sou · GNB3132d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Genom olika språkliga strategier distanserar sig journalisterna från det uttalade.13 Påståendena framställs som neutrala fakta (se 1999 och 1996 för en utvecklad analys av detta). Detta sker t.ex. genom att journalister undviker att tala i jag-form. Påståenden förankras i stället hos någon annan, som ibland är identifierbar men ibland utgör det som kallats obestämda röster. Användningen av man i stället för jag kan fylla denna funktion. används också vi men inte för att hänvisa till vi i betydelsen redaktionen, utan i betydelsen av en obestämd allmänhet. Användningen av vi är också ett av flera sätt att skapa konsensus, att framställa något som en självklar sanning. Vi ger ett exempel från ett av Rapports reportage om politiska skandaler. Reportertexten säger följande: Skandalerna har varit många ... Vi har slutat förvå- nas. Användningen av vi markerar här att det inte är den enskilde journalisten som slutat att förvånas utan att det är många som gjort det. Citatet ovan är också ett exempel på hur nyhetsjournalistiken regelbundet gör konstateranden som får karaktären av självklara fakta genom att man inte aktualiserar några tolkningsproblem eller avvikande uppfattningar. Att skandalerna varit många presenteras som en självklar sanning. Under en valrörelse utgör valmöten, tal och olika typer av fram- trädanden vanligt förekommande händelser i medierna. Med dessa påtagligt aktuella händelser som utgångspunkt och inramning kan journalistiken skapa nyheter som också handlar om annat än dessa möten. Den 9/9 gjorde Rapport ett inslag från socialdemokraternas valmöte i . I programledarens påannons refererades till ett uttalande från statsministerns tal. Bilderna i reportaget hämtades från mötet. Reportaget handlade dock inte om vad statsministern sa i sitt tal utan om socialdemokratins påstådda problem med de stän- digt återkommande skandalerna. Stommen i reportaget blev de ut- talanden som statsminister och partisekreteraren gjorde som svar på journalisternas frågor om affären på landstings- tvätten i . Detta kopplades sedan ihop med ett möte som haft med en grupp ungdomar som enligt uppgifter ut- tryckte misstro mot politiker. Som svar på journalistens frågor fick förklara misstron och hon valde att peka på olika dåliga egen- skaper hos politiker. Vi är för stela, kantiga, strömlinjeformade och det känner dom här redan fast dom bara är 16–, intressant. I reportaget fick vi inte höra journalistens fråga utan bara svar, vilket bidrog till att svar framstod som ett uttalande på eget initiativ. En självklar del av den journalistiska produktionsprocessen är att forma nyheter genom att sätta ihop olika påståenden, bilder, uttalanden till en helhet. Genom journalistiken lyfts politikers utta- landen ut ur ett ursprungligt sammanhang och placeras in i ett annat. Denna grundläggande förutsättning för det politiska samtalet är en viktig del av politikens medialisering. En medialiserad politik är en politik där de politiska aktörerna i väsentlig utsträckning anpassar sig till mediernas sätt att fungera. Politikerna accepterar de roller som de tilldelas (och accepterar därigenom att de över huvud taget tilldelas roller av journalistiken). Ett annat uttryck för denna anpassning är politikernas benägenhet att formulera sina uttalanden på ett sådant sätt att de passar medie- logiken och journalistikens dramatiseringar. När städhjälp blev en nyhet var de andra partiledarna inte sena att komma med slagkraftiga uttalanden. anklagade för systematiskt dubbelspel, en formulering som fick genomslag i bl.a. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS Rapport, , Nyheterna och ett flertal tidningar (i såväl morgontidningar som tabloidpress). Uttalandet var slagkraftigt och passade medielogiken. Ingen ifrågasatte om det verkligen var frågan om ett systematiskt dubbelspel. Politikerna och journalisterna bi- drog tillsammans till att göra städhjälp till en av de stora händelserna under valrörelsens slutskede. Politiker bara lovar utan att sedan infria sina löften! Politiska löften inför valet är bara valfläsk, där politikerna försöker bjuda över va- randra för att värva väljare! På detta sätt kan vi sammanfatta en uppfattning om politiken som tycks vara ganska vanlig (jfr Esaias- son 1996). Utifrån innehållsanalyser av efterkrigstidens valdebatter drar och slutsatsen att löftesbrytare och besläk- tade uttryck som t.ex. överbudspolitiker är vanligt förekommande skällsord i politiska debatter. Efter att ha studerat i vilken utsträck- ning svenska regeringar faktiskt infriat sina löften under den kom- mande mandatperioden drar och slutsatsen att de negativa bilderna av politiker i detta avseende är kraftigt överdrivna. Som exempel kan de konstatera att den socialdemokratiska rege- ringen (helt eller delvis) uppfyllde av de löften som gavs inför riksdagsvalet . I en debattartikel i (27/6 1999) skriver forskarna bl.a.: Det är inte så att politiker struntar i vad som lovas. Och valdebatten ger en vägledning om vad partierna kommer att prioritera under den kommande mandatperioden (se även 1996). I den kvantitativa innehållsanalysen av TV-nyheter undersökte vi hur stor andel av nyheterna som uttryckligen beskrev politiken som en löftespolitik. Med detta menar vi då nyheter där det explicit talas om politiska löften och politiker som lovar och där nyheten tydligt handlar om just detta. I de allra flesta fall kopplas detta till en tydlig misstro mot politiken. Innebörden är ofta att politiker bara lovar som en strategi för att värva röster, eller att politiker inte håller vad de lovar. Analyserna av TV-nyheterna 1979 och 1998 visar följande. Löftespolitiken som ett starkt inslag i TV-nyheterna Av detta skulle man kunna dra slutsatsen att löftespolitiken har varit ett viktigt inslag men utan att egentligen dominera valrörelserna i medierna. Kvantitativt sett kan det tyckas vara relativt få nyheter där detta utgör ett starkt inslag. Det bör dock betonas att formuleringar om politiska löften finns i betydligt fler nyheter och att siffrorna här visar enbart de nyheter som i stor utsträckning handlar om löftespolitik. Dessa siffror visar inga tydliga skillnader mellan valrö- relserna 1979 och 1998. En närmare analys visar dock att det finns betydelsefulla skillnader. Det vi kan kalla löftespolitikens diskurs var mer framträdande i de stora mediehändelserna 1979 jämfört med . av valrörelsen präglades av några stora händelser där sakpolitiska frågor och skiljelinjer mellan partierna lyftes fram. Det var socialdemokraternas 100-dagars program som presenterade i ett tal i , mittenpartiernas gemen- samma program där skattepolitiken var ett viktigt inslag, samt frågan om villakostnaderna och det som beskrevs som kampen om villaägarna. Samtliga dessa tre politiska händelser beskrevs i Aktu- ellt och Rapport delvis inom ramen för löftespolitikens perspektiv. Låt oss ge några exempel som visar att såväl politikerna som journa- listerna talade om politiken inom ramen för detta perspektiv. En av huvudrubrikerna i Rapport den 2/9 1979 var Palmes val- löften. Under denna rubrik sammanfattades först socialdemokra- ternas s.k. 100-dagars program i termer av de olika löften som detta påstods innehålla. En intervju med iscensattes sedan som en slags kamp om i vilken mån programmet skulle uppfattas som uttryck för löftespolitik eller inte. Ett klipp gjordes från Pal- mes tal där han inför åhörarna framhöll att detta inte handlade om löftespolitik. I intervjun fick bl.a. frågan: Hur kan du säga NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS att detta inte är löftespolitik? dementerade att det var frågan om löftespolitik. Redaktionen utnyttjade dock sin makt över det iscensatta samtalet när de satte in Palmes framträdande i ett inslag vars dominerande budskap var att det självklart var frågan om löf- tespolitik. Att journalisterna tolkade politikernas uttalanden som uttryck för löftespolitik var knappast vare sig märkligt