sou · GNB3112 · 2000-01-01 00:00:00 — Schemat är alltså en bildmässig konstruktion av (delar av) den socialistiska idévärlden, dvs. det synliggör delar av den faktiska idérymden. I schemat fångas in dels vad rörelser säger sig stå för (ideologins programvärld) dels vad de faktiskt gör och har gjort 31Se t.ex. översiktligt , L., Folket och eliterna (1970), kap. 1. Det jag kallar levande representativ demokrati kan möjligen liknas vid det som i sitt slutkapitel kallar interaktiv demokrati. I övrigt liknar Lewins indelning också till sin struktur min, se hans sid. 224– 227.Måhända ingår den i min tysta kunskap som statsvetare när jag tänkt över arbetarrörelsens idétradition. 32Begreppet prat framhävs som viktigt av statsvetaren , vid , i doktorsavhandlingen som demokratiskt verktyg, Gidlunds 1998. Med prat menar att dialogen måste utgå från individens egna erfarenheter och att dessa måste räknas som giltiga för diskussionen, men även att dialogens form måste vara pratad, dvs. bestå av vardagsspråkets ordförråd och vändningar. 33Vilket som bekant inte alls har varit vanligt inom arbetarrörelsen där de dominerande partierna har velat ha monopol på politiken. 34Vilket som bekant förekommer i många länder men inte är oomstritt. har tvåpartisystem och enmansvalkretsar, tycks gradvis vara på väg att lämna det. (ideologin i praktiken). Schemats begränsning är att det inte tar upp fler dimensioner. Det uttrycker som synes inte graden av radikalitet, om man t.ex. är socialdemokrat eller kommunist, eller syndikalist. Inte heller tar det upp synen på jämställdhet mellan könen. En annan begränsning är en viss (till delar avsiktlig) otydlighet. Den vertikala dimensionen är nämligen sammanklumpad av (minst) två dimensioner, dels statlighet gentemot rörelseförankring, men parallellt också tonvikt vid parti och politisk makt i staten gente- mot den fackliga kampen och den vardagliga spontana organise- ringen i tillfälliga aktioner. På liknande sätt är den horisontella dimensionen sammanklumpad av (minst) två idédimensioner, dels demokratins form men dels också demokratins sammanhang och enheter, dvs. om den egna rörelsen respektive samhället skall bestå av decentraliserade eller centraliserade enheter. Dessa sam- manklumpningar av idédimensioner kan tyckas skapa oklarhet, men de skapar också förenkling och överblick. Schemat fungerar helt enkelt som en karta ritad för ett speciellt syfte, att urskilja det som kartan syftar till att urskilja. Den socialistiska idétraditionens idérymd. De två dimensionerna institutionellt organisatorisk form respektive demokratisk form Staten som politisk struktur Förvaltnings– och myndighetsformer Socio–ekonomisk struktur och vardag Kommentar: Den vertikala axeln betecknar idéer om institutionellt–organisatorisk uppbyggnad och tonvikt, främst inom rörelsen men också i samhället i övrigt. Vid den statliga polen finns tonvikten på parti och politisk väg, vid rörelsepolen finns tonvikten på fackföreningar och ekonomisk väg. Den horisontella axeln betecknar idéer om demokratins form och graden av centralisering, främst inom rörelsen men också i samhället i övrigt. I detta schema kan man nu analysera olika socialistiska rörelser och klassificera dem längs de två dimensionerna. Därmed kommer vi att förstå den politiska innebörden hos dem. Dimensionerna är kontinuerliga, på det sättet kan man i princip fånga in alla möjliga rörelsers och organisationers positioner. Men schemat är också tänkt att användas och framtiden. Hur vill vi själva pla- cera oss längs dimensionerna i schemat, och vilka framtidslösning- ar vill vi föreslå? Det finns många problem med att analysera politiska rörelser och idéer. Ett är problemet om skillnaden mellan högtidstalens retorik respektive dagspolitikens retorik, vilken av dem skall man ta fasta på? Ett annat är problemet mellan önskedrömmar om framtiden respektive den faktiska framtid man efter hand faktiskt bidrar till att skapa, det faktiska görandet och faktiska effekter, vilken av