sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — Det måste också finnas plats för representation baserad på (världs)medborgarnas samtycke, eventuellt även intres- seorganisationer, och därmed är vi framme vid den kosmopolitiska demokratimodellen. Förespråkarna av kosmopolitisk demokrati hävdar i likhet med den förra modellens företrädare att nationalstaten måste göra avkall på sin suveränitet i frågor som gäller miljö och säkerhet, ja, även i andra frågor av global räckvidd.4 De kosmopolitiska demokraterna vill bygga vidare på den federala modellen och försöka förvandla FN till en demokratisk världsregering. Detta anses emellertid kräva ett i flera avseenden grundligt reformerat FN. Bland annat måste säker- hetsrådet utökas med flera stater alternativt ersättas av ett nytt verk- ställande organ utan vetorätt för enskilda stater. Dessutom måste utrymme ges för representation både för folk utan stater (till exempel kurderna) och för världens medborgare individuellt och/eller genom frivilliga organisationer. 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," skulle kunna ske genom en andra och kanske också en tredje gene- ralförsamling. I sådana församlingar skulle eventuellt också repre- sentation kunna ges för kommande generationer och andra arter än människan, nämligen genom att en viss del av ledamöterna placeras på advokatmandat. som de kosmopolitiska demokraterna (med flera) både vill förstärka och demokratisera FN vill man också ge stort utrymme åt politiskt deltagande på såväl nationell som subnationella nivåer. Denna demokratimodell bygger på en politisk organisering där varje medborgare, var hon än befinner sig på vår jord, skall ha rätt och möjlighet att påverka internationella spörsmål som angår henne. De fundamentala rättigheter som den nationella demokratin är baserad på – till exempel respekt för minriteter, civila rättigheter och domstolarnas oberoende – skall utsträckas till att även gälla det internationella samfundet. Kulturvetaren (1992) använder begreppet glo- kalisering för att fånga att globalisering alltid är förbunden med lo- kalisering. Globalisering innebär inte en enkel monokulturell lik- riktning, utan oftast en re-lokalisering i termer av kultur, politik, etnicitet och kön (1995). När det gäller diskussion om internationell miljöpolitik används termen glokalism för att ut- trycka en strävan att sprida makten från nationalstaten i riktning både uppåt och nedåt. Förespråkare av denna modell är kritiska mot en tidigare miljörörelses slagord tänk globalt, handla lokalt. I stäl- let propagerar man för att tänka och handla, globalt och lokalt: Local action within an unchanged global order of production and go- vernance rapidly reaches its limits. It is necessary today not only to think about the global consequences of local action, but to act to change the global context of local action: Think and act, globally and locally (Low & Gleeson 1998:189). Maktspridningen bör dock inte enbart ske vertikalt (uppåt och nedåt inom den formella politiska organisationen) utan även horisontellt. Uttrycket globalt civilt samhälle används här för att markera vikten av att medborgarassociationer och sociala rörelser får möjlig- het att bli delaktiga i och påverka politiken också utanför den egna nationen. Ett av skälen till det är att medborgarassociationer kan spela en viktig roll för att motverka hierarki och maktkoncentration inom den politiska organiseringen (se till exempel 1995). Dessa associationer skall dock inte bara utgöra en förbindelse mellan medborgare och stat, utan också mellan medborgare och in- dustri/näringsliv. Även den ekonomiska sfären – den globala mark- 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 naden – behöver demokratiseras och tilldelas ansvar. Denna beto- ning innebär bland annat att behöver reforme- ras. Som (1995:177) uttrycker det: What is needed, to put it briefly, is the weakening of geopolitical and market leverage on all phases of UN activities, with mechanisms for greater participation both by the countries in the South and by trans- national social forces committed to the promotion of human rights and democratization. I litteraturen förekommer den kosmopolitiska demokratimodellen under en rad olika, mer eller mindre synonyma benämningar, till exempel världsdemokrati, gränsöverskridande participatorisk demo- krati och planetarisk demokrati. I anslutning till och har uttrycket globalt partnerskap använts för att fånga vidden av den politiska allians man anser nödvändig för att driva utvecklingen i riktning mot kosmopolitisk demokrati (1996). Kritik har riktats mot att denna demokratimodell saknar förankring i verk- ligheten. Som (1998: 126) kommenterar den: För den socio- logiska realismen ter sig allt gott och vackert, men inte mer. bör påpekas att antalet non-governmental organisations (NGOs) har vuxit dramatiskt . 