sou · GNB38 · 2000-01-01 00:00:00 — senaste år har nya organisationer uppstått, avsedda att företräda de arbetslösa. Jag tvivlar på att invandrare som är socialbidragstagare eller permanent arbetslösa med låg KAS-ersättning får tillfälle att kontakta sådana organisationer, ännu mindre tror jag att sådana människor får lust att själva söka inträde i dessa föreningar. Mina vardagliga iakttagelser säger att den eviga bidragstagaren och den permanent arbetslöse invandraren inte vet mycket om folkrörelsernas , och att han/hon inte letar efter möjligheten att komma in i någon orga- nisation – med undantag för vissa etniskt centrerade samman- slutningar, där splittring, upprepade konflikter och låg aktivitet är vanliga. Många av projektdeltagarna jag har lärt känna verkar hysa likgiltighet, misstänksamhet eller till och med öppen aggressivitet inför alla förslag om att delta i någon form av kollektiv verksam- het. De misslyckade försöken att närma sig arbetslivet, besvikel- serna orsakade av avståndet mellan det yrkesliv man hade i hem- landet och det stängda svenska yrkeslivet, passiviteten och en- samheten, är sociala och psykologiska faktorer som ger näring till ett tillstånd av ständig bitterhet och djupt misstroende gentemot människor, grupper och livsformer typiska för den svenska var- dagen. Utanförskapet är dels ett resultat av ett liv grundat på bidrag, men också av en mer eller mindre medveten motsatsställ- ning gentemot det samhälle som inte öppnar sig inför sina nya invånare, inte erkänner hans eller hennes utbildning och vägrar uppskatta främmande yrkeserfarenhet. Hur massan av utanförstående invånare har uppstått är också en intressant fråga. Här kan vi kanske finna en del förklaringar till de frivilliga och ofrivilliga sociala och psykiska avstånd jag just be- skrivit. De flesta permanent arbetslösa invandrare jag känner tillhör grupper som anlände till . Då var systemet för en strängt organiserad mottagning av asylsökanden redan färdigbyggt i de centrala och lokala myndigheternas rutiner: Först en lång väntan i olika förläggningar, sedan i många fall obligatorisk placering i små kommuner ofta ute i glesbygden, där de nyanlända automatiskt hamnade bland socialbidragstagarna. betraktades dessa mottagare av socialbidrag som en särartad grupp utan kontakter med myndigheter vars uppgift var att slussa vanliga arbetslösa tillbaka in i arbetslivet. En osynlig mur reste sig mellan arbetsförmedling och socialkontor – en mur som delvis har rivits ned, men som trots detta har hunnit cementera stora hinder kring de permanent arbetslösa. Socialbidragens kostnad ökade lavinartat år av växande arbetslöshet. Detta föranledde en rad försök att flytta folk från socialbidragens konton till andra försäkringsformer utanför kommunernas ekonomi. En modell för att ta ut den berörde ur socialbidragens statistik har med framgång praktiserats i olika kommuner men då inte alls med syfte att slussa in människorna i ett aktivt arbetsliv utan helt enkelt i ansträngningen att åstadkomma lättnader i kommunernas budget. på fem eller fick en f.d. socialbidragstagare s.k. socialt beredskapsarbete hos kommunen. Detta betydde att den arbetslöse formellt blev anställd av kom- munen för en begränsad tid och vanligtvis med lågstående arbets- uppgifter i någon ideell förening eller liknande organisation – alltså långt ifrån den sfär där produktion och distribution av varor och tjänster äger rum. , då den berörde betalade in sina avgifter till en a-kassa, hade personen automatiskt lyfts bort från statistiken över socialbidragstagare och trätt in i gruppen med lägsta möjliga arbetslöshetsförsäkring. I praktiken betyder denna förändring ingenting alls för individen och hans familj: /hennes ekonomi förbättras inte, chanserna till anställning förbättras inte heller. Men i kommunens statistiska tabeller registreras en liten ljusning. Andra exempel på manipulationer med socialbidragens folk har också blivit kända för mig. bidragstagarna – vilket på riktigt ren svenska betyder att bidragens utbetalning villkoras av att mottagarna deltar i vissa kurser, pro- gram för eller någon verksamhet i särskilda verk- städer för hantverkare eller i vissa projekt drivna av kommunen eller arbetsförmedlingen. I teorin ser denna nya modell för akti- vering av permanent arbetslösa ganska förnuftig ut. Varför ska friska människor i arbetsför ålder tvingas leva i den passivitet och isolering som automatiskt växer fram ur en vardag tömd på aktiva insatser? I praktiken är resultatet av många sådana moment av aktivering mer än tvivelaktigt. Under begränsade tidsperioder – oftast – tvingas människorna delta i olika aktiviteter som de inte själva har valt och som de har mycket få möjligheter att själva utforma eller ens påverka. Allting är redan noggrant planerat av kommunens eller arbetsförmedlingens tjänstemän som leder verksamheten och som får avtalsenliga löner. De arvoden del- tagarna får är däremot lika låga som det tidigare helt passiviserande och ovillkorade bidraget. Vad bidragsfolket kan utläsa ur denna situation är att antingen deras arbetsinsatser inte alls värderas eller att de tvingas in i en form av samverkan med samhället som påminner om gamla tiders slavarbete – en kommentar jag ofta har hört från de arbetslösa jag känner. Vad värre är: Det faktum att det inte finns någon relation alls mellan det som produceras i sådana kommunala verkstäder eller aktivitetscentra styrda direkt av arbetsförmedlingarna och det som händer på det riktiga arbetets fält får förödande följder. Om verkstaden tillverkar dåliga produkter i låg takt kan man undra varför verksamheten överhuvudtaget uppmuntras. Om det tvärt- om ger upphov till låt oss säga högt kvalitativa sömmnads- produkter – invandrarkvinnorna är ofta mycket duktiga hant- verkare – då säljs vackra kläder eller inredningsartiklar till s.k. självkostnadspris eller så distribueras de gratis. Meningen är att den offentliga sektorn inte ska sätta i gång orättvis konkurrens med privata företag. I verkligheten blir dessa konstgjorda inslag i arbetslivet en sorts undervegetation som tvångsmässigt hålls utanför hälsosamma relationer när det gäller både ekonomi och arbetets etik. Det starka samhällets offer Egentligen tror jag att avståndet mellan å ena sidan bidragstagare, permanent arbetslösa och å andra sidan ansvariga myndighets- personer – socialsekreterare och arbetsförmedlare – erbjuder många förklaringar för de tillstånd som vi tänker på när vi talar om segregation, ghettobildning och destruktiva klyftor mellan landets olika etniska grupper. I nästan alla modeller för relationer med den offentliga sektorns representanter och arbetare återfinns – mer eller mindre tydligt uttryckta – spår av det som jag betraktar som en gammal luthersk-svensk mentalitet. Det är det starka samhället, folkhemmet med sina myndigheter, stora organisationer och folkrörelser, som ska lösa individens eller den svaga lilla gruppens problem – och så mycket som möjligt enligt få och enhetligt formade modeller. Den enskilde eller den svaga lilla gruppen förväntas inte alls att själv vilja eller kunna ta itu med sina svårigheter. Och försöker de ta problemen i egna händer betraktas ofta dessa försök som ett provocerande intrång på ansvarsområden där enbart tjänstemän med klar ställning har rätt att ta beslut. Invandrarna har gång på gång fallit offer för just denna mentali- tet. Det var och kommunerna som skulle ta emot och introducera de nyanlända i det svenska livet. Om någon person inte ville bo på flyktingförläggning under den långa väntan på uppehållstillstånd och arbetstillstånd och om denne senare själv försökte välja bostadsort, betraktades han/hon som besvärlig. Lik- nande behandling fick de som ville finna väg till en alternativ undervisning i svenska språket . Bland de projektdeltagare jag har fått arbeta med, återfinns en majoritet som aldrig har fått en chans att söka sig till bättre kurser i svenska, och som överhuvudtaget