i dessa arkiv återfunnits några uppgifter om huruvida de ursprungliga obligations- ägarna var av judisk börd.86 Vidare har kommissionen vänt sig till ett par nederländska forskare för att om möjligt få del av deras kunskaper på området.87 De utredningar om förvärv av värdepapper från Neder- länderna , som kommissionen låtit göra, ger sammantaget visserligen belägg för att det var fråga om expropierade värdepapper, men tillåter inte slutsatsen att den nederländska central- bankens rekvisitioner i dessa fall hade riktats särskilt mot judarna i landet. Den meningen har har delats av , sedan denne tagit del av det huvudsakliga innehållet i rapporter till kom- missionen om saken.88 Kommissionens utredning tyder på att det 86PM av Per Anderman (kommissionens dnr 16/99). 87Gerard Aalders och . Den senare hade ännu inte hunnit svara när denna rapport trycktes. 88Kommissionens dnr 200/98. var fråga om värdepapper som tvångsförsåldes till följd av en expropriationsförordning som riktades mot alla nederländska invånare. 5.7.4Riksbanken tog emot även aktier och obligationer från andra länder I de ovan beskrivna transaktionerna med ingick en affär som innebar att sålde svenska aktier för till . Det förekom också att från andra länder återköpte svenska aktier och obligationer. Även dessa affärer har utretts av , vars rapporter legat till grund för kommissionens överväganden i denna del.89 En promemoria i arkiv anger att till återköpte svenska storföretags aktier för sammanlagt . Huvuddelen av dessa aktier såldes vidare. Promemorian upprättades inför ett sammanträde med statsrevisorerna . Av en senare upprättad handling, som även användes vid detta sammanträde, framgår att också återköpte svenska obligationer från och till ett sammanlagt värde av . antecknade från ett fullmäktigesammanträde att köp av svenska aktier i utlandet kunde motiveras av valutaskäl, av börsläge och av penningpolitik. Det ansågs önskvärt, skrev han, att få hem aktier från utlandet. Enligt Rooths anteckning redogjordes vid sammanträdet för aktieköp i . Inom Valutakontoret fördes i dessa sammanhang en diskussion om huruvida man borde kräva affidavits, dvs. skriftliga försäkringar från säljarna om att de rättmätigt innehade aktierna. Med sådana försäkringar ville man få klarlagt att säljarna var rättmätiga innehavare till de värdepapper som såldes. antecknade från en sådan diskussion följande. Be framhöll i förtr till H att vi måste förhindra förs av sv aktier på holl händer via Tyskl. Håller på affidavit om man vill ha någon mening. Kommissionen utgår från att Be står för , för och H sannolikt för . 89 Se för det följande om genomgång av och brevväxling 1937-46 med företrädesvis tyskspråkiga korrespondenter samt Rapport om Enskilda Banks affärer med firman , om SEB:s gulddepå hos Schweizerischer Bankverein och om eventuell undersökning av affidavits för av i uppköpta svenska aktier (båda under kommissionens dnr 95/97). förekom en ny diskussion inom Valutakontoret, varvid frågan om att släppa affidavitkravet kopplades samman med möjlig- heterna att hindra fransmän att sälja aktier via . Bland minnesanteckningar finns noteringar som tyder på att det ifrågasatts att skulle köpa ytterligare värdepapper från utlandet . Noteringarna handlar om obliga- tioner från samt obligationer och aktier från , och . Ytterligare uppgifter om vad dessa transaktioner kan ha inneburit har inte framkommit. Kommissionen har sammanfattningsvis inte funnit något som tyder på att dessa förvärv från de i detta avsnitt nämnda staterna skulle ha avsett aktier eller obligationer som konfiskerats eller exprop- rierats genom åtgärder inom ramen för de nazistiska judeförföljelserna. 