1992 fanns det cirka 5 000 internationella NGOs (Yearbook of 1992). Dessa kan i ljuset av den kosmopolitiska de- mokratimodellen ses som viktiga medspelare i den kör av röster som krävs för att utveckla en kosmopolitisk demokrati. Som Chip Lind- ner, tidigare sekreterare i och ansvarig för vid , uttrycker det: A new form of governance is emerging – that of stakeholders. Local stakeholders in communities are linking together, whether they are local business or local authorities, non-governmental organizations or com- munity-based organizations, womens groups or residents´ associations. Groups that have an identifiable stake in the future of the community are making these links to create a vision for the future which has a set of good and measurable criteria or indicators (Lindner 1997:13). För att denna typ av demokratiska initiativ skall kunna utvecklas krävs att man skapar en mängd gränsöverskridande institutioner för demokratiskt beslutsfattande. (1995b) föreslår till exempel re- gionala folkomröstningar och ad hoc-valkretsar som skapas för spe- cifika problem. Östersjöfrågan är ett exempel där en mängd länder och boende tillsammans måste besluta om hur man skall minska miljöbelastningen på detta innanhav. Ett annat exempel är kärn- 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," kraftverk – det gäller såväl som – belägna nära andra länder och där en eventuell katastrof kan drabba andra länder minst lika mycket som det egna landet. Ett tredje exempel är de kol- och oljeeldade kraftverken i , och vars utsläpp drabbar svenska invånare minst lika mycket som dess egna befolkningar. Den kosmopolitiska demokratimodellen är gräns- och nivåöver- skridande. Det rör sig inte om en enkelriktad decentralisering av makt och ansvar till den lokala nivån, inte heller om en centralisering till den internationella nivån. Det handlar heller inte om en enkel ansvarsfördelning där vissa frågor hanteras internationellt, andra nationellt och några lokalt. I stället bör flera nivåer involveras i en och samma fråga. Ansvaret för att kontrollera en starkt miljö- störande industri bör till exempel inte falla på en enda nivå. I stället bör denna anläggning granskas, utvärderas och utmanas lokalt, na- tionellt och internationellt (jämför 1995a). Ur ett demokratiperspektiv tilldrar sig den framväxande kosmo- politiska modellen särskilt intresse eftersom den gör anspråk på att uppdatera den demokratiska idétraditionen med hänsyn till de krav som ställs av globaliseringens olika former och uttryck. Modellen har emellertid också utsatts för skarp kritik av bland andra den ita- lienske politiske filosofen (1997). Han ser ingen princi- piell skillnad mellan vad som här kallats den federala tanken på en världsregering och idén om en demokratisk världsregering. Den centrala kritikpunkten är själva tanken på en universell politisk ord- ning, ett kosmopolis. Zolos kritik av tanken på en kosmopolitisk demokrati kan i grova drag summeras i två punkter. För det första anser han det vara naivt att tro att en världsordning behärskad av en supermakt med övriga rika nationer som tillskyndare skulle kunna demokratiseras och förmås att styra på ett sätt som inte ligger i linje med och övriga rika västländers värderingar och intressen. För det andra anser han det inte vara önskvärt att ens försöka åstadkomma en världs- regering, eftersom en sådan, demokratisk eller inte, skulle innebära en skådad risk för uppkomsten av en världsdiktatur (1997:166). finner det ytterst motsägelsefullt att anhäng- arna av en radikal kosmopolitisk demokrati själva inte tycks vilja se den väldiga maktkoncentration till en enda regering med vidhäng- ande global byråkrati, våldsapparat och rättsväsende som enligt honom skulle bli följden om deras förslag blev verklighet. Zolos kritik handlar på ett uttryckligt sätt först och främst om den kos- mopolitiska demokratins relation till krig och fred, men kan lätt 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 kopplas också till miljöfrågorna. En världsregering, demokratisk eller inte, skulle i linje med Zolos kritik, lätt kunna utvecklas till ett instrument för ekoauktoritära lösningar av det slag vi diskuterat tidigare i denna uppsats. Två forskare från , och , har i sitt arbete , Society and Nature: an exploration of political eco- logy (1998) utvecklat en normativ teori som grundval för en global miljöpolitik.5 Teorien bygger på den politiska rättvisefilosofi som förknippas med , men vi skall här inte gå in på denna utan i stället stanna för hur Low och Gleeson diskuterar frågan om den kosmopolitiska demokratins institutionella former. Utgångspunkten är vad de kallar a worldwide web of governance (Low & Gleeson 1998:173; kursiverat i original): This web cannot be simply swept away, to be replaced by some