inte har fått visa inför sina handläggare vilken kompetens de bär med sig och vilka professionella uppgifter de skulle vilja arbeta med. Fall som en polsk historielärarinna som skickas på restaurang- kurs för att lära sig arbeta i storkök eller som en rumänsk för- fattarinna och översättare som tvingas omskola sig och bli fri- tidsledare är inte alls ovanliga. Ingen av dessa kvinnor får jobb efter påtvingad och oönskad yrkesutbildning. historielärarinnan drabbas av en allvarlig allergi medan hon an- stränger sig för att bli köksbiträde medan rumänskan lyckas av- sluta sin träning som blivande fritidsledare just när fritidsgårdarna avskedar anställda i stora grupper. Också denna situation verkar vara oerhört vanlig, om jag ska döma efter meritförteckningar jag har fått läsa : Kurser eller hela yrkesutbild- ningar anordnas efter socialsekreterarens/arbetsförmedlarens be- slut, utan att den som ska genomgå studierna får säga ett ord om sina egna förutsättningar och önskemål. När utbildningen tar slut visar det sig att arbetsmarknaden egentligen inte behöver den nyutbildades färska kompetens. En vacker dag 1970 gick jag till arbetsförmedlingen i . Jag bodde då tillfälligt i en studentbostad som stod ledig under som- maren. Jag sökte den lokala arbetsförmedlingen eftersom en kvinnlig tjänsteman från arbetsmarknadsbyrån hade bett mig att göra det. brukade jag ofta gå vilse i och och så hände det också . Jag lyckades självklart missa den busstation vid vilken jag skulle stiga av och fick vandra länge på gatorna längs järnvägen innan jag äntligen fann arbets- förmedlingens lokal. gick jag in och när jag fann en förmedlare som ville tala med mig, berättade jag på fortfarande ganska osäker svenska min historia: Just nu studerade jag språket, det gick bra, skulle jag fortsätta på , om några få månader trodde jag att jag skulle kunna söka jobb och då självklart med slutmålet att på nytt skriva, verka som journalist, kanske också skriva böcker. Den reaktion jag fick ta del av efter denna oskyldiga bekännelse förvånade mig över alla gränser. Jag möttes av en sträng utskällning. Arbetsförmedlingen sysslade inte med sådana jobb och förresten varför drömde jag om mitt förra yrke, hur kunde jag hysa sådana obegripliga ambitioner? Det gick inte att lära sig ett nytt språk så bra som en skribent behöver. Jag skulle absolut börja tänka på någonting annat, någonting praktiskt, möjligt. Jag vände mig om och gick ut för att aldrig mer som arbets- sökande sätta ner foten i en arbetsförmedling. , , känner jag fortfarande vrede när jag gräver fram minnet. Jag förstår mycket väl att jag måste ha förmedlat ett utomordentligt ovanligt intryck till min samtals- partner, att jag säkert såg ut som en mycket främmande fågel bland förmedlingens få kunder och att jag fortfarande var okunnig om hur det svenska samhället fungerade och vilsegången i vardagen – jag hade av liv i det nya landet bakom mig. Men varför denna strängt fördömande reaktion? Vad gav damen bakom disken – en mycket typisk svenska med knytblus – rätt att på en halv minut döma ut mina drömmar, sätta betyg på min energi och min vilja? Vad var det för barbarisk attityd jag möttes av, hade svenska tjänstemän aldrig hört talas om exil- författare? levde ju en stor del av sitt författarliv i utlandet innan han tilldelades Det behövdes av ständig förvåning, innan jag skulle för- stå att arbetsförmedlingens kvinnliga och manliga tjänstemän sällan intresserar sig för den ryska litteraturen och för . Och ännu skulle gå innan jag begrep att jag kanske denna sommardag i räddade mig själv från många faror: I och med de steg jag tog när jag lämnade lokalen, hade jag i praktiken själv tagit ansvaret för mitt nya liv – en handling som jag aldrig har ångrat, fast den har kostat stora ekonomiska påfrestningar (en fri- lansande skribent kan inte nå till någorlunda normal nivå i inkomsterna). Vad illustrerar denna berättelse? Med den kunskap jag har om bakgrunden till invandrarnas permanenta arbetslöshet, vågar jag påstå att jag råkade ut för en ytterst vanlig situation. Vår utbildning och våra yrkeserfarenheter betraktades som värdelösa, våra önskningar och våra personliga planer togs inte ens upp till diskussion. Någon annan hade redan planerat vad vi skulle göra med våra liv i – det enda vi förväntades göra var att vi helt enkelt underkastade oss ett färdigt planerat inträde i det svenska arbetslivet. Det starka samhällets mönster hade inga fria utrymmen för nya tankar, nya handlingar, nya människor. som följde förstärktes detta mönster. 