sou · GNB310 · 2000-01-01 00:00:00 — De något tänkande bland nynazisterna slopade bara hakkors och SS-runor, heilrop och Hitlerhälsningar, samt upphörde att omnämna sig själva som nationalsocialister. NYNAZISMEN – FÖRTRUPP ELLER EFTERSLÄNTRARE Att kringgå nazistförbudet blev närmast en sport. Siffer- kombinationen 88 användes som hemligt språk med innebörden Heil . Bokstaven h är alfabetets åttonde. Två åttor betyder således två H, dvs. Hitlerhälsningen modifierades och utfördes med två fingrar sträckta framåt, vilket inte befanns åtal- bart i de båda tyska staterna. Återigen infinner sig frågan vem som skall ha tolkningsföre- träde att avgöra huruvida en högerextrem rörelse är nazistisk. Ett förbud är sannolikt effektivt endast mot spektakulära grupper som prompt skall springa omkring i höga stövlar, vifta med hakkors- flaggor , ropa sieg heil och överhuvudtaget bete sig som riktiga nazister förväntas göra. I omnämns sådana ultraexemplar föraktfullt som Hollywoodnazister och liknas vid vilsegångna statister från någon inspelning för B-produktionen. Kryptonazistiska grupper, som skickligt maskerar budskapet och omsorgsfullt undviker nazismens yttre rekvisita kommer antagligen inte att nämnvärt beröras av ett organisationsförbud. Vad är vunnet om man med ett organisationsförbud driver den nynazistiska verksamheten under jord, där den svårligen kan stu- deras och kartläggas? I öppen debatt och med undersökande journalistik skall nazis- tiska organisationer och andra demokratins fiender avslöjas och bekämpas. Demokratins öppenhet utgör dess bästa vapen mot totalitära tendenser. är politisk redaktör vid . (1990) Jews and : Exploring the Past, Present and Future. Bjørgo, , (1993) : Tiden Norsk Forlag Det eviga hatet (1993) Om nynazism, antisemitism och , & : , Per (1942) Kommunismen skall krossas, : Svensk Opposition. , (1999) Antisemitisk Närradio: En granskning av , : M H Publishing , (1959) The Testament of , redigerad av , . Hofer, W. (1957) , Dokumente 1933-1945. , Hans (1979) Fascism , Förtrupper eller eftersläntrare? Lodenius, och , (1991) Extremhögern. Lodenius, och , Per (1996) Nazist, rasist eller bara patriot? En bok om den rasistiska ungdomskulturen och främlingsfientligt orienterad brottslighet. Lööw, (1998) Nazismen i . Lööw, (1990) Hakkorset och Wasakärven; En studie av Nationalsocialismen i – 1950, avhandling från i nr 2, , Harlad (1987) Vårt förakt för svaghet, : Prisma Sastamoinen, (1966) Nynazismen, : Federativs , (1941) Idékritik, : . NYNAZISMEN – FÖRTRUPP ELLER EFTERSLÄNTRARE Wärenstem, (1970) Fascismen och Nazismen i 1920- 1940, : , (1942) Judarna och Moralen. Fjärde upplagan, : , . Werwolf JDF 104 (des Führers 104 = 1993, förf. anmärkning) Stenciltryckt broschyr i författarens ägo. , The Poor Man's . Stencilerad, odaterad broschyr, 477 sid. Sifferkombinationen 88 används i stället för heil . Nazistiska slagord är förbjudna i flera länder. H är alfabetets åttonde bokstav, och de två åttorna symboliserar således två h:n. På samma sätt skall den brittiska gruppen Combat 18 (ibland C18) uttydas kampgrupp . (Motorcyklegänget Hells använder ibland samma kodsystem och kallar sig då 81.) Hakkors är en åtalbar symbol. Solkorset användes av quislingregimen i . Det "keltiska korset" är en variant av solkorset, där armarna sticker aningen utanför ringen. Odalrunan är egentligen O-runan i runalfabetet (futharken). Begagnades som nazizstisk symbol i Blut-und-Bodensammanhang. Det trearmade hakkorset kallas triskelon. Används av nynazistiska kretsar samt av den sydafrikanska ultrahögern. "Varghaken" används som symbol av VAM-be-släktade grupper i både och . Tecknet förekommer i fornnordiska ristningar och tros möjligen föreställa ett fångsredskap för varg. I nynazistiska sammanhang är ibland tvärstrecket mitt på tecknet ersatt med en dolk eller ett svärd. Det här runtecknet (m-runan) kallas ibland "livsträd" av nynazisterna. Har använts av bl.a. Framtid (Riksfronten). Upp och nedvänd används