sou · GNB364 · 2000-01-01 00:00:00 — Åtminstone på ett allmänt plan och som en norm. För i praktiken ser det mycket annorlunda ut. Få resultat inom parlamentsforskningen världen över är så välbelagda som att valda representanter inte avspeglar sina väljares sociala karakteristika särskilt väl. Parlamentariker världen över tenderar att komma från mer priviligierade miljöer än de flesta av sina väljare (Lovenduski and 1993, , Narud and Valen 1999). Den vanligaste yrkesgruppen i amerikanska kongressen är t.ex. advokater () medan andelen arbetare är noll. I europeiska parlament är jurister- na något färre som andelen arbetare är något fler (kring , 1996:188). Svenska riksdagsledamöter är också – precis som lagstiftare i de flesta länder – mer välsituerade, bättre utbildade, har haft mer statusjobb och kommer från mer välbärgade hemförhållanden än de väljare de representerar. tenderar också i huvudsak att var män och medelålders (and 1996, och 1995). En jämförelse av och väljarkårens sociala samman- sättning i en lång rad avseenden visar att differenserna är störst när det gäller ålder, yrkesbakgrund och utbildning. Medelåldern är klart överrepresenterad i medan både yngre och äldre är underrepresenterade. Utbildningsmässigt har en klar majoritet av ledamöterna studerat på universitet/högskola (1996). Motsvarande andel bland medborgarna är fortfarande endast strax . När det gäller yrke är framförallt tjänstemän, men också jordbrukare överrepresenterade. Mest underrepresente- rade är arbetare. Andelen ledamöter med ett arbetaryrke vid tiden för invalet till var 1996. Som mest har andelen arbetare i nått . har arbetarnas andel minskat. En annan yrkesgrupp som också är underrepresenterad i dagens riksdag är företagare (1996). När det gäller andra sociala bakgrunds- variabler är skillnaderna något mindre, utan att för den skull vara försumbara. Män är t.ex. fortfarande överrepresenterade på kvinnors bekostnad. Andelen kvinnor i (cirka 40 pro- cent) är dock internationellt sett mycket hög. Den genomsnittliga kvinnorepresentationen i världens parlament var 1998 (IPU 1999). Riksdagsledamöter bor i högre utsträckning än väljare i eget hem och de äger sin bostad i högre utsträckning än väljarna. Den offentliga sektorn är också något överrepresenterad bland ledamöterna. En annan grupp som är överrepresenterad i i det mångkulturella är infödda svenskar. Invandrare är relativt sett en klart underrepresenterad grupp bland ledamöterna (1996, 1999:13). Det mest dramatiska som historiskt sett har hänt när det gäller den sociala rekryteringen till är att andelen kvinnor har ökat från noll till . En nästan lika dramatisk förändring har inträffat när det gäller ledamöternas yrkesbakgrund. Andelen jordbrukare i har minskat från 1996. Den yrkesgrupp som vuxit i antal i nästan lika snabbt som jordbrukarna har minskat är de professionella politikerna som endast var 1906 men som utgjorde av ledamöterna . har ledamöter med högre tjänstemannabakgrund inte blivit färre. Deras andel håller sig kring , ungefär samma andel som . yrkesmässiga rekrytering har inte breddats . utgör högre tjänstemän och proffspolitiker en klar majoritet (). På tjugotalet omfattade de av ledamöterna. Som Pippa uttrycker det: Class disparities have widened substantially over time. The iron law of social bias, while rusting in some countries, remains a global phenomenon (1996:186). Historiskt sett har det har alltid varit underrepresenterade grupper som arbetare, kvinnor, unga och företagare, pensionärer och invandrare som krävt bättre representation. Överrepresenterade grupper kräver inte att deras representation skall minskas. Förespråkare för en god social representation brukar argumentera för sin sak genom att hänvisa till jämlikhets- och rättviseskäl och att alla gruppers närvaro i parlamentet är viktigt (). Det förbättrar legitimiteten och beslutskvaliteten i det långa loppet. Kritikerna av avspeglingstanken framhäver att en överdriven social avspegling kan låsa det fria