1970 var det inte svårt för mig att vända ryggen till det redan bestämda och söka min egen väg. De som kom till efter detta skickades automatiskt till flyktingförläggningar – vilket jag inte skulle ha accepterat – och placerades sedan oftast i små kommuner. Modellen för ett system som fullständigt berövade människorna initiativ och lust att själva ta ansvar för sina liv var redan etablerad. 1994 gjorde jag en lång studieresa i : Studiernas ämne var etnicitet och etniska relationer. Gruppen av europeiska journalister och lärare jag tillhörde reste till orter spridda över kontinenten för att träffa professorer från olika universitet, forskare, politiker och tjänstemän från olika myndigheter och många ledare för organisationer engagerade i integrationsarbetet eller i systematiska försök att stoppa migra- tionen. Ett av många givande möten ägde rum i där vi fick lyssna till ett föredrag presenterat av professor emeritus . , en vetenskapsman med lång erfarenhet av forskning om migrationen. Han beskrev de resultat han hade kommit fram till i historiska undersökningar angående invandrarnas inträde i det amerikanska samhället. Två slutsatser blev uppenbara. Den första är att integrationens första nyckel är ekonomisk: Om invandraren har tillgång till arbete – alltså till en egen och lagenligt intjänad inkomst – tar han/hon sig före eller senare ut ur ghettot. i det nya landet hamnade alla nykomna i städernas – och framför allt stor- städernas – segregerade områden, helt enkelt därför att de inte hade råd att betala för annat boende. När berättar om in- vandrarnas livssituation under andra hälften av1800-talet och längre in blir de första bilderna självklart mörka: Trängsel i eländiga stadsdelar dominerade av fattiga nyanlända, svaga möjligheter att få god ersättning för det egna arbetet, ofta förekommande konflikter av alla slag, smittsamma sjukdomar och bränder Men oavsett hur dåliga utsikterna verkade under in- vandringens första tid och oavsett hur många nedsättande för- domar som skapade avstånd mellan nykomna och redan etablerade stadsinvånare, lyckades de flesta grupperna av migranter från – irländare, polacker, judar från hela östliga , ukrainare, italienare – att individuellt eller med hela familjen ta sig ut ur segregationen när den egna ekonomin för- bättrades. Där uppenbara rasistiska hinder inte stod i vägen utvecklades integrationen som en naturlig process tack vare till- gången på arbetstillfällen för alla. Detta betyder inte alls att arbets- lösheten var okänd för nyanlända invandrare, men i jäm- förelse med situationen i andra delar av världen var de fattigas möjligheter bättre i den snabbt expanderande amerikanska ekono- min där nya arbetstillfällen oavbrutet skapades. Den andra slutsatsen i professor forskning är spännande: När det gäller bildande av svarta ghetton följde proces- sen inte samma väg som i den europeiska invandringen. Den analyserade historiska processen tar sin utgångspunkt i slaveriets upplösning när en stor våg av svart invandring kommer i gång i och med att f.d. slavar lämnar landsbygden för att söka jobb i städerna. De svarta tvingades också – så som invandrarna från hade tvingats – att börja sina nya liv i ekonomiskt och socialt svaga stadsdelar. Skillnaden gentemot andra nyanlända grupper var att en ekonomisk förbättring hos stora grupper av svarta inte automatiskt gav större frihet i rörelserna över stadens