sou · GNB385d4 · 2000-01-01 00:00:00 — Fastighetsnät eller liknande för datakommunikation är ofta baserade på kategori 5-kabel (kopparkabel). Som överföringsteknik används vanligen Ethernet. Symmetrisk kommunikation erhålls med hög hastighet, nominellt vanligen /s. Ny kabel och utrustning måste installeras i bostadshus, villaområden eller liknande. Elnätet är, på samma sätt som kopparkabeln för telenätet, kopplat till nästan alla hushåll och företag i . Detta gör elnätet till ett tänk- bart alternativt accessnät. Flera svenska aktörer, , , , testar på olika sätt elnätet för bredbandskommuni- kation. Även om det sker en intressant utveckling är det, enligt kartläggning, mycket få som tror att det kommer att bli en bred accessform till hemmet. De existerande systemen har fortfarande prob- lem med bl.a. störningar från övrig utrustning. – kommentar till trådbunden kommunikation bedömning vad gäller stom- och stadsnät är att fiberoptiska kablar blir allt viktigare i takt med att behovet av bandbredd (överföringskapacitet) ökar. bedömning vad gäller accessnäten är att det är den befintliga infrastrukturen som kommer att vara den dominerande: Möjligtvis kommer investeringar i ny eller kompletterande nätin- frastruktur att göras när kapaciteten på de befintliga näten börjat närma sig sin övre gräns eller om åtkomsten till den befintliga nätinfrastruktu- ren i de lokala accessnäten blockeras av nätägarna. 4 En kortfattad teknikbeskrivning GSM, for Mobile transmission, är den digitala standar- den för mobila teletjänster upp till 9,6 kbit/s och ger möjlighet att skicka korta textmeddelanden. GSM används nu parallellt med och kommer att ersätta NMT, den analoga tekniken. Vid mobil kommunikation av typen GSM delar användarna som befinner sig i samma cell (område som täcks av en sändare/mottagare) på tillgänglig bandbredd. Utvecklingen av GSM vad gäller datatjänster omfattar ett antal olika steg. GSM klarar nu dataöverföring på upp till ca 14,4 kbit/s. Det pågår en utveckling i flera steg för att höja överföringshastigheten. Med användning av kretskopplad teknik (HSCSD, ) uppnås maximalt 28,8–64 kbit/s och med paketför- medlingsteknik (GPRS) uppnås teoretiskt maximalt 56–115 kbit/s. Vid GPRS () är kommunikationen asym- metrisk, i praktiken beräknas hastigheten i snitt till användaren att bli ca 50 kbit/s, bl.a. beroende på antalet användare per cell. Från användaren blir hastigheten ca 28 kbit/s. Vid införandet av EDGE (Rates for GSM Evolution), som är en ny radiokodningsteknik, beräknas hastigheten blir fyra gånger högre än vid GPRS vilket innebär att has- tigheten till användaren blir ca 200 kbit/s och från användaren ca 96 kbit/s. Mobile Telephone Standard, är ett tredje generationens system för mobilkommunikation och tros få ett speciellt stort genomslag i de länder, däribland , där en stor andel av be- folkningen använder mobiltelefoner och Internet . Liksom vid GSM, gäller vid UMTS att användarna som befinner sig i samma cell delar på tillgänglig bandbredd. Kapaciteten beräknas teoretiskt att bli cirka /s nära basstationen vid användning av radiokodningstekniken WCDMAs. Detta värde gäller vid en användare i cellen. Kommu- nikationen vid UMTS är asymmetrisk och genomsnittligt över celler och med ett rimligt antal användare beräknas hastigheten till användaren att bli 144–384 kbit/s. Vid UMTS används ny teknik och mindre celler än vid GSM varvid en omfattande utbyggnad av den befintliga infrastrukturen måste göras. Detta kommer troligen först ske i de större städerna. En kortfattad teknikbeskrivning 5 – Local Loop (WLL) På samma sätt som mobiltelefonsystem bär system med local loop (WLL) röst och data mellan användare och det publika telenätet. DECT, Digital European Cordless Telephone, är det vanligaste syste- met. En typisk användning är inom större kontorskomplex eller i affärscentra eftersom räckvidden är kort, 20–per cell. DECT