meningsutbytet i valda församlingar. Mandaten kan bli alltför låsta. Dessutom bör det vara andra saker än social tillhörighet som skall avgöra ställningstaganden, t.ex. partiets program enligt partidemokraterna eller fria rationella överväganden med landets bästa för ögonen enligt ansvarsdemokraterna. Empiriska undersökningar av i vilken utsträckning det finns ett samband mellan social tillhörighet och åsikter och agerande bland valda representanter är sällsynta, men de få som finns pekar på svaga samband. I Handbook of säger exempelvis : viewed as independent variables explaining the behavior of legislatores or as inputs shaping legislative systems, recruitment has been much a wash (1985:42). uppgivna slutsats bygger i huvudsak på amerikanska undersökningar. Studier i och i pekar på att det ibland finns klara samband, även om de inte alltid är imponerande, speciellt inte om man kontrollerar för partitillhörigheten (och 1988, Wängnerud 1998, Narud and Valen 1999). Men både när det gäller kön och yrke kan man iaktta samband tvärs över de flesta partier. I tenderar t.ex. kvinnliga riksdagsledamöter (och kvinnliga väljare) att vara något mer miljövänliga, något mer emot kärnkraft, något mer skeptiska till högteknologi, något mer positiva till barndag- hem, något mer ideologiskt till vänster och något mer skeptiska till EU. Den slutsats som och jag drog 1988 gäller än: Riksdagsledamöters sociala tillhörighet spelar en roll. Krav på en annan social rekrytering till kan inte viftas bort med argumentet att en ändring inte betyder något. Det troliga är i stället att en ändrad rekrytering kan betyda någonting på (1988:164-65). Någon ny upptäckt är det dock inte fråga om. slog den studentsociala utredningen fast: En bredare social rekryteringsbas till de ledande posterna i samhället torde komma att mildra klassmotsättningarna och befästa den politiska demokratin (citat från och 1994:126). Social representation har ibland kallats passiv representation som en kontrast till aktiv representation, som involverar konkreta handlingar och en vilja att företräda (Pitkin 1967:3). Om man vill att valda representanter skall handla efter andra ledstjärnor än den egna övertygelsen, t.ex. att följa sitt parti eller rösta som sina väljare, är ändamålsenliga och internaliserade rolluppfattningar en möjlighet. representanter anammar olika mer eller mindre varaktiga roller i sitt arbete som företrädare. Studier kring roll- representation, speciellt mer konkret definierade roller, visar att det sätt på vilket förtroendevalda uppfattar sin uppgift – sin roll – har en betydelse för hur de agerar (and 1996:59-80, 1999). Svenska studier har visat att rollen som partirepresentant kommer allra först bland en klar majoritet av riksdagsledamöterna. Att föra fram det egna partiets politik anser av ledamöterna är mycket viktigt. Andra uppgifter som att arbeta med enskilda väljares problem eller att föra fram den egna valkretsens intressen uppfattas som mycket viktigt av färre ledamöter (). Att föra fram egna åsikter eller olika intressegruppers åsikter tycker ännu färre är mycket viktigt (). Partidemokratin har med andra ord ett starkt rollstöd i . Potentiellt konkurrerande roller som att företräda sig själv, företräda hemmavalkretsen, företräda olika korporativa intressen eller företräda drabbade individer (på amerikanska, att vara errand boy) har ett klart svagare stöd bland svenska ledamöter. Bilden blir densamma, men något mer nyanserad, om vi ser på hur riksdagsledamöterna normativt bedömer sin representations- roll. I flera riksdagsstudier har vi frågat ledamöterna hur de anser att en ledamot bör rösta om hans/hennes egen uppfattning i en fråga inte överensstämmer med det egna partiets ståndpunkt respektive med de egna väljarnas åsikter i valkretsen. Vi har också frågat hur en ledamot bör rösta när de egna väljarnas åsikt står emot partiets. Resultaten visar, , att svenska riksdags- ledamöter håller med gamle . Kring ansåg att ledamöter i åsiktskonflikt med sina