yta och inte heller större chanser att smälta in i bättre utvecklade bostadsområden. . beskriver den ekonomiska expansionen hos den amerikanska svarta befolkningen under de som följer efter slaveriets upplösning som den mest framgångsrika i samhället. Detta är egentligen inte förvånansvärt, om man tänker på några särskilda faktorer: De svarta talade landets språk, de hade redan erfarenhet av arbete i detta samhälle, de hade fått en stark social och psykologisk ny motivation för ansträng- ningen att förbättra sina villkor när slaveriet upphörde. Men de svarta tilläts inte lämna ghettokvarteren. Tvärtom: Steg för steg fördjupades segregeringen av de bostadsytor som de svarta hade hamnat i. Så som beskriver händelseförloppet var de flesta av dessa kvarter ursprungligen märkta som särskilt bestämda ytor för svarta: Städernas ledare försökte inte medvetet att tvinga f.d. slavar att leva i särskilda stadsdelar. Avståndet mellan svarta och vita växte gradvis när de vita började lämna de färgades gator och när hyresvärdar och fastighetsägare allt mer bestämt vägrade acceptera boende av en annan ras än den vita. Enligt mina anteckningar från professorns föreläsning och enligt den stencilerade sammanfattning han ställde till vårt för- fogande har denna försämring pågått under ett århundrade. An- strängningen att mildra denna segregerande trend kom i gång mycket sent – först efter de stora drabbningar i striderna för med- borgarrätter och den berömda of Rights från mitten av 1960- talet. När det gäller boendet är de svartas situation fortfarande betydligt sämre än den situation som alla andra etniska grupper upplever. av framgångsrik integration när det gäller arbetslivet har gått och de svarta återfinns i alla positioner och i alla yrken, inklusive de mesta prestigegivande professionella positio- ner: De är domare, forskare, affärsmänniskor, journalister, välkända politiker. Trots detta har segregationens destruktiva mönster inte definitivt brutits när det gäller boendet. Och detta faktum har katastrofala följder. Det svarta ghettot upplöses alltså inte genom ekonomiska förbättringar hos invånarna. Allt fler människor trängs på begrän- sade ytor och ghettot tvingas expandera över sina yttre gränser. Då kommer fattiga från yttersta svarta kvarter i konflikt med fattiga med annan hudfärg i grannskapet. Rasism och våldsamma upplopp finner grogrund i en instängdhet som lätt omvandlar fattig till fiende för en fattig. Rasismen får också rötter bland t.ex. de svagaste i den vita eller den asiatiska underklassen när de svartas områden tränger ut i omgivningen. Wades andra slutsats är alltså att enbart god tillgång på arbets- tillfällen och förbättrad familjeekonomi genom eget arbetet inte räcker till för att bryta segregationen i samspelen mellan männi- skor med olika hudfärg. Skapandet av miljöer där avslappnande och vänliga relationer kan komma i gång är en process som be- höver starka politiska och juridiska redskap. förbättrad boendemiljö som förankras väl i vardagen är lika nöd- vändiga som lagar som skyddar minoriteten och kriminaliserar handlingar med öppet eller dolt syfte på apartheid. Under studieresans gång fortsatte vi till där lik- nande historiska processer angående asiaterna presenterades för oss av forskare och ledare för olika etniska minoriteter med rötter i , , och . Också här blev det tydligt att ekonomiska goda förutsättningar är absolut nödvändiga för integrationen – och då i första hand långvarig tillväxt, rörlig arbetsmarknad och smidiga mönster för kommunikation mellan arbetsgivare och arbetstagare. Men sam- tidigt blev det uppenbart att en fri och framgångsrik marknads- ekonomi inte utgör tillräcklig grund för sunda etniska relationer. Också för asiaterna har The of Rights haft avgörande betydelse – tidigare hade dessa grupper inte ens haft de formella mänskliga rättigheter som de svarta teoretiskt innehade sedan slavsystemets undergång. En kines eller en korean kunde ytterst sällan få amerikanskt