anses i kartläggning inte ha någon större framtid i beroende dels på att vi redan har rikstäckande mobilsystem, dels på att flera nya tekniker är under utveckling, t.ex. Bluetooth. Den omedelbara fördelen med satellitsystem är att de i många fall kan ge en global täckning. De kan därför erbjuda alternativ till accessen från bl.a. de publika näten till slutanvändaren. Detta anses i kartläggning dock inte i första hand gälla bredbandskapacitet direkt till slutanvändaren utan snarare bedöms utgöra alternativ till fiberkabel fram till det lokala accessnätet. finns i accesstjänster för anslutning till Internet där hastigheten till användaren är 200–400 kbit/s vid exempelvis webbtrafik och filöverföring. Vid överföring av di- rektuppspelande ljud och video är kapaciteten till användare 500–800 kbit/s. Som returkanal används telefonnätet. m.fl. operatörer stu- derar olika system där satelliten även används för returkanalen. Satelliter med bredbandskapacitet anses kunna vara konkurrenskraftiga inom några områden: Förbindelser över stora avstånd (då telefonbolagen fortfarande prissätter utifrån avstånd), förbindelser i länder med kostsam eller underutvecklad infrastruktur samt tillfälliga förbindelser. De flesta bedömare ser satellitkommunikation som en nischtjänst som kommer att komplettera befintlig infrastruktur i områden med dålig täckning. – Punkt till multipunkt (trådlös radioteknik) Landbaserade mikrovågssystem med sändare används för att tillhanda- hålla video, data och röstkommunikation till enskilda användare eller grupper av användare. Det generella namnet för dessa accesstekniker är BWA (Broadcast Wideband Access) som bl.a. omfattar LMDS, , som i arbetar i med frekvenserna 27,5–29,5 GHz och MVDS (Microwave Video ) som arbetar med frekvensen ca 40 GHz. Någon frekvenstilldelning har ännu inte gjorts i . En operatör fördelar basstationens resurser i kanaler och på ett antal användare. Vid LMDS är den totala nominella 6 En kortfattad teknikbeskrivning kapaciteten nedströms (till användare) cirka 1,5 Gbit/s som i praktiken fördelas på ett antal kanaler och användare. Motsvarande kapacitet från användaren är cirka /s, i vissa fall används telefonnätet som returkanal. Förstärkare behövs i princip varje kilometer. Tjänster som utnyttjar LMDS tros nå affärskunder i och anses kunna bli ett intressant alternativ i kombination med satellit. I pågår nu fältprov med LMDS. – Digital Audio Broadcasting (DAB) Broadcasting anger att det handlar om utsändning från en punkt till en mängd mottagare. DAB är ett system för utsändning av digital rundra- dio. DAB är i sig ett enkelriktat system. Genom hopkoppling med ex- empelvis GSM erhålls mobil användning med hög kapacitet i utsänd- ningsriktningen, medan returkanalen har lägre kapacitet. DAB har en bandbredd på /s per kanal och som kan fördelas på ett antal användare. DAB används i och når av befolk- ningen. utför försök tillsammans med i Göteborgs- trakten för datatjänster, varvid hastigheten uppåt (från slutanvändaren) är lägre än neråt. Utsändning av data med DAB bedöms i rapport att, om metoden får genomslag, bli ett lågkostnadsalternativ för asymmetrisk överföringskapacitet till mobila system som UMTS. – Markbundet nät för digital-TV Även det digitala TV-nätet handlar om broadcasting. bygger ut vad som planeras att bli ett rikstäckande markbundet nät. bedömer att full rikstäckning uppnås . De första sä ndningarna inleddes . Det digitala förbindelsenät som används för matning av sändarna för samtliga markbundna utsändningar, inklusive digital TV, som bedriver, har drygt 100 noder över hela landet. Till dessa noder finns sammanlagt 300 kundaccesser med olika anslutningskapacitet. Nätet är ett radiolänknät uppbyggt med SDH-tek- nik i multipler av /s. På varje sträcka (länk) kan kapaciteten teoretiskt byggas ut till maximalt 16 gånger /s, närhelst affärsmässiga skäl för detta föreligger. Vid