sou · GNB315 · 2000-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen i 19 § nämndlagen fanns intagen även i den tidigare gällande lagen (1968:349) om hyresnämnder och avsåg då sådan sakkunnig som nämnden förordnat skulle utföra en besiktning. I förarbetena till den lagen uttalades bl.a. att "någon skyldighet för part att bidra till kostnaderna för hyresnämndens verksamhet bör givetvis inte införas" (prop. 1968:89 bihang B s. 23). Genom de ändringar i som gjordes har de sämst ställda fått ett ekonomiskt grundskydd vid en domstolsprocess. Härigenom torde skälen för att införa en särregel motsvarande 19 § nämndlagen när hyresnämndsärendena förs över till tingsrätt ha minskat. Enligt uppgift från nämnderna förekommer vittnesbevisning eller sakkunnigbevisning sällan och när den sker är det främst i de förläng- ningstvister som avser störningar i boendet samt också i någon mån i ärenden rörande överlåtelse av hyresrätt till samboende. 200 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen ärendena är det som regel hyresvärden som åberopar muntlig bevisning. I överlåtelseärendena åberopar vanligtvis hyresgästen muntlig bevisning i form av förhör med sig själv och vittnesförhör med den samboende för att styrka att varaktigt samboende förekommit mellan hyresgästen och den som hyresrätten önskas överlåten på. Mot denna bakgrund kan det knappast anses strida mot den bärande tanken bakom hyreslagen som en social skyddslagstiftning att regler införs om att parterna skall betala sina beviskostnader. Ett enhetligt förfarande för olika typer av mål och ärenden är också i allmänhet att föredra. Utredningen föreslår med hänsyn till vad som ovan anförts att bestämmelsen om att staten skall ersätta samtliga beviskostnader i hyresnämndsärenden avskaffas. Staten bör när dessa ärenden handläggs i domstol sålunda inte ersätta andra beviskostnader än de som följer av bestämmelsen i 36 kap. 24 § andra stycket . En sådan ordning överensstämmer också med de regler som redan gäller i vid överprövning av överklagade hyresnämndsmål. För dispositiva tvistemål är huvudregeln att den förlorande parten skall ersätta den vinnande parten för dennes kostnader (18 kap. 1 § ). Om den vinnande parten har inlett rättegången utan att motparten gett anledning till det eller föranlett onödig rättegång, skall däremot den vinnande parten ersätta motparten dennes rätte- gångskostnader eller vardera parten stå sin kostnad (18 kap. 3 § ). Ytterligare ett undantag från den nämnda huvud- regeln finns i 18 kap. 6 § . Av detta lagrum följer att har part uteblivit från förhandling eller inte iakttagit ett föreläggande som rätten meddelat eller genom påstående eller invändning, som han insett saknat fog, föranlett uppskov i målet eller eljest vållat kostnad för motparten, skall han ersätta denna kostnad oavsett hur rättegångs- kostnaderna i övrigt skall fördelas. För de ärenden som handläggs enligt ärendelagen och där enskilda är motparter till varandra gäller samma rättegångskostnadsregler som för tvistemål (32 § ärendelagen). Vid hyresnämnden får parterna själva stå sina kostnader oavsett utgången i ärendet. Överklagas ett hyresnämndsmål till skall däremot bestämmelserna i 18 kap. tillämpas vid hovrättens handläggning. För flera ärendekategorier föreskrivs dock att även vid ett överklagande vardera parten skall svara för sin kostnad om inte part varit försumlig enligt 18 kap. 6 § (73 § hyreslagen). Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 201 Enligt direktiven är utgångspunkten att den nuvarande ordningen skall behållas. Utredningen anser att den nuvarande ordningen i princip bör behållas för de ärenden som skall handläggas enligt ärendelagen och som angår bostadshyresförhållanden. Det är i allmänhet angeläget att enskilda bostadshyresgäster kan få sin sak prövad utan att behöva riskera att betala rättegångskostnader. En ordning som innebär att vardera parten skall stå sin kostnad kan i vissa situationer leda till att det blir ekonomiskt olönsamt för en part att göra en ansökan, även om denna bifalls. T.ex. blir det inte ekonomiskt motiverat att ansöka om ett åtgärdsföreläggande avseende en reparation om kostnaden för reparationen understiger ansökningsavgiften. Detta talar för att den förlorande parten bör ersätta åtminstone ansöknings- avgiften. Utredningen anser emellertid att det inte finns anledning att införa särskilda rättegångskostnadsregler för enbart ansökningsavgiften. Endast i undantagsfall understiger värdet av det som kan uppnås genom ett förfarande ansökningsavgiften. Såvitt avser åtgärdsföreläggande har hyresgästen möjlighet att i stället för att ansöka om sådant föreläggande utverka sin rätt på annat sätt utan att betala ansökningsavgift (jfr 16, 21 och 22 §§ hyreslagen). Ett förfarande som innebär att vardera parten skall stå sin kostnad kan i vissa situationer befaras leda till ett visst rättegångsmissbruk. Detta har påtalats även av hyresnämnderna (jfr i skrivelse till av ). För att förhindra missbruk föreslås att bestämmelserna i 18 kap. 6 § skall tillämpas på de aktuella ärendena. Utredningen gör sålunda bedömningen att i de frågor som skall handläggas enligt ärendelagen och som angår bostäder skall vardera parten svara för sin rättegångskostnad, om inte annat följer av 18 kap. 6 § . Vardera parten skall sålunda svara för sin kostnad även vid överprövning i hovrätt eller . I ärenden angående tillstånd för kommun att överlåta hyresrätt (37 §) eller uppgiftsföreläggande (64 §) saknas anledning att föreslå särregler. Ärendelagens rättegångskostnadsregler blir i stället tillämpliga på dessa ärenden. Eftersom en kommun knappast kan anses uppträda som enskild part i ärenden enligt 37 § (se härom i prop. 1995/96:115 s. 117 f. och 171 f.) följer av rättegångskostnadsreglerna i 32 § ärendelagen att vardera parten står sin kostnad i dessa ärenden. I ärenden enligt 64 § torde i praktiken enskilda hyresgäster inte förekomma som part. I ärenden som angår lokaler bör principer till- lämpas. Parterna i åtskilliga lokalhyresförhållanden är näringsidkare och är de jämställda. Sådana sociala skyddsaspekter som finns vid bostadshyra, finns inte vid lokalhyra. Den förlorande parten bör sålunda ersätta den vinnande parten för dennes kostnader. 202 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen Slutligen bör kostnadsregler tillämpas på de frågor som enligt utredningens förslag skall handläggas enligt (ersättning för minskat bruksvärde enligt 24 a § och återbetalning av hyra enligt 55 d §). 3.2.8Särskilt beslut och säkerhetsåtgärd Utredningens förslag: I ett ärende som rör såväl frågan om förläng- ning av avtal som villkoren för sådan förlängning upphör möjligheten att meddela särskilt beslut i förlängningsfrågan (jfr 13 § nämndlagen). Ärende som handläggs enligt ärendelagen avgörs genom beslut. Domstolen saknar möjlighet att över en viss sakfråga i ärendet meddela särskilt beslut. Genom en lagändring öppnades möjlighet för hyresnämnden att i ett ärende som rör såväl fråga om förlängning av avtal, som villkoren för sådan förlängning, meddela särskilt beslut - mellanbeslut - i förlängningsfrågan. Ett sådant beslut får överklagas särskilt (jfr 13 § nämndlagen och prop. 1974:151 s. 146 f.). Bestämmelsen i 13 § nämndlagen kan fylla en funktion om villkors- frågan kräver en mer omfattande utredning. Enligt vad utredningen har erfarit är det emellertid mycket ovanligt att så är fallet. Yrkanden om villkorsändring i förlängningstvister avser regelmässigt s.k. korta villkor, t.ex. att avtalet skall förlängas med en månad och med en månads uppsägningstid. Dessa villkorsyrkanden har ett intimt samband med förlängningsfrågan och måste avgöras som den frågan. Yrkanden om ändringar av villkoren som kräver någon mer omfattande utredning, t.ex. om högre hyra, är mycket ovanliga och kan i allmänhet inte anses ha något naturligt samband med en talan om att hyresför- hållandet skall upphöra. Enligt de hyresnämnder som utredningen har talat med fattas särskilt beslut enligt 13 § nämndlagen ytterst sällan. En lagstiftning bör inte tyngas av bestämmelser som saknar praktisk betydelse. Utredningen anser att det inte finns anledning att ha kvar bestämmelsen om att särskilt beslut kan meddelas i förlängningstvisten. Om en hyresvärd önskar få till stånd en villkorsändring utan att den skall prövas i förlängningstvisten får han ansöka om ändring av villkoren enligt 54 § hyreslagen innan han anhängiggör förlängningstvisten. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 203 Enligt 26 § ärendelagen får domstolen, om det är av synnerlig vikt, för tiden intill dess att ärendet har avgjorts besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller. Enligt förarbetena är det främst åtgärder av den typ som anges i 15 kap. 3 § andra stycket rättegångs- balken som kan komma i fråga, dvs. ett förbud vid vite att utöva en viss verksamhet eller företa en viss handling eller annat föreläggande vid vite att beakta sökandens anspråk. Det finns även möjligheter att förordna en syssloman eller meddela en föreskrift som är ägnad att på något annat sätt förebygga intrång i sökandens rätt (prop. 1995/96:115 s. 115 f. och Fitger, Lagen om domstolsärenden, 1996 s. 196). Någon motsvarande bestämmelse finns inte i nämndlagen. Det kan inte uteslutas att det i vissa typer av hyrestvister kan bli aktuellt att meddela beslut om säkerhetsåtgärd enligt det angivna lagrummet. hyreslagskommitté behandlade frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder för att förhindra att tvister om ändring av hyra genom förhalning från motparten drar ut så länge i tiden att hyres- värdens likviditet äventyras. Kommittén övervägde införandet av en ordning med interimistiska beslut i hyrestvister (SOU 1991:86 s. 152- 156). Denna utredning har i uppdrag att överväga om det finns behov av den aktualiserade lagändringen (dir. 1997:97 s. 15 och 21). Utredningen kommer i huvudbetänkandet att behandla denna fråga. Utredningens förslag: Bestämmelserna i 34 och 35 §§ ärendelagen om omprövning av beslut skall tillämpas vid handläggning av hyresärenden. I 34 § ärendelagen finns bestämmelser om omprövning av beslut. Enligt dessa bestämmelser skall en tingsrätt, när den finner att ett beslut som den har fattat är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, ändra beslutet. En förutsättning för omprövning är att det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Skyldigheten att ompröva gäller även om beslutet överklagas. Omprövning får dock inte ske om frågan om omprövning kommer upp först sedan tiden för överklagande av beslutet gått ut. I 27 och 28 §§ förvaltningslagen (1986:223) finns en i det närmaste identisk bestämmelse med 34 § ärendelagen. 204 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen konstitutionellt hänseende förvaltningsmyndigheter och skall tillämpa förvaltningslagen. I 22 § andra stycket nämndlagen har emellertid uttryckligen angetts att bestämmelserna om omprövning i 27 och 28 §§ förvaltningslagen inte skall tillämpas vid nämnderna. Undantagsbestämmelsen i 22 § andra stycket nämndlagen infördes vid tillkomsten av den nya förvaltningslagen. En av nyheterna i den lagen var just reglerna om omprövning. I förarbetena till undantags- bestämmelsen anfördes att hyres- och arrendenämnderna är förvalt- ningsmyndigheter men att nämnderna står domstolarna nära, eftersom åtskilliga regler om förfarandet är desamma som hos domstolarna. Det anfördes vidare att reglerna om omprövning av beslut inte bör göras tillämpliga hos nämnderna på grund av "dessas domstolsliknande karaktär" (prop. 1986/86:39 s. 55 f.). Det ursprungliga motivet till att undandra hyresnämnderna från förvaltningslagens omprövningsinstitut är inte längre gällande eftersom omprövning, genom införandet av ärendelagen, även kan ske vid domstol. Något bärande skäl som talar för att omprövningsreglerna inte skall tillämpas även på de hyrestvister som skall handläggas enligt ärendelagen, kan inte anföras. Det föreligger därför inte skäl att undanta de hyresfrågor som skall handläggas enligt ärendelagen från omprövningsbestämmelserna. Det får förmodas bli relativt sällsynt förekommande att beslut ändras genom omprövning. Endast i de ärenden där något motpartsförhållande inte föreligger, såsom vid godkännande av avstående av besittningsskydd, kommer omprövning att bli aktuell. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 205 Utredningens förslag: Samtliga beslut varigenom ärenden som handläggs enligt ärendelagen avgörs får överklagas till hovrätt. För vissa av ärendena införs i ledet hovrätt-Högsta domstolen regler om fullföljdsförbud med ventil. Beslut i övriga ärenden får överklagas även till . Regler om prövningstillstånd införs för samtliga ärenden i ledet tingsrätt-hovrätt och gäller i ledet hovrätt-Högsta domstolen. De hyrestvister som skall handläggas enligt följer den balkens överklaganderegler. Enligt den nuvarande ordningen överklagas hyresnämndens beslut till som också är slutinstans. De flesta beslut som hyresnämnden fattar får överklagas. Beslut angående godkännande av förbehåll vid blockuthyrning och avstående från besittningsskydd (1 § sjätte stycket, 45 § andra stycket , 56 § andra stycket och 70 § hyreslagen) får dock inte överklagas. Likaså får beslut angående tillstånd att överlåta hyresrätt för byte och tillstånd att upplåta lägenhet i andra hand samt uppskov med avflyttning från lokal (35, 40, 59 och 70 §§ hyreslagen) inte överklagas. Slutligen får inte heller yttrande som hyresnämnden avgett vid medling överklagas (12 a § och 23 § andra stycket nämndlagen). Rätten att överklaga beslut angående tillstånd att överlåta hyresrätt för byte och upplåta lägenhet i andra hand (35 och 40 §§ hyreslagen) begränsades . kunde en part som inte godtog hyresnämndens beslut klandra beslutet. Ett av de viktigaste skälen för slopandet av klanderrätten var önskemålet att minska handläggningstiden (prop. 1973:23 s. 136-138). hyreslagskommittés delbetänkande Ny hyreslag (SOU 1991:86) föreslogs att hyresnämnderna skulle ges möjlighet att tillåta att beslut angående tillstånd till överlåtelse av hyresrätt för byte och tillstånd till andrahandsupplåtelse fick överklagas, om nämnden fann särskilda skäl att tillåta det därför att det kunde antas vara av vikt för rättstillämpningen att Bostadsdomstolen prövade talan (s.k. fullföljds- förbud med ventil). motiverade förslaget med att ett totalt överklagandeförbud var förenat med olägenheter bl.a. genom att rättskipningen var uppdelad på tolv nämnder. Vidare åberopades rättssäkerhetsaspekter. Kommittén ville emellertid inte återinföra en 206 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen generell överklaganderätt främst på grund av vikten av att berörda ärenden avgjordes snabbt (SOU 1991:86 s. 156-159). Hyreslags- kommitténs förslag har inte lett till någon lagstiftning; frågan om en ändring av överklagandereglerna har i stället fått anstå till dess ifråga- varande utredning utrett frågan i samband med uppdraget att pröva om hyres- och arrendenämnderna kan integreras med tingsrätterna (prop. 1997/98:46 s. 21). Regler om förbud att överklaga tingsrättsavgöranden är ovanliga. Dessa gäller främst beslut som fattas under handläggningen av ett mål. I betänkande Ett reformerat hovrätts- förfarande (SOU 1995:124) föreslogs emellertid att fullföljdsförbud skulle införas för domar och beslut i dispositiva tvistemål där värdet av tvisteföremålet understiger en tiondel av basbeloppet. Bakgrunden till förslaget var att det inte ansågs rimligt att hovrätten handlägger tviste- mål som rör anspråk som väsentligen understiger samhällets kostnader för förfarandet och som typiskt sett har mycket begränsad ekonomisk betydelse för parterna (a.a. s. 282-288). För de s.k. Ö-målen föreslogs att överklagandeförbud skulle införas för av tingsrätt fattade interimis- tiska beslut i familjemål. Ett skäl för detta förslag var att hovrätten, som ofta avgör dessa mål på handlingarna, vid sin prövning har sämre förutsättningar att bedöma de