runan som dödstecken. Media och rasistiska organisationer – en historisk exposé Förhållandet mellan medierna och nationalsocialistiska och ras- ideologiska grupper, har varit komplicerat. Å ena sidan utgör dessa organisationer, med sin hemlighetsfullhet, uniformer, och sin extremism kombinerat med våldsdåd utförda av medlemmar och sympatisörer, en stark lockelse. Å andra sidan, har det under stora delar av efterkrigstiden funnits en debatt, i och utanför medierna, om att uppmärksamheten egentligen snarare gynnar nationalsocialistiska och rasideologiska grupper än bidrar till att bekämpa dem. Andra har dock hävdat, inte minst efter de tragiska morden på två polismän i och bilbomben mot en journalist och dennes son, i , att det snarare skrivs för lite. Andra omdiskuterade frågor är huruvida personer med rasistiska åsikter skall släppas fram i medierna eller ej, vissa hävdar att de släpps fram i alltför stor utsträckning, medan andra hävdar att de bör få komma till tals i större utsträckning. Bevakningen i medierna av nationalsocialister, rasideologer och rasistisk brottslighet har ofta pendlat mellan tigande, förringande, demonifiering och förlöjligande. Det finns också, vilket ska sägas, mycket bra journalistik på området. Forsk- ningen kring hur de svenska medierna behandlat rasism och rasis- tiska organisationer är inte särskilt omfattande. Mediaforskaren , behandlar ämnet i sina studier av media och flyktingar och av händelserna i . Hon hävdar bl.a. att händelser ofta MEDIA OCH RASISTISKA ORGANISATIONER – EN HISTORISK EXPOSÉ skildras utifrån ett Vi och dom-perspektiv. När svenskar är negativt inställda till invandrare och flyktingar, skildras dessa som representativa t.ex. för en hel bygd. Hon pekar även på den mora- liska panik som uppträder i samband med uppmärk- sammade fall. Som exempel tas den debatt och den media- rapportering som följde en serie av attentat mot flyktingförlägg- ningar . I media framställdes dessa dåd som led i en samordnad kampanj från rasistiska eller invandringskritiska organisationer.1 I verkligheten hade få av gärningsmännen någon som helst knytning till några organisationer – därmed inte sagt att motivet till dåden inte var rasistiskt eller främlingsfientligt.2 har undersökt televisionens rapportering kring rasism och antirasism – 1993. Hon hävdar att rasismens aktörer framställdes på tre olika sätt; som politiska aktörer, som galningar och patologiska fall eller som kriminella personer.3 Journalisten , har studerat mediernas behandling av uppmärksammade våldsdåd och hävdar att medierna i flera fall förnekat och förringat gärningsmännens motiv. Orsakerna till dåden har i stället tillskrivits svåra hemför- hållanden, gammalt groll och det ökade gatuvåldet. Han hävdar att en av förklaringarna till att det blivit så är att brott med national- socialistisk eller rasideologisk anknytning ofta inte får plats i den journalistiska för hur sådana brott ska se ut. Den drama- turgi som i många fall styr nyhetsförmedlingen kräver enkla roll- fördelningar, offer, hjälte och skurk. Den schablonmässige rasis- tiske brottslingen blir här en uniformsklädd karikatyr av 30-talets nationalsocialister som hatar judar och invandrare och offret i 1Ylva , Flyktingfrågorna i pressen 1985-1988, : Delega- tionen för invandrarforskning, , i nyheterna – en kamp mellan tolkningsmönster. Arbetsrapport nr 60, nalistik och massmediakommunikation, , 1996. 2Heléne Lööw, Racist Violence and Criminal Behaviour in : Myths and reality. I Terrorism and political violence, spring . 