political utopia, whether or anarchist or socialist. We have seen the dang- ers of revolutionary transformation by force in this century and, even if violent revolution were feasible at global level (which it is not), it can not be considered desirable. The best solution must be one in which the dialectics of , discursive democracy in some form, can be brought to bear on the formation of institutional solutions. Den väv av styrande som Low och Gleeson (s. 175–194) talar om innehåller, vad miljöfrågorna beträffar, tre huvudsakliga komponen- ter: (1) en förhandlad ordning i form av internationella miljöregi- mer; (2) en regimöverskridande ekonomisk världsordning domine- rad av ekonomiskt starka intressen och uttryckt i sådana organisa- tioner som WTO, , och ; och (3) FN- systemet, som skulle kunna reformeras i demokratisk riktning. Sam- mantaget utgör detta ett system av globalt styre (world gover- nance) som vi har att utgå från vad vi än vill åstadkomma i fråga om miljöpolitiska reformer. När det gäller det politiska innehållet i dessa reformer är det klart att Low och Gleeson förespråkar en tillämpning av de Rawls-inspirirerade principer för ekologisk rättvisa som de utvecklar i sin bok. Däremot är de båda mera svävande när det gäller reformernas institutionella förankring. Å ena sidan är de noga med att peka på faran med en världsregering (s. 185): While there are different national systems of government there is at least the possibility of escape (exit´ to use the political science term) 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," for people who do not wish to be governed according to a particular system. World government might finally close all the exits. Since government is an expression of culture, different national systems of government to some extent guarantee cultural diversity. World government might greatly reduce cultural diversity. The oppressive potential of the administrative state is well understood, and this potential is immensely magnified at global scale unless it can be contained by democratic politics. However, the difficulties of effective democratic control of a global state – already formidable at the scale of large nations – are multiplied at global scale. Å andra sidan kan de institutionella lösningar som de föreslår ändå lätt tolkas som steg i riktningen mot en världsregering. Visserligen tar de avstånd från a comprehensive system with ge- neral powers men föreslår ändå skapandet av ett direktvalt världs- miljöråd () – med plats inte bara för stater och statslösa folk (till exempel kurderna) utan också för eko- advokater som representanter för minoritetsgrupper och andra arter än människan – en global miljöorganisation () som alternativ/motvikt till World Trade Organiza- tion samt en internationell miljödomstol (International Court of the Environment). Det internationella miljörådets huvuduppgift skall vara att besluta om principer och institutionella mekanismer för de beslut som tas enligt den förhandlade ordningen (regimmodellen), men det skall själv inte ta ställning i konkreta miljökonflikter. Miljö- domstolen skall döma i frågor som har en tydlig internationell ka- raktär. Sammantaget kan Low och Gleesons förslag till institutionella reformer på miljöområdet ses som en tillämpning av den kosmopo- litiska demokratimodell som skisserats ovan. Deras förslag har å ena sidan en centralistisk tendens som för tankarna till Zolos farhågor. De förordar således att man skapar ett fåtal fasta institutioner med stark makt till vilka representanter väljs eller utses. vill de se den kosmopolitiska demokratin uttryckt i en mångfald organisa- tioner och institutioner som inte koordineras centralt. Low och Gleeson är således medvetna om att vissa av deras förslag till kos- mopolitisk miljöstyrning, sina goda intentioner till trots, skulle kunna urarta och leda i riktning mot uppkomsten av en Leviatan (världsdiktatur). De förespråkar därför en pluralistisk ordning med inslag av såväl vissa överstatliga institutioner som traditionella miljö- regimer och gränsöverskridande initiativ förankrade i det civila sam- hället. 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 Denna syn på kosmopolitisk demokrati överensstämmer med Dryzeks (1990:27) förhoppningar om att det skapas ett alternativ till såväl staten som marknaden. Alternativet skulle bestå av en in- ternationell ordning som utvecklas inom det civila samhället vid sidan om och mot etablerade auktoriteter. argumenterar för att denna ordning i det långa loppet inte bör utvecklas vid sidan om stat och marknad. The best strategy for ecological democratization begins in the oppositional public spheres in civil society. But it cannot end there (Dryzek 1996:122). 