aktuella frågorna. Vidare ansågs inte prejudikatbildningen bli lidande eftersom hovrätten kan pröva frågorna i samband med överklagande av domen. Utredningen ansåg däremot inte att interimistiska beslut som förekommer i samband med olika typer av domstolsärenden skulle vara underkastade överklagandeförbud. I denna del anfördes att hovrätten inte kan anses ha sämre möjligheter än tingsrätten att bedöma dessa frågor eftersom handläggningen i regel är skriftlig både i tingsrätten och hovrätten samt att besluten är av ingripande karaktär och kan ha relativt stor betydelse för den enskilde (a.a. s. 288-191). Det nuvarande systemet på det hyresrättsliga området med över- klagandeförbud i vissa frågor är förenat med betydande olägenheter. Den främsta olägenheten är den risk för splittring i rättspraxis som uppstår när ansvaret för rättsbildningen är uppdelat på samtliga nämnder. Att det rör sig om mål av masshanteringskaraktär gör inte behovet av en möjlighet till överprövning och till prejudikatbildning mindre framträdande. En bristfällig rättsbildning leder till att rättstillämpningen blir mindre förutsebar och därigenom mindre rättssäker. Den bristfälliga rättsbildningen och de rättssäkerhetsaspekter som alltid kan anläggas då det gäller frågor om rätten att överklaga gör att utredningen föreslår att det införs en rätt att i samtliga ärenden överklaga tingsrättens avgörande. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 207 I vissa ärenden där besluten är mindre ingripande och en kort handläggningstid är särskilt önskvärd föreslås regler om fullföljdsförbud med ventil i ledet hovrätt-Högsta domstolen (se nedan). Vidare måste i detta sammanhang noteras möjligheten att förordna om att beslut får verkställas även om beslutet inte har vunnit laga kraft (55 c § femte stycket och 55 d § tredje stycket hyreslagen, 17 kap. 14 § rätte- gångsbalken och 31 § ärendelagen). finns inte krav på prövningstillstånd för de hyres- nämndsärenden som får överklagas till . Vissa av de hyrestvister som handläggs vid tingsrätten är dock underkastade krav på prövningstillstånd för att hovrätten skall pröva dem. Detta gäller bl.a. mål angående betalning av hyra, nedsättning av hyra och skadestånd, om värdet av vad som yrkas understiger ett basbelopp. Regler om prövningstillstånd finns inte bara i dispo- sitiva tvistemål utan även i vissa brottmål och ärenden. Om en tilltalad inte dömts till annan påföljd än böter eller frikänts från ansvar för brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse krävs prövningstillstånd för att hovrätten skall pröva ett överklagande. Krav på prövningstillstånd gäller också beslut som tingsrätten fattar i utsökningsärenden, ärenden om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter, överklagade ärenden om betalningsföreläggande och handräckning, skuldsaneringsärenden samt felparkeringsärenden. Grunderna för prövningstillstånd i ledet tingsrätt-hovrätt är i princip desamma i samtliga mål och ärenden. Prövningstillstånd skall sålunda meddelas om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt (prejudikatdispens), om anledning förekommer till ändring i det slut tingsrätten kommit till (ändringsdispens) eller om det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet (extraordinär dispens). Den centrala dispensgrunden är ändringsdispens, dvs. "anledning förekommer till ändring i det slut till vilket tingsrätten kommit" (39 § tredje stycket andra punkten ärendelagen, jfr 49 kap. 14 § andra punkten ). Vad som därvid avses har behandlats i flera propositioner och i juridisk litteratur. I samband med att reglerna om prövningstillstånd ändrades uttalade departementschefen att hovrätten skall bevilja ändringsdispens om det vid en genomgång av bevisfrågorna uppkommer någon tvekan om riktigheten av utgången i tingsrätten, om tingsrättens bedömning i en rättsfråga är tveksam, om det vid en granskning visar sig finnas något som tyder på att det överklagade 208 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen avgörandet kan behöva ändras eller när hovrätten hyser tvivel om tingsrättsavgörandets riktighet (prop. 1992/93:216 s. 45, 46, 53 och 57). I litteraturen har anförts att även om departementschefens uttalanden inte har karaktären av motivuttalanden - dispensgrunderna ändrades inte - måste de antas komma att tillmätas sådan tyngd att de vinner efterföljd i rättstillämpningen (Welamson, Rättegång VI, 3 uppl., 1994 s. 140). I ett avgörande från , NJA 1997 s. 520, som gällde ett utsökningsärende, konstaterade att hovrätten skall meddela prövningstillstånd "när det framstår som tveksamt, om tingsrättens beslut är rätt i sak". Ett system med prövningstillstånd innebär i regel att det överklagade avgörandet kommer att överprövas förhållandevis snabbt. Frågan om prövningstillstånd skall meddelas avgörs vid en föredragning. Någon förhandling hålls inte. Meddelas inte prövningstillstånd står tingsrättens avgörande fast. Handläggningstiden blir därigenom minimal. Skulle däremot prövningstillstånd meddelas kommer målet att fortsätta att handläggas enligt de vanliga reglerna. I nämndlagen och hyreslagen föreskrivs att hyrestvisterna skall handläggas skyndsamt. För vissa ärenden är skyndsam handläggning särskilt viktigt. Minsta dröjsmål ökar risken för att t.ex. en medpart i en bytestransaktion drar sig ur bytet. Motsvarande skäl kan anföras beträffande frågorna om tillstånd till andrahandsupplåtelse och avstående från besittningsskydd. En skyndsam handläggning är viktig också i fråga om uppskov med avflyttning. Om inte ett slutligt avgörande kan erhållas snabbt i en sådan tvist riskerar hovrättens prövning att bli meningslös. Ett system med prövningstillstånd är sålunda väl förenligt med skyndsamhetskravet. Den prövning som sker i samband med att frågan om prövnings- tillstånd avgörs garanterar materiellt riktiga avgöranden. Endast i de fall där det inte finns anledning att betvivla riktigheten i underrättens avgörande skall prövningstillstånd inte meddelas. För de fall handlägg- ningen är rent skriftlig i tingsrätt blir tillståndsprövningen i hovrätten i stort sett densamma som om regler om prövningstillstånd inte hade funnits. Det finns mot bakgrund av det anförda skäl att införa krav på prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt. Samtliga hyrestvister som skall handläggas enligt ärendelagen bör vara underkastade regler om prövningstillstånd. För de hyrestvister som skall handläggas enligt (ersättning för minskat bruksvärde enligt 24 a § och återbetalning av hyra enligt 55 d §) bör regler om prövningstillstånd tillämpas. Det innebär sålunda krav på prövnings- tillstånd om värdet av vad som yrkas understiger ett basbelopp. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 209 tillämpar vid handläggning av överklagade hyresnämnds- beslut lagen (1994:831) om rättegången i vissa hyresmål i (hovrättslagen). De flesta ärenden som hyresnämnden prövar kommer med utred- ningens förslag att handläggas enligt ärendelagen. Ärendelagen reglerar förfarandet i tingsrätt, hovrätt och . avgör enligt hovrättslagen överklagade hyresmål med tre lagfarna domare. Vid en handläggning enligt ärendelagen kommer hovrätten att ha samma sammansättning om tingsrätten bestått av en lagfaren domare eller av en lagfaren domare och två särskilda ledamöter samt av fyra lagfarna domare om tingsrätten bestått av tre sådana domare (jfr avsnitt 3.2.3.2). Hovrättslagens bestämmelser om sammanträde och om materiell processledning överensstämmer med ärendelagens bestämmelser (jfr 4 och 5 §§ hovrättslagen och 12-14 §§ ärendelagen). I 7 § hovrättslagen finns en bestämmelse om s.k. tilltrosbevisning. avgörande får inte ändras om ett vittne, en sakkunnig eller en part under sanningsförsäkran hörts inför nämnden och avgörandet även i hovrätten beror av tilltron till den bevisningen utan att beviset tas upp på nytt i hovrätten. En sådan ändring får dock göras, om det finns synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än hyresnämnden antagit.