3Birgitta Löwander, Rasism och antirasism på dagordningen – studier av televisionens nyhetsrapportering . Doctoral theses at the department of Sociology, , no 6 1997. allmänhet invandrare – andra offer och andra typer av gärningsmän faller utanför bilden då en allmän kunskap om den nationalsocia- listiska och rasideologiska ideologin ofta saknas. Som exempel på detta tar han upp fallet med en homosexuell ishockeyspelare som 1995 mördades av en medlem av Westra Aroas SA.4 Den norske forskaren , hävdar att mediarapporteringen kring rasistiskt våld, kan få såväl negativa som positiva konsekvenser; När det gäller de negativa, hävdar han att, medias rapportering kan ge upphov till smittoeffekter, rapporteringen kan skänka gärnings- männen status och prestige, medias rapportering av dramatiska händelser skapar även förväntningar om att mer ska följa. Rappor- teringen kan även bidra till att sprida kännedom om gruppernas existens, öka rekryteringen och spela en central roll för organise- ringen av gruppen. Medierapporteringen kan även förstärka effek- ten av våldet genom att skapa rädsla och skräck. Bjorgo identifierar även en rad positiva effekter. Han pekar här på att medierapporte- ringen kan tjäna som en negativ reaktion och därigenom ha en straffande effekt. Avslöjande undersökande journalistik kan även störa olika organisationers arbete genom att avslöja saker de önskat hålla hemliga. I vissa situationer kan även rapporteringen få en mobiliserande effekt när det gäller att uppamma stöd för anti- rasistiska idéer eller projekt. Saklig information och konstruktiv debatt kan även bidra till att undvika en upptrappning av konflikter mellan olika etniska eller religiösa grupper.5 I det följande kommer en rad händelser och grupperingar och mediabevakningen kring dessa att belysas. Exemplen ger givetvis inte någon heltäckande bild av förhållandet mellan medierna och nationalsocialistiska grupper och rasideologiska grupper utan skall ses som en exposé över hur rapporteringen sett ut. I artikeln kommer inte förhållandet mellan medierna och extremnationa- listiska organisationer och invandringskritiska grupper och 4Bosse , Förnekelsen: Om rasistiska brott i nyheterna, i magi i vita medier; svensk nyhetsjournalistik om invandrare, flyktingar och rasism, red , , 1998. 5Tore Bjorgo, Racist and wing Violence in ; Patterns, perpetrators and Responses, 1997. MEDIA OCH RASISTISKA ORGANISATIONER – EN HISTORISK EXPOSÉ individer att beröras annat än marginellt. Detta är dock ett intressant område kring vilket det finns mycket lite skrivit. Den s.k. Lundahl-affären – och tidningen har nationalsocialistiska organisationer utgjort en stor lockelse för media. Otaliga avslöjande reportage- serier har publicerats i de flesta svenska dags- tidningar. har det dock gått snett. gick två Expressen-journalister till polisen och överlämnade de bevis de funnit om den s.k. samhällsomstörtande verksamhet. Bevisen omfattade bl.a. information om platser för vapengömmor och bandinspelningar där en av de ledande medlemmarna i stiftelsen pratade om hur de spionerat på judar i för Förenade Arab- republikens (UAR) räkning. Materialet avsåg de två journalisterna att publicera , i samband med 20 års-jubileet av Tredje Rikets fall. Skulle polisen ha en chans att vidta några åtgärder var det tvunget att detta skedde . Polisen arresterade också, på dåligt underbyggda skäl ett antal personer, som sedermera kom att släppas i brist på bevis. utkom med stora svarta rubriker om nazistligan på första sidan. byggde upp en skrämmande bild av en nationalsocialistisk sammansvärjning. I reportagen beskrevs ligans medlemmar som unga vältränade och välbeväpnade fanatiker med siktet inställt på en statskupp och på att förinta de svenska judarna.6 I braskande rubriker talades om nazister, judehatare, nazistcentraler, stora vapenbeslag, sabotagegrupper och Kampavdelningen som uppgavs handha den antijudiska verksamheten osv. fördes fram som den svenska 6 , Nazistligan 1965: En källkritisk studie av sensationsjournalistik, C-uppsats , vid , , s. 3-4, (Cit 1993) Han hade, efter stiftelsens grundare den nationalsocialistiske mesantaten död blivit ordförande för stiftelsen.7 greps beväpnad på ett hotellrum i och polisen gjorde flera beslag av vapen. I förhören förnekade kategoriskt att vare sig han eller stiftelsen var nationalsocialistisk eller antisemitisk. Han skickade