dessa är det som skall analyseras och klassificeras? Sådana idéanalytiska metodologiska frågor har jag inte tagit ställning till här, och behöver heller inte, eftersom jag inte på allvar skall genomföra en empirisk analys. Avsikten här är ju att föreslå schemat som ett sätt att tänka och tolka arbetarrörelsens idétradition. Jag är inte färdig och genomtänkt i detalj. Schemat är ett förslag, en utgångspunkt för diskussion. I schemat ovan synliggörs inte mittpositionerna runt kryssets centrum särskilt tydligt, bildmässigt sett. Mittpositionen längs den ena axeln var ju offentlig sektor i samverkan med frivilliga orga- nisationer, och längs den andra axeln levande representativ de- mokrati. Mittenpositionerna blir tydligare inringade och åskåd- liggjorda om jag stiliserar schemat till en tablå med nio preciserade positioner. De nio positionerna försöker jag illustrera genom några typiska kända politiska rörelser eller fenomen. är mina exempel valda så att de skall provocera till eftertanke och diskussion. Figur 2: Tablå över nio socialistiska positioner, grundat på dimensioner- na institutionell organisation respektive demokratisk form (från figur 1 ovan). Positionerna illustreras av vissa historiska program, gestalter eller rörelser. (Genom att andra viktiga dimensioner ej är med kommer rörel- ser av mycket olika karaktär att hamna i samma ruta.) rörelse och i sam- rörelse och i sam- rörelse och i sam- siva regimer i ut- 1917–1919. 1960–1968. I det följande kommer jag att ta upp några exempel på hur spän- ningen mellan rörelsesocialism och statssocialism har tagit sig ut- tryck i den svenska arbetarrörelsens historia. Först tar jag upp motsättningen mellan politisk och ekonomisk kamp under socialdemokratins grundningstid (avsnitt 7). Sedan tar jag upp den socialdemokratiska vänstern i partiets sprängning (avsnitt 8). Sedan tar jag upp frågan om in- dustriell demokrati, från runt 1920 till löntagar- fonderna (avsnitt 9). Sedan skall jag kortfattat kommentera den leninistisk–stalinistiska parentesen i svensk vänster (avsnitt 10). Därefter skall jag sammanfatta och avsluta essän med att skissera några viktiga arenor och lösningar bortom den snäva mot- sättningen mellan rörelsesocialism och statssocialism (avsnitt 11 och 12). 7Particentrum och folklig bas under socialdemokratins grundningstid. Kongresserna 1889 och 1897 Spänningen mellan rörelsesocialism och statssocialism kommer till uttryck och . På denna punkt stödjer jag mig huvudsakligen på tidigare nämnda avhandling maklighet Om den svenska socialde- mokratins lärprocess 1885–1902 (1990, kap. 8, 9 och 13).35 Mill- bourn skildrar den politiska processen som en motsättning mellan å ena sidan talesmännen för den förment marxistiska (den kalla- des så) idén om socialdemokrati, och å andra sidan den faktiska och spontant pågående fackliga och kooperativa organiseringen. , Axel , och till att börja med försöker på olika sätt agitera och agera för att den arbetarrörelse som griper omkring sig i allt högre grad skall inordnas i ett tänkesätt och en organisationsstruktur som skall vara socialdemokratisk. Den faktiskt existerande fackliga och kooperativa rörelsen slår emot dessa män med förbluffande kraft, och de tvingas in i en omständlig lärprocess av nyttiga nederlag på centrala punkter (som jag snart skall återkomma till). socialdemokratiskt influerade skildringar av denna pe- riod har inte velat erkänna hur det inom breda lager fanns ett mot- stånd mot den tidiga socialdemokratiska partisynen, tanken att den politiska kampen mot staten med ett enhetligt och centraliserat parti var den huvudsakliga vägen. skildringar har inte velat se hur utbredd tanken var om den ekonomiska och fackliga kam- pen som en självständig väg till framgång och befrielse, och att detta var en stridsfråga av rang under partibildningens kongress 35 är på många sätt sinnebilden av en lysande politisk historiker och politisk analytiker. Det man främst slås av är hennes eminenta förmåga till politisk inlevelse