starten an- vänds tre muxar (vilket här kan jämföras med att tre separata TV-nät utnyttjas). Varje mux har en kapacitet på /s vilket motsvarar fyra vanliga digitala TV-kanaler. En kortfattad teknikbeskrivning 7 Digital-TV-näten är främst avsedda för TV-sändningar. Om ett så- dant nät hypotetiskt skulle användas för access till Internet, kan kapa- citeten för en mux, dvs. /s, fördelas på ett antal användare. Rent teoretiskt kan kapaciteten för en mux också användas för TV-sändning och Internetaccess . Detta kan ske exempelvis så att tre av de fyra kanalerna sänder TV dygnet runt, medan den fjärde under antingen hela eller del av dygnet använder sin kapacitet, dvs. /s, till Internetaccess för sina kunder. Kapaciteten i den andra riktningen (returkanalen) är t.v. beroende av telefonnätet. Om dessa planer för- verkligas kommer digital-TV, enligt kartläggning, att påverka förutsättningarna för att även glesbefolkade områden får tillgång till lösningar med större bandbredd, åtminstone i den ena riktningen. – kommentar till trådlös kommunikation bedömer att UMTS-utbyggnaden blir av störst intresse. Nischtjänster kan bli aktuella via satellit i glesbygd som saknar tillräcklig markbunden infrastruktur. – Slutkommentar till den tekniska bedömningen UMTS byggs ut i första hand i storstäder då omfattande investeringar krävs för övergången, som delvis kan bli successiv, från GSM till UMTS. bedömning efter genomgång av såväl trådbunden som trådlös kommunikation är följande: Då utvecklingen går fortare och marknaden blir mer diversifierad kommer vi troligen att se en större skillnad mellan glesbygd och tätort vad gäller kvalitet och kapacitet på tjänster. Troligtvis kommer alla i hela landet att få tillgång till snabbare dataöverfö- ringskapacitet, genom ett uppdaterat GSM-nät, medan de tätbe- byggda områdena kommer att kunna utnyttja de mobila bred- bandstjänster som UMTS erbjuder. Infrastrukturen på fastnätssidan är väl utbyggd fram till lokalstationerna, men hur man erbjuder kostnadseffektiva lösningar från lokalstationen till det ödsligt belägna huset, kommer att kunna lösas (eller inte lösas) på olika sätt beroende på situationen. Det är för dessa ändamål som satellit och LMDS blir användbara. (Sid 52) Vid en närmare granskning som gjorts inom utredningen visar att de hastigheter som i praktiken beräknas att erhållas vid UMTS inte når /s. Berörda regelsystem i 1 Främjandet av en ökad tillgång till avancerad informations- och kom- munikationsteknisk infrastruktur kan beröra en rad olika rättsområden. De övergripande rättsområden som berörs torde vara radio- och telerätt, konkurrensrätt, fastighetsrätt med plan- och byggrätt samt regler om kompetens och bemyndigande för statliga verk och statligt ägda aktiebolag. Vad som utgör telemeddelande regleras i 1 § telelagen (1993:597). Telelagen innehåller bestämmelser om televerksamhet (1 § första stycket telelagen). Med telemeddelande avses ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagnetiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare. Telenät är enligt samma lagrum anläggning avsedd för förmed- ling av telemeddelanden. Eftersom telenäten kan utnyttjas för flera överföringar har begreppet nätkapacitet införts, vilket avser överföringskapacitet i telenät eller del därav ( 1§ telelagen). Med hyrd förbindelse avses i telelagen nätkapacitet mellan nätanslutnings- punkter som avses i rådets direktiv /44/EEG av om tillhandahållande av öppna nät för förhyrda förbindelser (1 § telelagen). Med televerksamhet avses förmedling av telemeddelanden via telenät eller tillhandahållande av nätkapacitet (1 § telelagen). Telefonitjänsten utgör den grundläggande teletjänsten. Det statliga ansvaret skall omfatta telefonitjänsten i hela landet. 2 I grundläggande telefoni innefattas möjligheten att utnyttja telefax och datakommunikation via låghastig- hetsmodem. I 1 § telelagen definieras telefonitjänst som teletjänst be- 1Observera att artiklarna i i detta betänkande har angetts enligt numreringen som gällde före . 