3n YlJ PRW HQ HNRORJLVN GHPRNUDWL" Som Doherty & de Geus (1996) påpekar har ekocentristers och mil- jöaktivisters kritik av staten förändrats. Ekoanarkism ses inte längre som den enda vägen till att utveckla ett hållbart samhälle. I stället är det många miljöpartier, miljöorganisationer och miljöaktivister som börjat diskutera i vad mån det är möjligt att realisera eller åtminstone påbörja arbetet för ett ekologiskt hållbart samhälle inom den libe- rala demokratins ram. En anledning till denna förändring är att miljömedvetandet spridits till allt fler grupper och organisationer som ställer krav på de politiska institutionerna att verka för en hållbar samhällsutveckling. Det finns också en annan anledning: i takt med att miljöpartier – som i de flesta fall utvecklats ur miljörö- relsen – erhållit representation i politiska församlingar har de tving- ats verka inom det rådande systemets ramar och nalkas miljöfrågan från ett delvis annorlunda perspektiv. Därtill har man fått ansvar för en rad andra områden som inte – eller endast indirekt – är relaterade till miljöfrågan. Som parti med representation i en politisk försam- ling krävs att man inte bara skall rikta kritik mot existerande politis- ka förslag. Man ska även utveckla alternativ som bedöms vara realis- tiska att genomföra inom en relativt begränsad tidsrymd. Till detta bör dock läggas att många gröna är radikala vad gäller sin syn på demokratin; de vill förändra och fördjupa den (1990, Doherty 1996, 1996). .DQ GHPRNUDWL RFK HNRORJL I|UHQDV" Traditionellt har demokrati knutits till principer och processer där naturen inte givits något inneboende värde. Enligt (1996:132) är detta den dominerande positionen; att det inte råder något samband mellan ekologi (det goda) och demokrati (det 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," rätta), det vill säga att gröna resultat inte nödvändigtvis emanerar ur politiska processer. Som vi sett ovan har man dragit olika slut- satser ur detta spänningsförhållande. Den ekoauktoritära stånd- punkten är att den ekologiska situationen kräver en snabb och effektiv respons. Eftersom inget i demokratin kan garantera detta – demokratin snarare fördjupar än löser den ekologiska krisen – så krävs det att en ekologiskt upplyst elit fattar en mängd obekväma beslut. Man ser det här som nödvändigt att offra delar av demokratin på ekologins altare. Ett problem med denna ståndpunkt är att den inte kritiskt dis- kuterar hur man skall bestämma vad som är en önskvärd utveckling. Ophuls och Heilbroner verkar till exempel utgå från att miljöfrågan enbart handlar om att vidmakthålla de ekosystem som krävs för en evig mänsklig överlevnad på denna planet. Som (1979:10) uttrycker det: Other animals may obey the simple dictum, above all, survive!, but the human animal tends to ask, Survive as what? De som kritiserar den ekoauktoritära ståndpunkten drar ofta en motsatt slutsats, nämligen att en grön politisk teori förutsätter de- mokrati (se till exempel 1996, Saward 1993). Vägen till ett ekologiskt hållbart samhälle kan inte ske annat än genom en demo- kratisk process eftersom det kräver diskussion, kollektiva övervä- ganden och gemensamma beslut. Vad som avses med ekologisk hållbarhet bör bestämmas i en process där alla röster – inte bara experters eller styrandes – görs hörda. Argumentet för att en ekologiskt ansvarsfull politik förutsätter en demokratisk process behöver inte endast vara kopplad till att ekologimålet alltid kräver en tolkning. Därutöver kan man hävda att en demokratisk process är mer öppen för signaler från den ekologis- ka omvärlden. Demokratiska processer har därför en större potential att åstadkomma en ansvarsfull miljöpolitik än vad ett auktoritärt styre kan ha. Flertalet demokratiteoretiker som refererats i denna uppsats ansluter sig till denna ståndpunkt, det vill säga att demokra- tin är det bästa sättet att nå gröna mål (1996, Dryzek 1996a, Eckersley 1996a, Saward 1993). Här relateras således demokrati och ekologi till varandra: den demokratiska processen blir den bästa me- toden för att upptäcka ekologiska sanningar. Demokrati blir då inte en omväg till – eller irrväg från – ekologiskt hållbarhet, utan är i stäl- let den effektivaste vägen till detta mål. Tydligast blir detta hos Dryzek som argumenterar för att demo- kratiska processer leder till upptäckten av generaliserbara intres- 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 I Dryzeks modell lindras därmed – och kanske till och med överbryggas – klyftan mellan det rätta och det goda. Hans diskursiva demokrati är dock långt ifrån oproblematiskt. Att det demokratiska samtalet vilar på ekologiska och lingvistiska förutsättningar är ingen garanti för att en samtalsdemokrati kommer att värna om ekologiska intressen. Alla typer av kommunikation och politiska styrelsesätt – demokratiska såväl som auktoritära – vilar på samma ekologiska förutsättningar. Att ett politiskt styre kräver ekologiska