och historisk förståelse. Men hon har också satt sig in i ett ofantligt material som hon lyckas strukturera på ett nydanande, och inom svensk arbetarrörelseforskning, närmast revo- lutionerande sätt. På de punkter där man inte håller med henne inspireras man att gå djupare in i materialet och göra egna analyser. Mer kan man inte önska sig! 1889 och under det första partiprogrammets kongress 1897. Kom- munistiskt influerade skildringar från senare tid tonar också ned den självständiga fackliga vägen som en existerande strategi och erfarenhet , eftersom man också har samma för- ment marxistiska partisyn och statsorienterade syn på den ekonomiska kampens underlägsenhet.36 hade det hållits en skandinavisk arbetarkongress i där man antagit ett socialistisk program, ytterligare en hölls i , med anslutning till samma program, vilket i stort sett upprepades i Kristiania och 1892 i . och deltog efter förmåga och tid i dessa kongresser, eller följde dem uppmärksamt i sina tidningar. Det socialistiska programmet framhöll att de fackliga organisationerna skulle hantera både politiska och ekonomiska frågor. Att ett särskilt parti skulle ha monopol på den politiska kampen var en främmande tanke för dessa kongresser. Strejk och skiljedomstol skulle användas i arbetslivet. Självhjälp i arbetslöshetskassor och sjukkassor skulle organiseras av fackföreningarna. Man skulle agi- tera för lagstadgad 8-timmarsdag och allmän rösträtt. Organisato- riskt började man bygga upp en facklig rörelse där fackförening- arna lokalt på en ort skulle organisera sig i lokala centralkommit- téer, nationellt skulle bildas fackförbund, och förbunden skulle samordnas i en nationell överledning. Detta blev i huvuddrag också organisationsformen när LO bildades , dvs. Men runt 1886 och 1888, liksom senare , var detta en oroande tanke för och . Man ville inte ha en konkurrerande självständig, nationellt samordnad organisa- tion. Den principielle verkade vara mer oroad över den 36 Tanken på partiet som överlägsen kampform, och den ekonomiska kampen som underlägsen, är verkligen en dogm inom denna förment marxistiska tradition. Omfattande strider bedrevs av socialdemokratiska ideologer mot ekonomism, trade unionism, den engelska vägen, småborgerlig anarkism, produktionsföreningarnas perspektivlöshet (dvs. kooperativa butiker och företag). Nej, ett sammansvetsat enhetligt parti skulle det vara, med ideologisk skolning och vetenskaplig grund, med inriktning mot stat och statlig makt. Detta partiperspektiv och statspers- pektiv har också styrt många forskares problembild och forskningsfrågor. fackliga kampens självständighet än den mer pragmatiskt tänkande och taktiskt uppfinningsrike . Vid en sydsvensk facklig kongress i skrev ett program som avvek från de tidigare fackliga kongresserna genom att inte nämna idén om en särskild facklig nationell organisation. Han drev i tidningen en bojkott mot den andra skandinaviska fackliga kongressen 1888. Men han drev som vi kommer att se en förloran- de linje. Ett tydligt exempel är det socialdemokratiska partiets konstitu- erande kongress . hade gruppen runt tid- ningen Social–Demokraten i , med som re- daktör, och tidningen i , med som re- daktör, bildat ett socialdemokratiskt agitationscentrum. Man plä- derade för att hela arbetarrörelsen måste organiseras som ett en- hetligt socialdemokratiskt parti utifrån ett genomtänkt program på socialdemokratisk grund. Den politiska kampen av partiet inom och emot staten sågs som den främsta kampformen. Den social- demokratiska ideologin skulle uppfostra och leda arbetarklassen. Den ekonomiska kampen sågs som ett förstadium, fackförening- arnas ekonomiska kamp var ett lägre stadium av medvetenhet, som med rätt upplysning skulle leda till insikt om att med partiet erövra den politiska makten. Vidare agiterade man för en stark partiorganisation med en stående partistyrelse och en stark ordfö- rande. Femtio ombud samlades i för att grunda Socialdemokratiska arbetarparti (SAP). De representerade 73 olika fackföreningar och något fåtal socialdemokratiska föreningar och arbetarklubbar. 