bl.a. en inlaga till Rådhusrätt i vilken han förklarade att han var antisionist inte antisemit.8 poängterade att allt var resultat av vad tidningens journalister avslöjat för polisen och att avslöjanden kommit som en chock för polisledningen. Bevismaterialet hade enligt tidningen ansetts som så allvarligt att rikspolischefen hade informerat den dåvarande statsministern . I målades en mörk skrämmande bild upp av en nära förestående nazistisk statskupp som i sista stund omintetgjorts av tidningens avslöjande reportrar.9 , koncentrerades reportagen kring gruppens antise- mitiska verksamhet. första sida pryddes av den döds- dom, som och hans anhängare skulle ha fällt över den judiske universitetslektorn . Dokumentet var på engelska och skrivet på stiftelsens brevpapper och undertecknat av i kraft av dennes auktoritet som . Anledningen till att Tarschys hade dömts till döden skulle ha varit dennes sionistiska inställning, förbindelser med världssionismen samt den hetspropaganda han enligt uppgift bedrev mot Förenade Arabrepubliken. Enligt andra dokument som tidningen publicerade, planerade och hans grupp att gasa ihjäl de svenska judarna. Dessa anklagelser illustrerades med en bild på iförd uniform som höll på att strypa en man med ett rep! Enligt var det så de unga nationalsocialisterna fick lära sig att behandla sina motståndare. ägnades åt rörelsens internationella och interna kontakter, bl.a. utpekades Sant Michaelsordern i , en Ku Klux Klan-grupp under led- 7Carlsson 1993, s. 21. 8Carlsson 1993, s. 21-22. 9Carlsson 1993, s. 4. MEDIA OCH RASISTISKA ORGANISATIONER – EN HISTORISK EXPOSÉ ning av i och Förenade Arabrepubli- ken som gruppens samarbetspartners. reportage präg- lades av en önskan att framhålla tidningens roll i avslöjandet av affären. Andra tidningar framför allt höll sig dock mer avvaktande till historien. kunde man läsa på AB:s ledarsida att gruppen sannolikt var en handfull dårar. DN å sin sida propagerade för att de gripna skulle sinnesundersökas. DN framhöll även att den utpekade Ku Klux Klan-ledaren hade avlidit ! De tvivel som framfördes på sina håll mot avslöjanden fick tidningen att på ledarplats gå till attack. I ledaren sade sig ha skrivit tidningshistoria när de avslöjade nazistligan och deras sigillförsedda dödsdomar. Genom den överväldigande dokumentation som tidningens jour- nalister hade tagit fram hade kunnat slå till över och tidningen kände sig ödmjuk inför sitt ansvar att vaka över demo- kratin. Trots att de fått uppskattning från både press och radio hade det från några håll ifrågasatts om risken med ligan varit så stor. Detta var enligt att bagatellisera tidningens arbete.10 Historien rullade vidare med oförminskad styrka, i en fyra sidor lång artikel i tidningens söndagsbilaga berättade de båda journalisterna hur deras spaningsarbete hade gått till. Historien var full av de vanliga ingredienserna i en agentroman med utländska kurirer, täcknamn för vapen, nattliga besök i Carlbergska Stiftel- sens lokaler i och uppgrävda vapenlådor på Marma skjutfält.11 I reportaget stod bl.a. följande om hur de bägge report- rarna grävde efter vapenlådor på fältet: klädda som skogsluffare, med ryggsäck innehållande smörgåsar och kaffetermosar letade vi oss fram till stubben. Den här gången mötte vi inga nyfikna poliser – i varje fall inga som vi såg. Vi fällde ut två små turiststolar, kamouflerade platsen med stora, grenar från nyhuggna tallar och började gräva. Efter två spadtag var lådan vår. Lådan och innehållet – gasmaskmaterial etc. – fotograferades och filmades. Kamoufleringen togs bort efter det att lådan grävts ner igen. 10Carlsson 1993, s. 6-7. 