väljare bör rösta efter egen övertygelse inte som väljarna tycker. Endast hävdade att väljarnas åsikt skulle råda (and 1996:52, 1999c). Rollen som väljardelegat är inte populär i . Men Burkes gamla motsättning mellan representanter- nas egna övertygelser och valmännens åsikter är inte den mest heta i en partidemokrati. I en partidemokrati är ledamöterna inte ut- sedda av väljarna utan i huvudsak av sina partier. Det är alltså relationen till partiet ledamöterna måste vårda mest om de vill bli omvalda, inte relationen till väljarna. Nutida burkeaner visar alltså sin självständighet genom att sticka upp mot sitt parti. Normativt hävdar de att den egna åsikten bör gå före partiets vid en konflikt. I mätningarna 1985, 1988 och 1998 har ledamöterna dock inte varit lika normativt individua- listiska vis á vis det egna partiet som vis á vis de egna väljarna. Kring av ledamöterna förespråkar emellertid även här en burkeansk hållning och anser att den egna ståndpunkten bör gå före partiets medan något fler ansluter sig till partidemokratins rolluppfattning, att partiet bör gå före individen (cirka 45 pro- cent). Normativt sett har alltså partidemokraternas rollsyn ett något starkare stöd i än ansvarsdemokraternas individua- Och svagast stöd har alltså rollen som väljardelegat. Bland väljarna är åsikterna om representationsrollerna precis tvärt- om. En klar majoritet i valmanskåren anser att en riksdagsman vid en åsiktskonflikt mellan sig själv och väljarna eller mellan partiet och väljarna bör stödja väljarnas åsikt. Burkes individualistiska rolluppfattning är näst mest populär bland väljarna medan rollen som partilojalist är klart minst populär (och 1988:52). av partidemokrati har inte fått väljarna att acceptera att valda representanter vid åsiktskonflikter bör priori- tera partilinjen framför väljarnas åsikter. En av partidemokratins grundbultar har inte slagit igenom bland väljarna. Inte heller Burkes princip att sätta representanten först tilltalar särskilt många väljare. De flesta väljare tycker att väljarna skall sättas först. En bra illustration till att väljarna sätter rollen som väljardelegat högt är resultaten från en SOM-fråga 1997 där svarspersonerna fick ange hur viktiga de ansåg att ett antal företeelser var för att ett modernt samhälle skall fungera. Viktigast tyckte medborgarna det var att politikerna, likt väljardelegater, lyssnar på opinionen. angav att det var helt avgörande eller mycket viktigt. På andra plats kom att människor röstar i val och att medierna kritiskt granskar politiken (båda ). Att politikerna går före och agerar opinionsbildare var inte lika populärt, angav det som helt avgörande eller mycket viktigt. Del- tagardemokraternas kärnidé att människor bör sätta sig in i poli- tiska frågor och engagera sig i politiken fick också ett begränsat stöd – respektive uppgav att det var helt avgörande eller mycket viktigt (1998:21). De svenska resultaten när det gäller parlamentarikers rollupp- fattningar är inte unika, varken bland ledamöter eller bland väljare. Rollen som partilojalist är den dominerande bland valda förtroen- demän i de flesta västeuropeiska länder, men undantag finns. I är däremot den individualistiska förtroenderollen mest vanlig. På väljarnivå är delegatrollen mest populär överallt, och partilojalismen minst uppskattad, mindre uppskattad än den individuella företrädarrollen (Converse and 1986, 1977, 1982). Ledamöternas normativa rolluppfattningar är dock till en inte ringa del söndagskostymer. De betyder inte särskilt mycket när det kommer till konkret handlande i . När det kommer till kritan röstar de allra flesta ledamöter med sitt parti. Om man vill kan man säga att partilojalisterna följer sin roll medan väljar- delegater och individualister inte gör det. De tenderar i stället att trots allt följa sitt parti. Och partisammanhållningen har ökat i , inte minskat (1999). Partidemo- kratin har alltså inte försvagats av att vissa ledamöter stolt- serar med andra normativa rolluppfattningar