5.7.5Även handlade med utländska värdepapper har endast affärer med värdepapper från utlandet behandlats. Kommissionen har naturligtvis även räknat med möjligheten att svenska affärsbanker kan ha köpt värdepapper som frånhänts judar. De översiktliga granskningar som genomförts avseende Skandinaviska Bankens och Svenska arkiv har inte gett några indikationer på att dessa banker skulle ha ägnat sig åt interna- affärer med värdepapper som kunde vara av nu avsett slag. Vad gäller har direkta men något oprecisa misstankar framförts i litteraturen.90 Vissa amerikanska Safe- havendokument, som kommit kommissionen tillhanda, har också innehållit antydningar i den riktningen.91 Vid kommissionens omfattande granskningar av det s.k. har därför särskilda ansträngningar gjorts för att söka information om de sammanhang som de framförda misstankarna gällt. Kommissionen har vidare ombesörjt sökningar i Valutakontorets arkiv och tagit del av vissa nederländska dokument92 med anknytning till affären. Slutligen har kommissionen ställt frågor till nederländska forskare. Detta har lett till att bilden kunnat 90Aalders & Wiebes (1989), kapitel 9. 91Kommissionens dnr 80/98. 92Kommissionens dnr 121/98. fyllas ut vad gäller just dessa transaktioner på sätt som kommissionen presenterar i det följande. Utöver vad som därvid redovisas har kommissionen inte heller i funnit uppgifter om affärer med värdepapper som kan ha ägts av judar. Undersökningarna har således efter hand kunnat koncentreras till vissa specifika affärer som medverkade till. Gemen- samt för dessa är att de avsåg affärer med nederländska banker och förmedlades av ett ariserat företag vid namn . Det tyska företaget hade sitt huvudkontor i och leddes vid den aktuella tiden av och hade funnits och tidigare ägts av tillsammans med dennes judiske kompanjon , som troligen trängdes ut ur bolaget 1933. Ungefär uppges ha kommit in i bilden. De affärer som här är aktuella var av två slag.94 Först och främst var det fråga om ett slags bytesaffärer som innebar att mot tyska utlandsskuldförbindelser bytte till sig amerikanska dollar- obligationer från . Dessutom förekom det att via köpte upp svenska värdepapper från utlandet. Den första frågan som kommissionen har ställt sig i detta sammanhang är om de amerikanska dollarobligationerna, som hade förvarats i nederländsk bank, kan ha ägts av judar och frånhänts dessa som ett led i de nazistiska förföljelserna. Samma fråga har kommissionen ställt sig beträffande de svenska värdepapper som förvärvade via . Bytesaffärerna skedde i två etapper och . Initiativet togs, såvitt man nu kan bedöma, av . Enskilda Bankens första positiva svar på denna intresseförfrågan lämnades per telefon . Av senare dokumentation kan utläsas att redan i detta inledande skede reste krav på något slags åtkomstintyg, s.k. affidavit, beträffande de amerikanska värdepapperen. Man ville alltså ha skriftligt på att säljaren hade kommit över värdehandlingarna på ett riktigt sätt. Det framgår inte varför detta önskemål framfördes. var emellertid inte beredd att 93Petition for the Restitution of Rights of the Estate of , kommissionens dnr 132/98. 94Se för det följande , Rapport om Enskilda Banks affärer med firman , om SEB:s gulddepå hos Schweizerischer Bankverein och om eventuell undersökning av affidavits för av i uppköpta svenska aktier samt Rapport om uppgörelse mellan och Enskilda bank rörande amerikanska obligationer som den senare inköpt i under kriget (båda under kommissionens dnr 95/97). tillmötesgå det framställda kravet på affidavits. Han förklarade att holländska banker ogärna avslöjade sina kunders namn och tillade att han därför i stället för direkt uppgift om ägarkedjan avsåg att överlämna bindande förklaringar från bankerna i fråga. Sedan en överenskommelse hade nåtts i huvudsaken skickade de tyska värdepapperen i fråga till . Sam- tidigt upplyste om att man emotsåg leverans av bytesposten tillsammans med de holländska banker- nas förklaringar. Därpå följde en utdragen korrespondens om hur dessa förklaringar borde utformas. Man kunde enas om att de borde innehålla uppgift från innehavande bank om att papperen hade befunnit sig i oav- bruten privat holländsk ägo från tills de inom ramen för sedvanlig affärsverksamhet hade sålts till önskade att det även skulle anges att överlåtelsen till Rebholz hade skett frivilligt. Dessutom begärde man från bankens sida att få veta mer om honom. upplyste då bland annat att Rebholz hade gott anseende och goda finanser. När det gällde detta med frivilligheten