eller orimligt med tanke på att politikerna under valrörelsen regelbundet kritise- rade varandra för att locka med löften som de sedan inte infriar. I sitt tal i där presenterade det så kallade 100- dagarsprogrammet kritiserade han de borgerliga partierna genom att rada upp exempel på brutna löften. Detta var ett vanligt före- kommande grepp i den politiska debatten. som politikerna anklagade varandra försökte de i intervju efter intervju dementera att de egna förslagen skulle tolkas som valtaktiska utspel och löften. Journalisterna utnyttjade sin makt att iscensätta intervjuerna på ett sådant sätt att förslagen framstod som valtaktik och löftespolitik trots partiledarnas dementier. I Rapport 3/9 1979 introducerades en nyhet om mittenpartiernas nya gemensamma förslag på följande sätt: Det här mittenutspelet kommer alltså före valet och det kommer efter nedslående opinionssiffror ... I intervjuer dementerade och att det var frågan om löften men konfronterades med påståenden/frågor som förankrades i en icke identifierad allmänhet och som gav tydliga signaler om hur politiken skulle förstås: Men vad säger ni då till dem som ändå kommer att se detta som ett tak- tiskt utspel ... (till , vår kursivering). Vad säger du till dem som ser det här som bara valtaktik? (till , vår kursivering). Detta var bara några exempel på hur berättelsen om löftespoliti- ken genomsyrade valrörelsen i medierna 1979. I valrörelsen , så som den skildrades i medierna, fanns ingen riktig motsvarighet till socialdemokraternas och mittenpartiernas program. Det saknades dock inte s.k. utspel som kunde beskrivas som uttryck för löftespolitik. I Rapport 16/9 introducerades ett in- slag på följande sätt: Och med kvar inför valet så levererar ytterligare ett vallöfte. Vinner socialdemo- kraterna skall alla barn få plats i barnomsorgen. ... har regeringen inte gjort någonting åt det här men , före valet lovar .... Redaktionens budskap till tit- tarna är tydligt. Det är frågan om taktiska löften för att i sista stund försöka vinna väljare. Det som i TV-nyheterna beskrevs som utspel och löften var i flera fall uttalanden som gjordes i TV. Detta kan ses som ett uttryck för att valrörelsen i allt större utsträckning utspelas i TV. När den i TV iscensatta partiledarintervjun med kommenteras i Rapport (16/9) kritiserades t.ex. för att han var inne i en löfteskarusell. När partiledarde- batten i TV4 kommenterades av Nyheterna (16/9) uppmärksamma- des s.k. vallöfte till barnfamiljerna. Förslaget beskrevs som valfläsk och kommenterades av som ett löfte ur tomma luften sprunget ur nattens nervositet. En påtaglig skillnad är att politikerna i den senare valrörelsen inte i samma utsträckning anklagade varandra för att komma med tomma löften som de sedan inte håller. Tonen mel- lan politikerna var i valrörelsen överlag mer vänlig. Angrepp och anklagelser var inte lika vanligt förekommande. Kanske kan detta ses som ett uttryck för att många politiker tagit kritiken mot den politiska debatten på allvar och försökt göra vad de kan för att debatten inte skall få karaktären av munhuggning och anklagelser. En debatt där alla anklagar alla för att inte hålla sina löften blir sannolikt negativ för alla inblandade politiker. En jämförelse mellan de två valrörelserna tyder också på att de politiska partierna har blivit mycket mer försiktiga med att göra ut- spel som kan tolkas som löften till väljarna. Kanske skall detta ses som en anpassning till den medialiserade politikens villkor, ett sätt att minska de riskerna som politiken är förknippad med. Det finns en påtaglig risk att utspelen beskrivs som valfläsk och tomma löf- ten, men också en risk för negativ publicitet om löftena inte infrias. Politikerna har att hantera ett särskilt dilemma. I intervjuer och de- batter, iscensatta i medierna, avkrävs de på enkla besked i inte sällan svåra frågor. Om de inte lämnar besked kan det framstå som att de slingrar sig och inte har några lösningar på de problem som tas upp. Om de ger enkla besked kan dessa å andra sidan bli till löften som sedan vänds mot dem själva i nästa skede. Att politiker mest käbblar är en annan, inte ovanlig, negativ bild av politiker (och 1995). (1996) har undersökt frågan om politiker käbblar genom att studera före- komsten av skryt, attacker på motståndarna samt bortförklaringar. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS Detta är enligt tre olika övertalningsstrategier som kan framkalla känslan av att politiker mest käbblar. undersö- ker hur vanligt förekommande dessa tre övertalningsstrategier är i efterkrigstidens valdebatter, eller närmare bestämt i 16 partiledarde- batter (i radio och TV) –1994. Han konstaterar att ungefär hälften av alla budskap i de studerade debatterna kan klassi- ficeras som tillhörande de tre övertalningsstrategierna. Den strategi som benämns attack dominerar. Om vi utgår från opera- tionalisering av käbbel kan vi konstatera att politiker käbblat ganska mycket under hela den studerade perioden (även om andelen bud- skap som klassificeras som skryt, attacker eller bortförklaringar va- rierat från till ). Särskilt hög är andelen . Därefter har käbblet med detta mått minskat. Detta tyder enligt (1996) på att vi får söka orsaken till det växande misstroendet mot politikerna på annat håll än i ändrat politikerbeteende under valrörelserna. Det är också intressant att konstatera att förekomsten av dessa övertalningsstra- tegier (käbbel i denna mening) är särskilt vanligt under exakt som valdeltagandet i var särskilt högt (mellan och ). Vi skall här undersöka hur bilden av politiken som käbbel på olika sätt kan vara förknippad med politikens medialisering. Käbbel är som (1996) framhåller ett ganska oprecist begrepp. Vi använder det här som ett av flera synonyma sätt att beskriva ett samtal där människor träter och munhuggs, utan att samtalet leder till något konstruktivt. Käbbel har en negativ innebörd då det anty- der att de inblandade träter om något oväsentligt i stället för att prata om det som är viktigt. Medan definition relaterar till politikernas uttalanden relaterar vår definition mer till samtalets karaktär. En av de mest grundläggande implikationerna av politikens me- dialisering är att den politiska debatten iscensätts inom ramen för bestämda programformat och journalistiska konventioner. Dessa format och konventioner tenderar att förstärka den politiska debat- tens karaktär av träta, där meningsmotsättningar dominerar. De- batterna blir till regisserade sammanstötningar där orden och for- muleringarna är det främsta vapnet (jfr och 1999). Under en valrörelse kan TV-tittarna ta del av ett stort antal iscensatta ordkrig (som dessutom påminner starkt om liknande ordkrig från tidigare valrörelser). Samtalens karaktär och frekventa förekomst är, tror vi, en av de grundläggande orsakerna till att politiken också uppfattas som käbbel. Även denna aspekt av politi- kens medialisering utvecklas i ett samspel mellan medieproduktio- nens konventioner, journalistikens arbetssätt, de politiska debat- ternas iscensättning och politikernas agerande. Politikerna är naturligtvis inte oskyldiga till att debatten får ka- raktär av ordkrig där deltagarna attackerar varandra, försöker vinna poäng genom retoriskt väl valda formuleringar, undviker att svara på frågor etc. Vi ger ett exempel på detta från den avslutande partile- dardebatten i SVT. Vi kommer in i slutet på ett längre inlägg av där han kritiserar socialdemokraternas familjepolitik och argumenterar för vårdnadsbidrag. Ordväxlingen är vald för att den särskilt tydligt illustrerar det som brukar karakteriseras som käbbel. (Den kritiska och delvis spydiga tonen, samt partiledarnas kropps- språk, förstärkte i detta fall debattens karaktär av käbbel. Detta fångas naturligtvis inte i citatet som följer): AS (): det är alltså rent nys och nonsens och tro att det är nån partiledare eller nån i socialnämnden eller vad det nu kan va som är bättre på att välja, föräldrarna kan, föräldrarna vet, betro dom, gör