än partilojalistens. Rollrepresentation utöver partirepresentation fungerar med andra ord inte särskilt väl. Åsiktsrepresentation kräver ingen speciell rolluppfattning. Det räcker med att ledamöternas åsikter avspeglar väljarnas. Om vi däremot går vidare och talar om beslutsrepresentation, dvs. att de fattade besluten skall avspegla väljarnas vilja, blir det något mer komplicerat. Då måste ett antal olika förutsättningar vara upp- fyllda innan vi kan säga att åsiktsrepresentation kan översättas i beslutsrepresentation. Om ledamöter röstar efter sin övertygelse är det lätt att se att åsiktsrepresentation kan översättas till besluts- representation utan förvanskningar. Men så kan också ske om ledamöter följer sina väljares åsikter, om de känner till dem, eller om ledamöter röstar som sitt parti, förutsatt att partiet har samma åsikt som väljarna. Burkes individualistiska rolluppfattning är m.a.o. lättast att förena med åsiktsrepresentation för att få besluts- representation. Rollen som väljardelegat respektive partilojalist förutsätter god väljarkännedom eller att partiernas ståndpunkter stämmer med väljarnas för att åsiktsrepresentation skall leda till beslutsrepresentation. Om en väljardelegat respektive partilojalist som har samma åsikt som sina väljare röstar efter en feluppfattad väljaropinion eller efter en från väljarna avvikande partiståndpunkt, kommer åsiktsrepresentationen inte att översättas i en god besluts- representation. Beslutsrepresentation är i många avseenden mer centralt än åsiktsrepresentation. Det är beslut och genomförande som leder till konkreta effekter, inte åsikter. Att vi trots det fokuserar på åsiktsrepresentation beror på två saker. Dels att vi utgår ifrån att det allmänt sett finns ett förhållandevis gott samband mellan åsikter och handling i demokratiska parlament, dels att besluts- representation, och den efterföljande genomföranderepresenta- tionen, involverar mycket komplicerade mätningar. En än så länge ny forskningsgren har dock börjat ta sig an problemet. På amerikanska talar man om opinion-policy research, dvs. man försöker analysera hela kedjan från massopinion till beslut och tillbaka till massopinion (and 1994, and 1992). I detta sammanhang håller vi oss dock till åsikts- representation. Alla demokratiska skolbildningar utgår ifrån att någon form av åsiktsöverensstämmelse måste finnas mellan väljare och valda. Om inte på kort sikt och i alla frågor så åtminstone på lång sikt och i viktigare frågor; eller som ett minimum att man är överens om de demokratiska spelreglerna. Pitkin uttryckte det så här i den moder- na klassikern of Representation: The representative must not be found persistently at odds with the wishes of the represented (1967:209-10). Den skola som lägger minst vikt vid åsiktsrepresentation är ansvarsdemokraterna. Partidemokrater och deltagandedemokrater tenderar att se åsiktsöverensstämmelse som viktigare. I riksdagsundersökningen 1985 ansåg av ledamöterna att det var en mycket eller ganska viktig uppgift för att avspegla väljarnas åsikter (och 1985:254). Graden av åsiktsöverensstämmelse mellan väljare och riksdags- ledamöter har mätts systematiskt i sedan slutet av 1960- talet. Undersökningarna har baserats på mätningar av väljarnas och ledamöternas åsikter i ett stort antal frågor (mellan tolv till tjugo frågor per undersökning). Resultaten visar inte på någon impone- rande grad av åsiktsrepresentation. En indikator på det är att mellan av de undersökta sakfrågorna har ut- märkts av att en majoritet av väljarna har haft en annan åsikt än majoriteten av riksdagsledamöterna. differensen mellan väljarnas och ledamöternas åsikter när alla frågor tudelats (för eller emot, positiv eller negativ) har varierat mellan . Det är en långt större skillnad än slumpen skulle ge (and 1996, 1996b). Om de 349 riksdagsledamöterna drogs slumpmässigt i stället för att väljas skulle de åsiktsmässiga procentdifferenserna mellan väljarnas och ledamöternas åsikter i genomsnitt hålla sig kring , och inte mellan som vi har uppmätt . Det är svårt att tala om en god åsiktsrepresentation när den representativa demokratins alla mekanismer – alltifrån nomine- ringsprocessen, över partiernas opinionsbildning under val- kampanjen till väljarnas åsiktsröstning på valdagen – ger upphov till en sämre åsiktsrepresentation än vad en lottningsprocedur skulle göra. Men riksdagsledamöterna uppfattar åsiktsrepresenta- tionen som bra. I riksdagsstudie ansåg en majoritet av ledamöterna () att avspeglade väljarnas åsikter mycket eller ganska bra. Bland medborgarna var det som trodde detsamma (1999b). Det är bara att konstatera att väljarna hade mer rätt än ledamöterna. Att graden av åsiktsöverensstämmelse inte är särskilt hög i framgår också när vi jämför med mätningar från andra länder. Antalet komparativa studier är få och resultaten skakiga, men det finns ett mönster. Graden av åsiktsöverensstämmelse mellan väljare och valda är inte högre i än i de övriga nor- diska länderna. Nivåerna är ungefär desamma. Bäst är åsikts- representationen på (1999d). Mer överraskande är kanske att graden av åsiktsöverensstämmelse inte är bättre i än i stora länder som , och . Men så är inte fallet enligt de jämförande studier som gjorts (1999a). Även här är nivåerna ungefär desamma. En eventuell slutsats skulle kunna vara att representativa demo- kratier oavsett utformning av vallagar och andra konstitutionella spelregler ger upphov till ungefär samma grad av åsiktsrepresenta- tion. Och det tycks vara en inte speciellt hög grad. Tilläggas bör kanske att denna slutsats gäller nationell representation. Studier av åsiktsrepresentationen mellan väljare och representanterna i EU- parlamentet tyder på att EU-parlamentarikerna avspeglar väljarnas åsikter ännu sämre än nationella parlamentariker (1997, and 1999). Representativ demokrati omfattar inte bara åsiktsöverens- stämmelse. Den omfattar också ledarskap och opinionsbildning och därmed åsiktsskillnader mellan väljare och valda. Det är bara att konstatera att de flesta undersökningar som gjorts av åsikts- representation pekar på att de krafter som åstadkommer åsikts- representativitet mellan väljare och valda varit svagare än de krafter som åstadkommer tidsförskjutningar och åsiktsskillnader. Politiskt ledarskap och opinionsbildning ovanifrån har varit vanligare än opinionsbildning nedifrån och lyhördhet (om man uttrycker det positivt) alternativt populism (om man uttrycker det negativt). Att en bristande åsiktsrepresentation kan få konsekvenser för tillron till systemet och politikerna kan visas utifrån analyser av åsiktsöverensstämmelsen i EU- och flyktingfrågorna i . Båda frågorna uppvisar bland de lägsta graderna av åsiktsrepresen- tation. Riksdagsledamöterna är klart mer positiva till EU och till att ta emot flyktingar än väljarna. Bland väljarna finns endast en åsiktsmässigt svag koppling mellan EU-frågan och flyktingfrågan i så motto att EU-motståndare tenderar att vara något mer negativa till flyktingmottagning än EU-anhängare. Men i båda fallen finns ett relativt klart samband med graden av politikermisstro. Och det är ett samband som inte framträder lika tydligt i andra sakfrågor. EU-motståndare och motståndare till att ta emot fler flyktingar, två starkt underrepresenterade grupper i , tenderar att hysa en klart högre grad av politikermisstro än genomsnittet. Liknande samband har också hittats i och (1999b, Aardal og Valen 1995, and 1997). Det finns ett samband mellan bristande åsiktsrepresentation och politiskt missnöje. En god åsiktsrepresentation står inte högt på dagordningen för ansvarsdemokrater. En god väljarkännedom är viktigare. väljarnas reaktioner skall kunna anticiperas måste kunskapen om väljarna vara god. God väljarkännedom är också ett måste för ledamöter som försöker agera som väljardelegater. Vet man inte vad väljarna tycker kan man inte företräda dem hur gärna man än vill. Kunskap om väljaropinionen är inte onödig för övriga leda- möter heller. Den kan alltid användas för