47 av ombuden var arbetare, tre var redaktörer. Kongressombuden, som representerande två decennier av ekonomisk kamp och organisatoriska erfarenheter, accepterade inte tanken på ett centralistiskt parti och vägrade välja partistyrelse. De avvisade också ett förslag om partidisciplin, att partistyrelsen skulle ha rätt att offentligt kritisera personer eller föreningar inom partiet med avvikande uppfattningar. De ansåg det tillräckligt att vissa förtroendemän mellan kongresserna genomförde de uppdrag som kongressen bestämt. Förtroendemännen skulle alltså inte ha någon makt och inte utöva någon ledning. Det skulle kongressen enbart göra. För kongressens majoritet skulle partiet vara ett löst samman- hållet organ för offentlig agitation, en sorts överbyggnad på den egentliga fackliga kampen och fackliga strategin för att genomföra demokratiska rättigheter. Partiet skulle inte ha monopol på den politiska kampen, skild från t.ex. den ekonomiska. Alla slags frå- gor, politiska, ekonomiska och sociala ansåg de tillhöra fackför- eningarnas uppgifter. Inte heller valde kongressen någon parti- ordförande. Och, vad som kanske är mer anmärkningsvärt, det antogs inget partiprogram. Varken eller , som kanske stod närmast till att göra det, hade författat något sådant. Programfrågan under SAP:s konstituerande kongress 1889 är märklig eftersom man inte antog något partiprogram. Millbourns tolkning är dock att både och var alltför väl medvetna om den stora meningsskiljaktigheten mellan majoriteten av ombuden och dem själva. De var medvetna om att majoriteten av kongressombuden inte alls stödde tanken på den politiska kampens överordnade ställning under ledning av ett centraliserat och starkt parti. De programmatiska principer som kongressom- buden kunde tänkas ha med sig i bakhuvudet var i så fall det socialistiska programmet som antagits vid skandina- viska fackliga kongress och som upprepats 1888, eller olika gamla lokala varianter av det internationellt erkända Gothaprogrammet , och där framhävdes ju både fackföreningar och koope- rativa produktionsföreningar. Ett ytterligare uttryck för meningsskiljaktligheten om partiets roll, förankring och organisatoriska ramar var striden på kongres- sen 1889 om partipressen. och hade oroat sig för den nya trenden att allt fler tidningar började startas lokalt av olika fackföreningar. Deras åsikt var i stället att endast partiet skulle få starta tidningar och att endast den tänkta partistyrelsen skulle få tillsätta redaktörer. På det sättet skulle en enhetlig parti- press skapas i upplysande och ledande syfte. Kongressombuden gick med sin fackliga bakgrund emot denna starka toppstyrning, men gick med på en sorts anmälningsplikt till kongress och förtro- endemän när någon förening ville starta en tidning. fortsatte frågan om ett partiprogram att vara en het potatis. och lovade gång på gång att De lyckades förhala frågan . Till slut hade de lovat att presentera ett utkast senast före partikon- gressen 1897. Utkastet kom, men kom fram under kuppartade former. Dels presenterades det helt nära kongressens öppnande så att ingen debatt före kongressen hann äga rum, dels publicerades det i borgarpressens , så att det blev nästan omöj- ligt att ifrågasätta programförslaget utan att framstå som förrädare inför den politiska fienden. Här skall jag inte göra någon närmare analys av programmets innehåll. Det är ganska självständigt som svensk produkt, och återspeglar mycket av den linje som Daniels- son och drivit, tillsammans med en del lärdomar, bland annat likställs den ekonomiska och den politiska kampen. Att programmet var omstritt framgår dels av dess kuppartade presentation, dels av att det under kongressen förekom två om- röstningar om det, som säger en del om stämningarna. Vid den första röstade en knapp femtedel av ombuden (16 av 85) för disci- plinstraff för Axel för publiceringen i . Vid en innehållslig