medborgarskap , familjeåterförening accepterades inte för de gula, japanerna drabbades av hårda förföljelser under och efter . Efter införande och allt mer enveten tillämpning av nya antidiskriminerande lagar har dessa grupper vunnit starka positioner i näringslivet och i uni- versitetsvärlden. När man besöker behöver man knappast information eller undervisning för att se asiaternas fram- gångsrika inmarsch i det amerikanska livet: De japanska och koreanska bankerna reser sina skyskrapor mot himlen som post- moderna monument över en lyckad integration. En annan slutsats kunde jag dra ur möten i : Ett löst centraliserat samhälle i ständig rörelse är i migrationstider bättre rustat än ett välorganiserat centralstyrt samhälle. Vad som slår en när man kommer in i många lokala amerikanska miljöer är den vikt ortens folkrörelser har, den frihet människorna förfogar över för att på plats ta itu med de frågor som intresserar dem utan att be- höva vända sig till centrala myndigheter eller hierarkiska högre organisationskretsar för att få tillstånd eller skaffa sig medel för egna aktioner. Den federala politiken verkar dra till sig upp- märksamhet under valkampanjerna och inför mycket omfattande reformer – som t.ex. när Clinton försökte reformera sjukförsäk- ringssystemet – annars förefaller folk betydligt mer engagerade i lösningen av lokala problem. Och den federala förvaltningen ser avlägsen och ganska likgiltig ut när man praktiskt sätter i gång med att finna utvägar ur de olika orternas svårigheter. Kyrkor och skol- föreningar, organisationer som frivilligt arbetar för de mänskliga rättigheterna och etniska sammanslutningar som vill tränga fram i medierna med egna bilder om sig själva, yrkesgrupper som ställer upp för nyanlända invandrare – civilingenjörer som stödjer ankomna ryska judar med hög kompetens – eller stiftelser som samlar in pengar för förbättringar i kulturen och miljön; alla sorter av initiativ agerar intensivt och ger tillsammans näring till ständig förnyelse. Så kommer det sig att delar av städerna genomgår överraskande perioder av växlande ner- och uppgångar. I fick vi be- söka en mycket pittoresk labyrint av gator som hade varit lyxkvarter för att långsamt förfalla och bli till ghetto: Hus och lägenheter delades i segment som var och en hyste en hel nyanländ familj på mycket små ytor. Samma kvarter blev en arena för spännande arkitektoniska experi- ment och ett moderiktigt bostadsområde för kulturens och hant- verkens olika yrken. Liknande förvandling kunde jag ta del av i . Vissa av en gång förslummade delar av där off-off-Broadway exploderade är blomstrande kulturkvarter för medelklassen. Att vända blicken tillbaka från till är inte alls uppmuntrande. Wades nycklar för lyckad integration är som sagt en ständigt tillväxt och en smidig arbetsmarknad som i upprepade omgångar skapar nya arbetstillfällen, faktorer som förstärks av starka lagar och program för att stoppa segregationens tendenser. Vi vet alla att en närstående framtid av snabb och kontinuer- lig tillväxt inte är att vänta och att invandrare har haft en svagare position i arbetslivet än svenskarna till och med på 1980- talets överhettade arbetsmarknad. Den lag mot etnisk diskrimine- ring som trädde i kraft och alla program för integration har inte utmärkt sig genom synliga framgångar. Däremot talar alla oerhört mycket om integration och använder klingande vackra ord i ständigt upprepade tal. Vad hindrar oss att gå från ord till handling? Jag söker svar hos de människor jag arbetar med – mycket långvarigt eller permanent arbetslösa invandrare, de flesta med humanistiska, samhällsvetenskapliga eller konstnärliga yrken. Deras historier liknar varandra: De kom, de försökte få sina utbildningar och yrkesmeriter erkända, de fick ett visst erkännande på papper efter det att Verket för högskoleservice började ekviva- lera utländska utbildningar; men diplom från hemlandet och intyg från betydde i praktiken näst intill ingenting.