11Carlsson 1993, s. 8. flyttade oss till några fällda träd och andades ut. Spänningen släppte medan vi dukade upp kaffet. Vi kunde konstatera: Vi var inte bluffade – Åtminstone inte vad beträffar gasgömman.12 Till tidningen inkom även enligt uppgift tips från hela landet om hemlig nationalsocialistisk verksamhet.13 avslöjanden väckte stor uppståndelse. Engelska BBC sände t.ex. ett längre reportage om händelsen.14 Och i danska tidningar slogs affären upp stort.15 Reaktionerna på avslöjandena kom snabbt. inkom () med en interpellation i första kammaren. I svaret från inrikesministern nämndes inte och den aktuella affären och nationalsocialisterna upp- gavs vara obetydliga. undrade då mot bakgrund av de aktuella händelserna vilka åtgärder som skulle sättas in mot den nationalsocialistiska verksamheten. Dagen därpå lämnade C-H (k) in sin interpellation till andra kammaren. Hans fråga gällde vilka åtgärder som skulle sättas in för att öka ung- domars kunskaper om nationalsocialismen då det visat sig att och hans kumpaner lyckats rekrytera skolungdomar. Ytterligare en interpellation lämnades in till andra kammaren av (). Han såg mycket allvarligt på det inträffade och ville veta om säkerhetspolisen hade tillräckliga resurser för att oskad- liggöra antidemokratiska grupper och om de åtgärder som fanns var tillräckliga, gick inrikesministern i svaromål. Han uppgav att säkerhetspolisen skulle övervaka extremistorganisa- tioner inom rimliga gränser och att de enbart skulle ingripa i fall brott begicks. Han hävdade vidare att även extremistgrupper hade 12K G , Vi är skuggade men av vem?, 16/5 1965 Hundratals tips till , 13/5 1965, Nya Vapen tips minst två personer vet var vapengömman finns i , 12/5 1965. 14Engelsk TV skildrade hur kunde avslöja nazistligan, 18/5 1965. 15Se t.ex. Extra Bladet 12/5 1965. MEDIA OCH RASISTISKA ORGANISATIONER – EN HISTORISK EXPOSÉ rätt att uttrycka sina åsikter och att de lagar som fanns var fullt tillräckliga. Ecklesiastikministern ansåg att skolan tillhandahöll en bra undervisning om Nationalsocialismen och liknande ideologier. Näste talare i debatten var () som var mycket kritisk till den proportion som blåst upp affären till och den skada den kunde orsaka anseende utomlands. Han undrade även om polisen gjort sina ingripanden efter anvisningar. Inrikesministern framhöll å sin sida att polisen hade gjort allt den kunnat för att kontrollera uppgifterna innan de vidtog några åtgärder. I första kammar-debatten hävdade att avslöjandet om inte var av den arten som man först hade befarat. De flesta som anhållits hade nu frigivits och det var viktigt att de inte gjordes till martyrer.16 Affären togs upp av många tidningar i landet. Ledaren för , , intervjuades t.ex. av , och uttryckte sitt stöd för även om han tog avstånd ifrån dennes metoder.17 avslöjade namnet på sin huvudkälla. Hans namn var och uppgavs vara delvis av judisk börd. Enligt tidningen hade länge arbetat med att avslöja ligan och befann sig nu i eftersom han var rädd för att bli mördad av sina forna vapenbröder. I artikeln framhölls att själv gett sitt medgivande till att hans namn offentlig- gjordes, då han ansåg att detta kunde underlätta polisens arbete och kunde tidningen överlämna ytterligare bevismaterial. Han beskrevs i reportagen som en person som med risk för sitt eget liv infiltrerat gruppen i syfte att avslöja och krossa den. Publicerandet av namn kom att sätta ytterligare fart på affären. hävdade att denne var en notorisk mytoman och undrade om inte hela affären var en bluff. I framfördes allt mer kritiska synpunkter och på ledarplats undrade tidningen om godtyckligt satt rättssamhället i gungning för ett scoop. Enligt var känd hos polisen som en minst sagt fantasifull person och det hade kommit som en chock 16 1993, s. 26-27. 