att öka chanserna till omval. Mer allmänt kan anticipatorisk representation ses som ett alternativ till åsiktsrepresentation. Ledamöter som inte har samma åsikt som sina väljare kan trots det företräda dem om de ser sig som väljardelegater, och röstar utifrån sina förhoppningsvis korrekta uppfattningar om vad väljarna vill. Med tanke på hur viktig väljarkännedomen är teoretiskt sett, är det förvånande hur begränsad forskningen är på området. Det fåtal studier som finns är dock mycket samstämmiga i sina resultat. Den mänskliga lag om önsketänkandets starka inverkan, som psyko- logen Travers först formulerade , får ett klart stöd i undersökningar av valda representanters perceptioner av väljar- åsikter. Travers lag säger att människor har en stark tendens att se det de vill se. Människor tenderar att tro att andra tycker samma som de själva. Människor projicerar sina egna åsikter på andra, speciellt om det är fråga om andra som man tycker om eller vill ha en god relation till. Förklaringen finns i kognitiva balans- teori, som säger att människor strävar efter konsistens i sina verk- lighetsbilder. Uttryckt med mindre jargon betyder det att männi- skor vill vara i samklang med sådant de gillar och i motklang med sådant de ogillar (1946, 1958). Människor tenderar att tro att deras vänner tycker samma som de själva medan deras ovänner tycker annorlunda. Forskning kring hur väl svenska riksdagsledamöter känner till sina väljares åsikter i olika sakfrågor ger inte upphov till några direkt dåliga resultat. En klar majoritet av ledamöterna () kan ange vad majoriteten av det egna partiets väljare tycker i en serie aktuella sakfrågor. Andelen ledamöter som rätt kan ange vad samtliga väljare tycker är i genomsnitt något lägre (). Det var endast en minoritet av ledamöter () som i genomsnitt missade att förutse hur väljaropinionen skulle förändras i åtta sakfrågor under en kommande mandatperiod. flesta gjorde rimliga anticipationer (and 1996:124-28). Undersökningar av EU-parlamentarikers väljar- kännedom visar på sämre kunskaper, men inte på direkt katastro- fala nivåer. EU-parlamentariker från alla länder känner t.ex. till att de är mer positiva till EMU än sina väljare. Vad de inte känner till är att avståndet till väljarna ofta är stort, ungefär dubbelt så stort som de tror (1999c). Nivån på väljarkännedomen kan alltså till nöds betraktas som acceptabel. Problemet uppstår när vi ser på de processer som åstad- kommer det relativt hyfsade resultatet. Då visar det sig att den viktigaste faktorn när det gäller att förklara hur politiker uppfattar vad väljare tycker inte har att göra med rationella processer för kunskapsinhämtande, som t.ex. grad av väljarkontakt, utbildning, mediaexponering eller normativ rolluppfattning. Den viktigaste faktorn var i stället ledamöternas egna åsikter och huruvida de hade samma åsikt som sina väljare eller inte. Bland ledamöter med samma åsikt som majoriteten av sina väljare angav nästan alla () rätt ståndpunkt för sina väljare. De projicerade sina egna åsikter på väljarna och hamnade rätt. Bland ledamöter med en annan åsikt än sina väljare uppgav en nästan lika stor majoritet () fel åsikt för sina väljare. De projicerade också sina åsikter på väljarna men hamnade fel eftersom de inte hade samma åsikter som väljarna. Ett rätt tankeväckande och otrevligt resultat framkommer om vi studerar vad som påverkar ledamöternas väljarperceptioner mest – de egna åsikterna eller väljarnas åsikter. En multivariat analys visar att ledamöternas åsikter har större effekt på perceptionerna än väljaråsikterna. Önsketänkandet har en starkare effekt på riks- dagsledamöternas väljarperceptioner än väljaropinionens verklig- het. En renodlad önsketänkningsmodell förklarar ledamöternas väljarperceptioner bättre än en renodlad kunskapsbildningsmodell. Önsketänkandet överskuggar verkligheten. Föga tröst i samman- hanget är att resultaten ser precis likadana ut när analysen genom- förs bland parlamentariker i och i ett tiotal länder i .