förutsättningar kan därför inte vara något argument för att detta styre skall vara demokratiskt. Som tidigare påpekats är dock Dryzeks huvudargument av annan art. Samtalsdemokratin fostrar en kommunikativ rationalitet genom vilken man kan upptäcka generaliserbara intressen som vi kan enas kring. En invändning här är att även om man upptäcker dessa gene- raliserbara intressen – däribland ekologiska sådana – finns det inget i den diskursiva demokratin som garanterar att dessa intressen värnas. Den ekologiska rationalitet som Dryzek sätter sitt hopp till framstår endast som en potentiell biprodukt av kommunikativt handlande. Därtill kan sägas att Dryzek endast ger generella och abstrakta exempel på generaliserbara intressen. Att värna om vikten av att res- pektera integriteten hos livsuppehållande ekologiska system håller alla här beskrivna ståndpunkter med om. Den ekoauktoritära stånd- punkten argumenterar till och med för att det ska vara det högsta värdet, som när det hotas bör försvaras med auktoritära medel. För dem som förespråkar ekoauktoritär styrning är detta generaliserbara intresse ännu viktigare än för Dryzek – de offrar till och med demokratin för att värna detta intresse. Som vi sett ovan söker Eckersley överbrygga denna motsättning genom att grunda såväl ekologisk hänsyn som demokratiska rättig- heter i ett gemensamt autonomibegrepp. Genom att tilldela såväl individen som naturen rättigheter kan ingen av dem sättas på undan- tag (Eckersley (1996a, jämför 1996). På samma sätt som det finns universella medborgerliga fri- och rättigheter bör det finnas universella ekologiska rättigheter. Dessa bör integreras inom lagstiftning, kultur och politik. Historiskt har utsträckningen av medborgerliga rättigheter till tidigare utanförstående grupper som slavar, färgade och kvinnor va- rit oproblematisk ur ett demokratiskt perspektiv, i den meningen att alla dessa grupper ägt förmågan att delta i det politiska livet. Att de i praktiken, som en följd av rådande maktförhållanden, hindrats från detta är en annan sak. När vi kommer till icke-mänskliga livsformer blir dock problemet ett annat. Icke-mänskliga arter är svårare att se 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," som medlemmar i det politiska samhället eftersom de inte har kapa- citet att utöva politiskt deltagande – de kan inte artikulera sin stånd- punkt, välja sina representanter eller utkräva ansvar av de politiskt valda. Därmed kan man inte utsträcka de medborgerliga rättigheterna till att gälla även dessa arter. Däremot kan man givetvis anse att icke- mänskliga arter besitter moraliska rättigheter. Att förespråka ett inklusivt rättighetsbegrepp är dock inte opro- blematiskt. Biosfären ger liv både åt hiv-virus och sälungen, till pest och kolera, till skogen och floden. Vill man på fullt allvar hävda att hiv är ett rättssubjekt likvärdigt med människan? (1995:176). , som förespråkar en radikalt biocentrisk etik, verkar göra det när han hävdar att han ser hela jorden som ett samhälle och recognizes such apparant enemies as disease (e.g. malaria) and pests (e.g. mosquitoes) not as manifestations of evil to be overcome but rather as vital and necessary components of a complex and vibrant biosphere (Foreman 1998:359). Eckersley betonar dock att det inte rör sig om ett rättighetstänk- ande där alla livsformer anses besitta exakt samma rättigheter. I stäl- let handlar det om att rättighetstänkandet skapar en avvägningspro- blematik som inte enkelt kan lösas med en hänvisning till den utili- taristiska principen om nyttomaximering. Eckersleys rättigheter är således inte okränkbara, men de kan inte legitimt kränkas med hän- visning till mänsklig nytta och mänskligt välbefinnande. Vi blir i stället hänvisade till en rationell argumentation där vi väger olika grundläggande intressen mot varandra. Därmed ser vi en tydlig lik- het mellan Eckersleys rättighetstänkande och Dryzeks diskursiva demokrati. Vid en avvägning är vi hänvisade till en rationell argu- mentation mellan medborgare. Den främsta praktiska skillnaden mellan ståndpunkterna är att Eckersley tilldelar icke-mänskliga livs- former rätten till autonomi, medan Dryzek endast diskuterar ekolo- giska systems integritet. Enligt vårt förmenande har den diskursiva demokratisynen en potential att väga samman demokratins betoning av processen (det rätta) med ekologins fokusering på resultatet (det goda). Å ena sidan kan grön demokratiteori leda till att det rätta knuffas mot det goda, vilket vi kan se i Dryzeks förslag om att ekologiska sys- tems integritet skall ses som ett generaliserbart intresse. Å andra sidan kan betoningen på det goda knuffas mot det rätta, vilket vi kan se i argumentet att gröna värderingar främst kan utvecklas i en demokratisk process – demokrati är metoden att upptäcka och för- svara gröna värden.