17Göran i EK-intervju, 15/5 1965. att denne var inblandad. I tidningen skrev tidningens kriminalreporter att trodde sig leva i en värld full av agenter som praktiskt taget ramlade över varandra.18 , hade en lång förhistoria. blev bekant med omkring 1957. Han var en äventyrlig och fantasifull person, som 1960 tog kontakt med ägaren av två torpedbåtar T-22 och T-23. Dessa ville han sälja till FLN i och hade redan tagit kontakt med FLN i som skickade en kontaktman till . Förhandlingarna slutfördes med att utnämndes till överste i FLN. Betalningen för de båda båtarna skulle erhållas när de båda båtarna förts till , men för att göra dessa extra värdefulla skulle de bestyckas. Ligan stal därför vapen ur ett militärförråd. Tullen i lyckades emellertid beslagta vapnen, men och dennes kumpaner hann fly med T-23. I hamnade hela ligan i fängelse innan de transporterades hem till . dömdes till sju månaders fängelse för medhjälp till grov stöld och försök till olovlig varuutförsel. Domen ändrades senare till villkorligt. tog kontakt med journalisten , som då skrev en artikelserie i om St. Michaelsorden och överlämnade material om denna. tog han åter kontakt, om . Av försiktighets- skäl, frågade de bägge journalisterna aldrig kriminal- reportar om trots att denne nämnt sin inblandning i T- 23 affären.19 Om det hemlighetsmakeri som omgärdade själva avslöjandet skrev de bägge reportrarna själva talande i : Under arbetet med det allra viktigaste filmmaterialet övervakade vi själva att ingen obehörig kunde komma åt att få kasta en enda blick på negativ och kopior. Att det ändå inte läckt ut det allra minsta om våra förehavanden – vare sig till nazistorganisationens medlemmar eller till några andra – betraktar vi närmast som något av ett underverk.20 18Carlsson 1993, s. 9-10. 19Carlsson 1993, s. 18-20. 20K G och , det knäppte i dörren – vi började skråla Die Fahne hoch..., 16/5 1965. MEDIA OCH RASISTISKA ORGANISATIONER – EN HISTORISK EXPOSÉ höll hårdnackat fast vid och hävdade att enda anledningen till att de andra tidningarna ljög var att vågat avslöja ligans verksamhet. hävdade att det var i och för sig riktigt av att belysa nationalsocialismen men att tidningen inte fick glömma bort att även brottslingar och galningar hade rättigheter i ett demokratiskt samhälle. försökte att bygga upp bilden av att de var utsatta för en hetskampanj från och sida – det antyddes t.o.m. att detta berodde på att tidningarna hade nationalsocialistiska sympatier.21 Temperaturen höjdes ytterligare när skrev att deras reportrar blivit mordhotade efter sina avslöjanden.22 Men släpptes sex av de anhållna.23 åtalades för förberedelse till väpnat hot mot laga ordning, vilket tog som intäkt att tid- ningen haft rätt. utvecklades det till ett regelrätt ställningskrig mellan och framför allt Afton- bladet och . återvände till det visade sig dock att han riskerade åtal för delaktighet i olaga kårverksamhet. fick affären en ny vändning då gick till ST:s reporter och sade att allt var en bluff. lämnade, tillsamman med och , in en inlaga till rådhus- rätt i vilken han tog tillbaka allt han tidigare hade sagt och kallade åtalet om olovlig kårverksamhet för journalistisk fantasi och upp- gav att han åkt till därför att han inte längre ville vara med om dårskaper.24 På första sida bemöttes de nya avslöjandena med att hade ändrat sig då han återfått kontakten med nazisterna. fortsatte även att anklaga 21Carlsson 1993, s. 13-14. 22Nu riktas den nazistiska brev- och telefonterrorn mot Expressen- reportrarna som hotas till livet, den 21/5 1965. 23Sex av sju anhållna i nazistutredningen försattes på fri fot, SvD 22/5 1965. 24Carlsson 1993, s. 13-14. för att vara ovilliga att diskutera antise- mitisk propaganda och nazistisk verksamhet. På ledarplats i skrevs att den bubbla som blåsts upp till statskuppformat nu brustit, och ut ur den rann nya fantasifulla berättelser, förnedrande bortföklaringar och motbeskyllningar. Desperat fortsatte att hävda att man trots allt gjort en samhällsnyttig in- sats. Enligt låg det största ansvaret för denna publicistiska och juridiska skandal hos och DN uppmanade åklagaren att lägga med åtalet.25 På DN:s ledarsida stod bl.a. följande: De repressaliehot på arbetsplatser och annorstädes som i Carlbergs- affärens kölvatten drabbade faktiska eller förmenta nazister även utanför den aktuella lilla gruppen är en varning. Det visar hur tunt toleransfernissan sitter när lidelser tänds, tunnare ju rättmätigare de upplevs vara.26