stridsfråga om strategin angreps programmet av den oppositionelle , och på en symbolisk punkt vann oppositionen med en rösts övervikt (43 mot 42). Det tycks som kongressen, trots att den antog programmet som socialdemokra- tins första riktigt egna program, inte alls var enig med program- mets upphovsmän. Åtminstone fanns det en tydlig gruppering som hade avvikande åsikter. Men kongresser är kongresser och har sin egen logik. Att uppvisa enighet kan kännas viktigare än att grundligt diskutera igenom även viktiga åsiktsskiljande sakfrågor.37 Kongressen gav och i uppdrag att skriva en förklarande kommentar till programmet. Den skulle vara färdig . Den blev aldrig skriven. Orsaken kan vara, det är åtminstone Millbourns tolkning, att LO:s bildande , stod för dörren, och att det var en ytterligt känslig fråga programmässigt och pincipiellt. Den socialdemokra- tiska partistrategin led sedan dubbelt nederlag när LO först bilda- des som självständig organisation 1898, och sedan på sin andra kongress avskaffade det krav på obligatoriskt medlemskap 37 Millbourn s. 345 –351. som partifolket hade fått igenom under den första kongressen. Inte , efter död, skrev en kort och återhållsam förklaring till programmet. På ett dramatiskt sätt ställdes –talet den fackliga arbetarrörelsens erfarenheter och föreställningsvärld, en direkt- demokratisk rörelsesocialism, gentemot de socialdemokratiska talesmännens idéer om ett politiskt parti med stark ledning, syf- tande till den politiska makten i staten. Millbourns tolkning av perioden –1902 får stöd av den fortsatta historieskrivningen, som den skisseras i t.ex. (1994, kap. 2). Under de närmaste tre decen- nierna, med en tydlig markering , hävdar LO gång på gång sin principiella självständighet, att hålla partiet och staten borta från den fackliga kampen. ser sig LO som en brett verkande kraft i samhället med såväl ekonomiska och politiska som sociala och kulturella ambitioner. skärptes motsättningarna mellan höger och vänster inom arbetarrörelsen, mellan anarkism och socialdemokrati inom partiet och mellan syndikalism och re- formism inom LO. uteslöts de anarkistiska ungsocia- listerna med () i spetsen från det socialdemokratiska partiet. bildade och utträdde ur LO. Här kommer jag fortsättningsvis (tyvärr) inte att beröra de fackliga diskussionerna och den fackliga oppositionen och organisationsutvecklingen inom LO. Det beror inte på att den är oväsentlig, tvärtom, det är främst en fråga om utrymme. Händelserna runt storstrejken 1909, den s.k. enhetskommittén 1928, LO:s stadgeändringar och centralisering 1941 och den radi- kala oppositionen inom Metall, främst , och senare tiders facklig opposition, exempelvis, vore värda att lyftas fram och analyseras i detta sammanhang. Här skall jag i stället ta upp några punkter där rörelsesocialism och statssocialism kon- fronteras inom det socialdemokratiska partiet. Förutom tidigare nämnda arbeten, särskilt avhandling nismens rötter i historiska rum (1996), har jag i detta avsnitt också haft stor hjälp av avhandling Program och parti. Principprogram och partiideologi inom den kom- munistiska rörelsen i –1972 (1982). Ett nytt ungdomsförbund bildades . Redan från början uppträdde detta självständigt som kritiker av partiets ledning och huvudlinje. Det är en tradition som det socialdemokratiska ung- domsförbundet allt har fortsatt, oftast med rörelsesoci- alistisk tendens och i termer av självförvaltning och egenmakt. I ungdomsförbundets tidning drev redaktören () en kritisk linje som accelerera- de fram emot den kongress då han själv och partiets väns- ter kom att utträda ur partiet. Stormklockans kritik, och därmed också hela vänstergrupperingen, handlade om två huvudsakliga ting: dels partiets inre demokrati och organisation, dels innehållet i partiets politik. Kritiken kan sammanfattas i följande punkter. Valordningen till kongresserna kritiserades, anställda funktionärer inom partiet, menade vänstern, borde inte få vara valbara, de borde endast få närvara