svarade att holländska banker inte ville intyga något så självklart som att de överlåtelser de medverkade till skedde frivilligt. upprepade sitt krav, men fick aldrig gehör för dessa sina önskemål. Den andra etappen av bytesaffärerna påbörjades då frågade om hade intresse av att köpa vissa angivna amerikanska obligationer. Frågan förtydligades varvid det framgick att det på nytt gällde att på vissa specificerade villkor byta amerikanska skuldförbindelser mot tyska. Avtal därom slöts . Även i denna etapp var det tal om åtkomstintyg. En tredje etapp var aktuell senare , men blev aldrig av. Enligt brev från till kunde det inte bli tal om någon affär eftersom vägrade att ge tillstånd därtill. Bytesaffärerna ledde efter kriget till en tvist mellan och . Den nederländska banken hävdade att obligationerna skulle återlämnas till den mot viss ersättning. Vid de för- handlingar som rörde tvisten representerades den nederländska banken av . Förhandlingarna dokumenterades dels i korrespondens mellan denne och dels i promemorior som upprättades av tjänstemän inom i anslutning därtill. Diskussionerna rörde främst återköpspriset, men också en rad andra omständigheter. Från nederländsk sida klargjordes exempelvis att Rebholz tillstånd att köpa obligationerna för non residents räkning 95 Enligt vad har uppgett till kommissionen dömdes efter kriget (1955) till fängelse. hade påtvingats de nederländska valutamyndigheterna av tyskarna. Vidare framhölls risken för amerikansk svartlistning. fått medgivande från genomfördes en undersökning om huruvida några av de ifrågavarande obligationer var rövade (looted).96 Den överenskommelse som slutligen nåddes därefter innebar bl.a. att parterna konstaterade att obligationerna i fråga hade köpts inom ramen för vanlig affärsrörelse samt att det hade bevisats att de inte var s.k. looted property. Obligationerna återlämnades till , som löste in dem i . fick av försäljningsvärdet. Överenskommelsen godkändes, enligt vad som framgår av de granskade handlingarna, av såväl det svenska Valutakontoret som det nederländska finansministeriet. Det har emellertid inte varit möjligt att finna en kopia därav i Valutakontorets arkiv. Kommissionen har i de granskade dokumenten även funnit spår av att medverkat vid köp via av mindre poster svenska värdepapper, såväl aktier som obligationer. Sammantaget konstaterar kommissionen, mot bakgrund av för- hållandena i vid den aktuella tiden och de delvis mot- sägelsefulla uppgifter som har framkommit i utredningen, att det inte kan uteslutas att värdepapper som köpte via och hade judiskt ursprung. 5.8Exempel på hur kreditförhållanden kunde utveckla sig när företag ariserades Även sådana svenska näringsidkare som hade löpande finansiella affärsrelationer till judiskt ägda företag berördes av ariseringarna. Några exempel ur handlingar i kan illustera hur detta kunde gestalta sig. Det första fallet rör en tysk jude som hade varit representant för ett svenskt företag. Han stod i kontakt med eftersom han hade behov av att få växlar diskonterade för sina skeppningar. fick han löfte om växeldiskontering och förskott, men först sedan den svenske företagaren utan hans vetskap tecknat en personlig borgen som för egen skuld. 96 meddelade van den att en preliminär undersökning hade gett vid handen att så inte var fallet. konstaterade att den i princip var villig att diskontera den judiske representantens växlar, men om det till äventyrs skulle inträffa något störande med firman här eller med någon av /...den judiske representantens.../ utländska filialer, så få de finna sig i att vi indraga diskonteringskrediten. avböjdes en hemställan om förskott. Den judiske representantens prokurist återkom med en ny begäran och erbjöd sig därvid att som säkerhet lämna guldmynt till fulla värdet. Banken vände sig till vice riksbankschefen och informerades om att det inte förelåg något hinder för banken att ta emot guld som säkerhet. Då hade emellertid representanten ändrat sig och erbjöd i stället ett personligt borgensåtagande från en advokat. hade den svenske företagaren anhållit att hans tidigare