dom till våra bästa bundsförvanter. GP (): (som får den första repliken): Jag tror att den här debatten kommer att visa att det finns väldiga spänningar inom det här så kallade borgerliga blocket där ju är lierad med i en högerallians. Vi vet ju nu att vill sänka skat- terna med , kanske 100 till och med om man tar in fastighetsskatten. Tror du att det går att kombinera med en bibehållen standard i vården och i skolan, är det uppfattning att det går? AS: Ja jag kan ju inte precis påstå att det inlägget var en replik på mitt anförande för det GP: Men du kan svara på frågan AS: ... var ju faktiskt ja men det ... Ja det ska jag göra GP: Tack AS: Men faktiskt så att din replik borde handla om varför, du borde för- klara för mig varför du inte betror småbarnsföräldrarna att välja barn- omsorg, du borde talat om för alla som sitter och lyssnar nu varför dom som har mycket pengar ska få låga dagisavgifter för att få vara ute ännu mer i förvärvslivet och få ännu mindre tid till sina barn för det är ju faktiskt så din dagispolitik fungerar (I bild får vi se skaka på huvudet.) AS: Ja det kan ju varenda en räkna ut, det är ju dumt att virra på huvet åt en sån självklarhet. GP: Jag kommer tillbaka sen med ett inlägg om familjepolitiken. vill jag ha svar på frågan . Du kommer med den ställning krist- demokraterna har att garantera som statsminister med en NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS Går det att förena skattesänkningar med an- svar för vården, för skolan och för omsorgen. Du får inte både och, du måste välja och du måste vara tydlig om du har några krav på att bli trodd. AS: Jag ser fram emot, eftersom du inte bryr dig om att replikera på mitt anföranden, så tar jag mig friheten att säga att jag ser fram emot när du och senare här i afton ska bestämma om er kom- pletta enighet. Vi kommer inte att försämra vården, vi kommer inte att försämra skolan. Vi kommer aldrig att bete oss så korkat, jag kan nästan repetera vad sa, tror du att jag är en idiot, tror du att jag skulle sätta mig i en regering och försämra vården. Den ska förbättras annars sätter vi oss inte i en regering. Du har tagit av kommunerna 80 000 eller vad det nu är, en förfärlig, ja du har tagit av dom mer än 20 miljarder (I bild får vi se skaka på huvudet.) AS: Virrar du på huvet åt att ni har tagit av kommunerna 20 miljarder. Programledaren: Jag vill återigen påminna om att replikerna är avsedda som svar eller angrepp vad avser det inlägg som talaren just har gjort Denna ordväxling illustrerar fyra saker. För det första att diskussio- nen ger mycket lite upplysning i sak om skillnaderna mellan olika politiska alternativ. För det andra att partiledarna attackerar varand- ra med argument utan att tittarna ges någon som helst möjlighet att avgöra rimligheten i argumenten. Ord står mot ord. För det tredje att partiledarna inte bara undviker att svara på frågor utan också an- klagar varandra för att inte göra det. För det fjärde att partiledarna är indragna i en i medierna iscensatt kamp om väljarna där var och en försöker vinna poäng mot varandra, men där de tillsammans bidrar till att det politiska samtalet får karaktär av käbbel. Det som för de enskilda partiledarna framstår som kortsiktigt rationellt i den specifika situationen bidrar sammantaget till att skapa en form av politisk debatt som knappast ökar medborgarnas förtroende för po- litiken. I innehållsanalysen av TV-nyheter undersökte vi hur stor andel det var av nyheterna som i en betydande utsträckning handlade om politiker som grälar, skäller på varandra och/eller anklagar varandra. (Det kunde då antingen vara nyheter där politiken explicit beskrivs på detta sätt eller nyheter där man i iscensättningen lyfter fram po- litikers anklagelser mot varandra.) Ordkrig som ett starkt inslag i TV-nyheterna Av dessa siffror kan vi dra slutsatsen att politikens karaktär av ord- krig fortfarande utgör ett väsentligt inslag i TV-nyheterna men att detta präglade TV-nyheterna i ännu större utsträckning . Vad är det då som ligger bakom dessa siffror? Vad är det i politi- kens, mediernas och journalistikens sätt att fungera som på olika sätt bidrar till att ge den medialiserade politiken karaktären av ord- krig eller käbbel? Vi skall försöka ge en del svar på denna fråga. Det är inte lätt att definitivt avgöra vad som är käbbel och inte. Kanske är det inte heller så viktigt att kunna avgöra detta. Vi uppfattar det som mer väsentligt att försöka förstå de grundläggande villkor som ger det politiska offentliga samtalet karaktär av ett ordkrig. Låt oss peka på några olika förhållanden. Politikerna väljer i olika sammanhang (i tal på torgmöten, de- batter och intervjuer) att formulera sig på ett sådant sätt att de re- producerar bilden av politiken som ett ordkrig. När i valrö- relsen 1979 beskrev socialdemokraternas skattepolitik som en stor bluff och beskrev mittenpartiernas program som dubbel- panik är detta bara två av många exempel på detta. Vad som är ännu viktigare är kanske den samtalsform och den typ av argumentation som politikerna på ett självklart sätt tillämpar under valrörelsernas debatter. Politikerna kritiserar varandra, undviker att svara på frågor och erkänner sällan eller aldrig att de har fel (jfr 1996). Det tillhör också debatternas form att de sällan eller aldrig leder till något nytt, till några nya överenskommelser, några nya lösningar. Tvärtom är det ofta så att ord ställs mot ord. Debatterna får karak- tären av en uppvisning i konsten att argumentera, där det egna framträdandet, och inte samtalet, på ett påtagligt sätt står i centrum. Om medborgarna gång på gång möter liknande argument, i samma frågor, i debatter där attacker utgör ett viktigt inslag är det knappast konstigt om politiken uppfattas som käbbel. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS Karakteristiskt för de valrörelser vi studerat är att just uttalanden från politiker kan få stort genomslag. Vad den ena och den andra har sagt, och vad den ena och den andra har att säga om vad andra har sagt, blir i sig stora mediehändelser. Att uttalandena i sig och inte innehållet i politiken hamnar i fokus kan under vissa omständigheter bidra till politikens karaktär av käbbel. Detta hänger inte bara sam- man med politikernas agerande utan också mediernas och journalis- tikens sätt att fungera. I valrörelsen gjorde ett uttalande i en parti- ledarutfrågning i TV som blev till en stor händelse i medierna. Socialdemokraterna hade kommit med ett förslag om maxtaxa på dagis, dvs. om subventionerade dagisavgifter. Som svar på en fråga om inte hemarbetande föräldrar behövde motsvarande ekonomiskt stöd sa att de som föredrar att vara hemma med sina barn har ett fritt val och inte bör subventioneras. Detta uttalande gav stora rubriker. Det blev t.ex. huvudnyhet på både och förstasidor. I stod att barnfamiljerna rasar mot men att han inte ångrar uttalandet. På stod tvärtom att var ledsen och ångrade orden. Uttalandet kommenterades i ett flertal artiklar. I Rapport och Aktu- ellt blev reaktionerna på uttalandet stora nyheter. Båda dessa ny- hetsprogram anlade vad som kan kallas för ett metaperspektiv (nyheter om nyheter) när de kommenterade reaktionerna på utta- landet. Rapport: uttalande blev löpsedlar och trots ursäkt ledde detta till hårda angrepp ... Efter detta klipptes angrepp från flera politiker in. Även i Aktuellt fick tittarna ta del av ett antal an- grepp på uttalande. Dessa introducerades på följande sätt: Oppositionen missade inte chansen att utnyttja blottan som stats- ministern lämnat. Typiskt för denna stora mediehändelse var att den handlade om vad sagt och inte vad det politiska försla- get i praktiken innebar. I Rapport framhölls att inte backade i sakfrågan men bad om ursäkt för sin formulering. Av nyheterna framstår det också som att kritiken från oppositionen är en kritik huvudsakligen mot uttalanden. Genom påannonser, reportertext etc. sätter journalistiken ramar för hur politikernas uttalanden och agerande skall tolkas.