med yttranderätt men inte rösträtt. (Vi känner ju den senare utvecklingen, att anställda partiombudsmän utgör ett stabilt röstunderlag på kongresserna för partiets ledning.) Vidare ansågs partistyrelsen ha en för självständig ställning genom att kunna kontrollera kongressval och press. Pressen blev på så sätt partistyrelsens redskap och inte kongressens eller rörelsens. En annan kritikpunkt var inflytande och roll. talade om monarkism inom partiet. Därtill kritiserades också riksdagsgruppen och dess ställning som en stat i staten. Riksdagsgruppen vägrade att lämna ut sina protokoll till partikongressen som fick nöja sig med en verk- samhetsberättelse. Detta bekräftades även på kongressen 1914. För vänstern var detta ohållbart. En riksdagsgrupp som nominerades av partiet och gick till val på partiets program skulle naturligtvis vara politiskt ansvarig inför partiet. De ansåg inte partiets ledning, och majoriteten inom riksdagsgruppen. De menade i stället att riks- dagsmännen, i enlighet med vallagen, var politiskt ansvariga endast Motsättningen mellan rörelsesocialismens ideologi, och en ideologi som utgår från stat och parlamentarisk väg blev här uppenbar. (Än är ju detta en stridsfråga i diskussionen om vad som är ett demokratiskt parti. lämnar riksdags- gruppen ut även sina protokoll till partiet.) När det gällde kritiken rörande partiets linje kommer den delvis att framgå nedan, men det är klart att krigsfrågan och antimili- tarismen var en huvudsak, frågan om massaktioner och ensidig riksdagsstrategi en annan. Händelseutvecklingen inför det social- demokratiska partiets splittring är spännande och politiskt rik. Här skall jag nämna några punkter. Efter kritiken kongress, då vänstern tydligt forme- rade sig, bildades i en socialdemokratisk väns- terförening. I dess styrelse ingick så tunga namn som (senare socialdemokratisk minister), (se- nare borgmästare), , och . Partistyrelsen reagerade starkt mot att man inom partiet började med splittrande särorganisationer. (Det är ju en stånd- punkt som står sig än inom socialdemokratin, och som ställer frågan på sin spets vad ett interndemokratiskt politiskt parti kan tänkas vara. Och menar jag inte att man självklart kan acceptera organiserade fraktioner inom ett parti.) En höjdpunkt i partisty- relsens agerande var den så kallade munkorgsstadgan som för- bjöd vänsterns kandidater i att uttala sig mot riksdags- gruppens majoritet. För den antiauktoritära och direktdemokra- tiska vänstern inom partiet var ju detta en skickelsediger handling. Man såg den som en bekräftelse på hur strategin att ensidigt beto- na riksdagsarbetet med tvingande logik förstärkte toppstyrningen av partiet. Detta stärkte också vänsterns övertygelse att rörelsen själv, massorna i egna aktioner, måste ses som den främsta vägen framåt. En taktik som vänstern hade var att låta sina anhängare i riks- dagsgruppen motionera om genomförandet av olika punkter i par- tiprogrammet. Berömd är republikmotion som satte och riksdagsgruppen i en brydsam situation och som direkt föranledde den ovan nämnda munkorgsstadgan. Den socialdemokratiska vänstern tog starkt ställning mot na- tionalismen och militarismen när bröt ut. Till- sammans med likasinnade över hela såg man en konsekvent pacifism och internationalism som det enda rimliga svaret på borgarklassens krig. Man kunde också stödja sig på Andra inter- nationalens (de socialdemokratiska partiernas internationella orga- nisation) återkommande ställningstaganden mot ett kommande krig. och var författare till en berömd pamflett som gick ut i massupplaga under namnet Det befästa . Under krigets gång blev vänstern allt mer missnöjd med par- tiets huvudlinje och sammankallade en antimilitaristisk kongress, mot partistyrelsens vilja, . Man diskuterade vad arbetar- klassen borde göra om en verklig krigsfara stod för dörren. För sina yttranden i den diskussionen häktades och fick fängelse. , , bildade vänstern en egen tidning, Politiken, senare Politiken, med som redaktör.