1990/91:87, bet. 1990/91:TU28, rskr. 1990/91:369 samt prop. 1992/93:200, sid. 75-76. 2 Berörda regelsystem i stående i överföring av tal och som medger överföring av telefaxmed- delanden samt datakommunikation via låghastighetsmodem. I 2 § 1 p. anges att bestämmelserna i lagen syftar till att enskilda och myndigheter skall få tillgång till effektiva telekommunikationer till lägsta möjliga samhällsekonomiska kostnad. Häri ligger bl.a. att var och en skall få möjlighet att från sin stadigvarande bostad eller sitt fasta verksamhets- ställe utnyttja telefonitjänst till ett rimligt pris inom ett allmänt tillgäng- ligt telenät. Detta kallas allmänt för USO-krav (eng. Obligation). Med televerksamhet avses inte utsändning till allmänheten av pro- gram i ljudradio eller annat som anges i 1 kap. 1 § tredje stycket första meningen yttrandefrihetsgrundlagen (1 § tredje stycket telelagen). Den svenska teleregleringen bygger på de krav som uppställs på medlemsstaterna i den EG-rättsliga regleringen på teleområdet. På tele- kommunikationsområdet finns f.n. ca 20 direktiv. De direktiv som är av intresse för detta arbete är ONP-ramdirektivet 90/387/EEG ändrat genom 97/51/EG, tjänstedirektivet 90/388/EEG ändrat genom 95/51/EG och 96/19/EG, leased lines-direktivet (förhyrda förbindelser) 92/44/EEG ändrat genom 97/51/EG, samtrafikdirektivet 97/33/EG änd- rat genom 98/61/EG samt taltelefonidirektivet 98/10/EG. Direktivens tillämpningsområden styrs av vad som anges härom, som regel i inledningen till direktiven, samt av de definitioner som finns angivna i direktiven eller i andra direktiv vartill då hänvisning ges. I radio- och TV-lagen (1996:844) ges föreskrifter om sä ndningar av ljudradio- och TV-program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. En sändning anses riktad till all- mänheten endast om den och utan särskild begäran är till- gänglig för vem som helst som vill ta emot den (1 kap. 1 § radio- och TV-lagen). I 2 kap. 1 § stadgas att för att sända ljudradio eller TV-program med hjälp av radiovågor på frekvens under 3 gigahertz krävs tillstånd enligt lagen. EG:s mediarätt är i huvudsak inriktad på att främja en fri rörlighet för televisionstjänster inom gemenskapen. Mediaområdet anses nämligen i grunden utgöra en nationell angelägenhet. På området finns dock vissa direktiv utfärdade. Direktiv som avser reglering av innehållet är inte av intresse för detta arbete. Däremot finns ett direktiv /47/EG 3 Se Bilaga 9. Berörda regelsystem i 3 om tillnärmning av standarder för sändning av televisionssignaler. Direktivet syftar till att fastställa en gemensam standard för TV- sändningar inom gemenskapen och främja utvecklingen av avancerade televisionstjänster. Direktivet implementeras i svensk rätt genom lagen (1998:31) om standarder för sä ndning av TV-signaler. Såväl beträffande televerksamhet som för ljudradio- och TV-program som är riktade till allmänheten gäller att föreskrifter om tillstånd att inneha eller använda radiosändare finns i lagen (1993:599) om radio- kommunikation. Inom EG-rätten finns flera direktiv som rör mobiltelefoni, satellitdi- rektiv (94/46/EG) och satellitbeslut (710/97/EG) och ett förslag till beslut om UMTS4. Dessutom finns en grönbok om radiospektrumpoli- tiken5. Den nuvarande konkurrenslagen (1993:20) trädde i kraft och har i huvudsak utformats med EG-rättens konkurrensregler som förebild. Lagens syfte är att undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter (1§). är ansvarig myn- dighet för lagens efterlevnad och skall verka för en effektiv konkurrens till nytta för konsumenterna. Konkurrenslagen innehåller två generella förbud, ett mot konkurrensbegränsande samarbete mellan företag (6§) och ett mot missbruk av dominerande ställning (19§). har möjlighet att bevilja undantag från förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete. Förutsättningarna är att det aktuella samarbetet kan förväntas ha sådana positiva effekter att de överväger de negativa konkurrensbegränsande verkningarna. Det går inte att få undantag från förbudet mot missbruk av domine- rande ställning. Däremot är det generellt möjligt för ett företag som är osäker på om vissa metoder eller avtal strider mot något av förbuden i konkurrenslagen att begära ett icke-ingripandebesked ( 20§). För de be- rörda företagen innebär ett sådant besked att ett visst agerande kan fort- sätta utan risk för ingripanden från . 4Gemensam ståndpunkt 98/C333/05 5KOM (1998)596 slutlig, 9.12.1998. 4 Berörda regelsystem i Konkurrensrätten intar en central position i EG-rätten. Genom fri rörlighet mellan medlemsstaterna för bl.a. varor och tjänster skall kon- kurrensen främjas. Artikel 85 i förbjuder alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma mark- naden. Genom artikel 86 förbjuds missbruk av dominerande ställning. I artikel 90 anges att medlemsstaterna beträffande offentliga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter inte skall vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot reglerna i fördraget, i synnerhet reglerna i vissa artiklar, däribland artiklarna 85- 86. Konkurrensrätten ligger också bakom en stor del av reglerna i de olika direktiven främst på teleområdet. Beträffande kanalisation (rör eller stolpar), , ledningar och ut- rustning gäller att de tar mark i anspråk. För en teleoperatör inklusive nätägare som äger marken ifråga innebär detta regelmässigt inga problem. Samma förhållande gäller för tomträtt om annat inte framgår av tomträttsupplåtelsen. För att etablera kanalisation eller eller för att dra ledningar på annans mark erfordras i allmänhet tillstånd av markägaren eller tomträttshavaren i form av nyttjanderätt, servitut, ledningsrätt eller samfällighet. Nyttjanderätter kan upplåtas genom avtal, servitut genom avtal eller lantmäteriförrättning, ledningsrätt genom lantmäteriförrättning och vägrätt genom att mark ianspråktas med stöd av upprättad eller i vissa fall fastställd arbetsplan. Tomträtter och nyttjanderätter är tidsbegrän- sade. Det är inte servitut, ledningsrätter eller vägrätter. De kan dock upphöra att gälla. Ledningsrätt åtnjuter ett starkare sakrättsligt skydd än servitut. I vilken utsträckning en innehavare av nyttjanderätt, servitut eller ledningsrätt kan använda marken för t.ex. kanalisation eller eller för att dra ledningar eller för att i sin tur upplåta rätt åt annan att vidta sådana åtgärder beror på omfattningen av rättigheten. Allmänna regler om, såvitt här är av intresse, nyttjanderätt och ser- vitut ges i 7 kap. jordabalken. Kapitlet avser därvidlag arrende, hyra, tomträtt och annan nyttjanderätt samt servitut, om rättigheten upplåtits genom avtal. Regler om arrende finns, såvitt här är av intresse, i 8 och 11 kap. jordabalken. 11 kap. avser anläggningsarrende. Berörda regelsystem i 5 vitut finns också i 14 och 23 kap. jordabalken samt i fastighetsbildning- slagen (1970:988). Regler om ledningsrätt finns i ledningsrättslagen (1973:1144). Enligt 1 § kan den som för ledning vill utnyttja utrymme inom fastighet få rätt därtill (ledningsrätt). Lagen gäller enligt 2 § för: 1. teleledning som ingår i telekommunikationssystem för allmänt ändamål samt allmän svag- strömsledning för signalering, fjärrmanövrering, dataöverföring eller liknande ändamål; 2. elektrisk starkströmsledning för vilken koncession fordras eller som behövs för sådana ledningar som avses i 1; 3. eller avloppsledning av visst närmare angivet slag; 4. Ledning genom vilken fjärrvärme, olja, gas, eller annan råvara eller produkt transporteras, av vissa angivna slag. I ledning ingår enligt 3 § lednings- rättslagen sådana för dess ändamål erforderliga anordningar som transformatorer, pumpstationer och andra