borgensåtagande skulle skrivas ner till ett lägre belopp, vilket också skedde. Från finns anteckningar om att förhandlingar pågick om ett förskott, som skulle finansiera införsel till av ett parti tenn som låg i och som den statliga reservförråds- nämnden var intresserad av. Kontakten tycks dock ha brutits utan att förhandlingarna slutfördes. Det finns inga ytterligare noteringar om den judiske affärsmannen i fråga förrän , då han befinner sig i och åter vill bli kund i . För den förut nämnda Warburgbanken innebar ariseringen inte bara ett hot utan faktiskt också tillfälligt ökade affärer. Bland bankens kunder fanns många judiska affärsmän, som såg behov av att anlita en judisk bank för att förmedla överlåtelser av sina rörelser. När andra judiskt ägda banker efter hand försvann, fanns Warburgbanken ännu kvar. fick därför hjälpa till med att över hela världen leta efter ariska företag som kunde tänkas köpa judiska företag med spärrmark. var det aktuellt för att medverka till att ett par tyska bolag skulle överta ett dem närstående bolag, som ägdes av en judisk familj. För att kunna genomföra affären behövde de förstnämnda bolagen en kredit och vände sig därför till . vände sig då i sin tur till och frågade i ett brev om vänner till kunde tänka sig att vid sidan av ställa upp med viss kredit i spärrmark. Säkerheten skulle utgöras av anläggningstillgångar och viss borgen av köparna. 97 rapport till kommissionen avseende forskning i , . 218 Affärsverksamhet SOU 1999:20 svarade att det inte fanns något intresse i för så långfristiga anläggningskrediter. Ett tredje exempel gäller en judisk ariseringsdrabbad företagare som hade ett lån hos , för vilket han hade ställt en aktiepost som säkerhet. I ett brev till av uttryckte han sin stora tacksamhet för det särdeles tillmötesgående sätt på vilket hans lån hade behandlats. Aktierna hade sålts och han hade först efter försäljningen löst lånet. I brevet förklarade han att han alltid hade varit medveten om att efter eget skön hade kunnat hålla sig skadeslös för lånet genom de pantsatta aktierna. Med en annan jude, vars företag hade ariserats, växlade flera brev. Den judiske affärsmannen skrev från att han hade vänskapliga relationer till sin tidigare firma och att han , när det inte längre var förbjudet för honom, åter ville öppna ett konto i . Detta välkomnade i ett brev av , som han välkomnade det besök den judiske företagaren också ställt i utsikt. skrev på nytt till honom för att önska honom framgång i arbetet i och gav han honom tillstånd att utnyttja och som referenser, när han skulle öppna konto i . Slutligen kan nämnas den judiske affärsmannen , som till följd av ariseringen hade tvingats sälja den mycket gamla släktfirman L. Behrens & Söhne till Norddeutsche Kreditbank i . Behrens meddelade i ett brev till att han nu hade startat en ny firma i och att han hoppades att den nya firman skulle få lika vänskapliga förbindelser med , som hans gamla företag hade haft. 98Sven , Rapport om genomgång av och j:rs brevväxling 1937-46 med företrädesvis tyskspråkiga korrespondenter (kommissionens dnr 95/97). 5.9.1Allmänt om köp och import av guld Sedan urminnes tider har människan värdesatt guldet särskilt högt. Från att ha varit en eftertraktad bytesvara har det efterhand utvecklats till att bli ett betalningsmedel, en värdesäker tillgång och en internationellt gångbar värdemätare. På guldmyntfotens tid102 kopplades inhemska valutor till guldet på så sätt att valutorna alltid var inlösbara mot en viss kvantitet guld i centralbankerna. som då håller centralbankerna valutareserver, som rymmer valutor och guld. Det har visat sig att den tyska , Reichsbank, i sin valutareserv inneslöt guld som konfiskerats eller plundrats från judar och andra förföljda personer. Det förekom att sådant guld smältes ned, blandades med annat guld och gjöts till tackor. Även andra aktörer i Nazityskland kan ha hanterat konfiskerat eller plundrat personguld. Frågan har ställts om sådant guld, kanske efter nedsmältning och bland- ning med annat guld, kan ha kommit i svenska händer i samband med affärer mellan och .