tillbehör. Ledningsrätt får enligt 6 § ledningsrättslagen ej upplåtas, om ändamålet lämpligen bör tillgodoses på annat sätt eller olägenheterna av upplåtelsen från allmän eller enskild synpunkt överväger de fördelar som kan vinnas genom den. Bestämmelserna i 6 § ledningsrättslagen skall enligt 6a § samma lag inte tillämpas om det i en fastighetsplan har meddelats bestämmelser om en ledningsrätt och ledningsbeslut meddelas under detaljplanens genomförandetid. Inom område med detaljplan, fastighetsplan eller områdesbestämmelser får, som regel, enligt 8 § första stycket ledningsrättslagen en ledningsrätt inte upplåtas i strid mot planen eller bestämmelserna. I fråga om ersättning för utrymme äger reglerna i ex- propriationslagen (1972:719) tillämpning. En särskild nyttjanderätt, som inte omfattas av reglerna i jordabalken, utgör vägrätt. Vägrätt kan avse allmän eller enskild väg. Regler om allmän väg finns i väglagen (1971:948). Enligt 30 § väglagen innefattar vägrätt befogenhet för väghållaren att, utan hinder av den rätt som annan kan äga till fastigheten, nyttja mark som behövs för väg och, om inte undantag gjorts i vissa fall, även i övrigt i fastighetsägarens ställe bestämma över markens användning vägrätten består. För att flera gemensamt skall kanna använda kanalisation eller eller t.ex. byggnad för transmissionsutrustning kan innehavaren av anläggningen ge tillstånd till detta. Är kanalisationen eller masterna fast egendom, vilket kan vara fallet om den är i samma hand som fas- tigheten, kan sådant tillstånd ges i form av nyttjanderätt, servitut eller ledningsrätt. Utgör anläggningarna lös egendom, såsom är fallet om de ägs av någon annan än ägaren av fastigheten, kan upplåtelse ske genom nyttjanderätt. Betjänar en sådan anläggning flera fastigheter, vilket kan vara fallet beträffande en anläggning för mottagning av kabel-TV eller en sändar- och mottagaranläggning för radio i gles bygd, kan anlägg- ningen utgöra en gemensamhetsanläggning enligt anläggningslagen 6 Berörda regelsystem i (1973:1149). Enligt 1 § första stycket anlä ggningslagen kan enligt lagen inrättas anläggning som är gemensam för flera fastigheter och som tillgodoser ändamål av stadigvarande betydelse för dem. Lagen gäller inte om frågan om inrättande av anläggning gemensamt för flera fastigheter kan prövas enligt bestämmelser i annan författning än fastighetsbildningslagen (1970:988). Lagens bestämmelser äger mot- svarande tillämpning på tomträtt och, om det är lämpligt, även på byggnad eller annan anläggning som ej hör till fastighet. Gemensamhetsanläggning och rätt till utrymme är samfällda för de fastigheter som deltar i anläggningen. Anläggningsbeslut sker genom förrättning. Plan- och byggrätt samt miljörätt Bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byggande finns i (PBL, 1987:10). Planlä ggning är en kom- munal angelägenhet, (1 kap. 2 § PBL). I 2 kap. anges allmänna intressen som skall beaktas vid planläggning och vid lokalisering av bebyggelse , m.m. I lagen ges regler om översiktsplaner (4 kap.) samt om detaljplaner och områdesbestämmelser (5 kap.). I översiktsplan skall enligt 4 kap. 1 § PBL redovisas de allmänna intressen enligt 2 kap. och de miljö- och riskfaktorer som bör beaktas vid beslut om användningen av mark- och vattenområden. Vid redovisningen skall riksintressen enligt 3 eller 4 kap. anges särskilt. I samband med planläggningen finns samrådsförfaranden där läns- styrelserna särskilt skall ta till vara och samordna statens intressen. Myndigheter m.fl. som har ett särskilt intresse skall beredas tillfälle till samråd. Se 4 kap. 3 och 5 §§ samt 5 kap. 20 och 22 §§ PBL. I detaljplan får bl.a. meddelas bestämmelser om placering, utform- ning och utförande av byggnader och andra anläggningar (5 kap. 7 § första stycket 4 punkten PBL). Regler om plangenomförande finns i 6 kap. Där finns regler om exploateringssamverkan och fastighetsplan.