sou · GNB35 · 2000-01-01 00:00:00 — En orsak har varit att fjärrvärmeverkens värmepannor i allmänhet har högre verkningsgrad än individuella pannor, vilket gör att det går åt mindre bränsle. Stordriften gör det dessutom ekonomiskt möjligt att u t- rusta dem med effektiva reningsanläggningar. Genom utbyggnaden av fjärrvärme har miljön förbättrats i främst tätbebyggda områden. skedde uppvärmning i fossileldade värmepannor inom respektive hus eller i värmecentraler för en grupp av hus. Genom introduktion av fjärrvärme sker förbränning i större anläggningar som ekonomiskt kan bära en högre grad av rening. Mö j- ligheterna att utnyttja miljövänliga och förnybara bränslen har därig e- nom också ökat (SOU 1995:14). I regeringens proposition om en uthållig energiförsörjning (prop. 1996/97:84) redovisas de nuvarande riktlinjerna för energipolitiken. Ett viktigt inslag är inrättandet av ett nytt energipolitiskt program för o m- SOU 1999:5 Fjärrvärme 21 ställningen av energisystemet. Som en del i detta program ingår åtgä r- der för att ersätta bortfallet av elprodukti o- nen från . Den senare delen berör fjärrvärmen i vissa avseenden. Enligt propositionen är eluppvärmningen i bebyggelsen koncentr e- rad till småhusen. användes el för uppvärmning i småhusen, ca i flerbostadshusen och ca i lokalerna. Omkring 235 000 småhus och 7 800 flerbostadshus värmdes med el- panna och ca 460 000 småhus och 7 500 flerbostadshus med direktel. Av propositionen framgår att utvecklingen av ny teknik skulle förbättra de ekonomiska förutsättningarna för anslutning av mindre befol k- ningstäta bostadsområden (främst småhus) till fjärrvärmenäten. Dä r- igenom kan elanvändningen för fastighetsuppvärmning minskas. Under de närmast följande åren är det enligt propositionen nödvä n- digt med ett statligt ekonomiskt stöd för att åstadkomma mer omfatta n- de fjärrvärmeanslutningar. Målet är att minska den årliga elanvändningen med genom konvertering till fjär r- värme. I propositionen föreslogs att den nya tekniken skulle provas genom ett par pilotprojekt. Erfarenheterna skulle ligga till grund för den nä r- mare utformningen av bidragsreglerna för ökad fjärrvärmeanslutning. och utsågs senare till pilotområden. De närmare bestämmelserna för stödet har senare konkretiserats i förordningen (1997:634) om statligt bidrag till ombyggnad och anslutning av elupp- värmda byggnader till fjärrvä rme. Förutom bidrag för anslutning av fastigheter till fjärrvärmen borde enligt propositionen även andra möjliga stöd- och stimulansåtgärder övervägas som kan bidra till ett ökat kraftvärmeutnyttjande, t.ex. stöd till sammankoppling av fjärrvärmenät. Av budgetpropositionen framgår att en förordning om stöd för utbyggnad av fjärrvärm e- nätet har anmälts till Europeiska kommissionen för granskning av fö r- ordningens förenlighet med statsstödsreglerna. Enligt propositionen borde även en kartläggning av kommunernas planer för fjärrvärmeanslutning genomföras. Kartläggningen skulle u t- göra ett viktigt underlag för bedömningen av möjligheterna till fjär r- värmeanslutning på . Andra inslag var att stödet till nyinvesteringar i kraftvärmeprodu k- tion och konvertering av hetvattenpannor till kraftvärme förlängdes u n- der (med vissa modifieringar). En delegation till- kallades vidare med uppgift att utveckla el- och värmeförsörjningen i . Den energipolitiska styrningen har alltmer inriktats på att med skatter och avgifter styra mot ett energisystem som så lite som möjligt påve r- kar miljön. De allmänna energi- och miljöskatterna utgörs i princip av energiskatt, koldioxidskatt, svavelskatt och en miljöavgift för utsläpp av kväveoxider. Nedan ges en mycket översiktlig beskrivning av dessa skatter och avgifter. Energi- och miljöskatterna skiljer sig åt mellan olika användare och olika energislag.3 Fossila bränslen, som säljs eller används för up p- värmning, belastas med både energi- och koldioxidskatt. Bränslen som används för elproduktion är befriade från både energi- och koldioxid- skatt. Den producerade elen beskattas i konsumentledet. För samtidig produktion av värme och el, s.k. kraftvärme, gäller särskilda regler. Biobränslen är obeskattade för alla användare. belastas med sv a- velskatt. Energiskatt utgår för el (differentierad beroende på vem som ko n- sumerar elkraften och var i landet den konsumeras) och alla bränslen utom biobränslen och torv. betalar industrin ingen energi- skatt. En produktionsskatt utgår på elkraft som produceras i kärnkraf t- verk. Koldioxidskatt belastar alla bränslen utom biobränslen och torv. Bränslen för elproduktion belastas inte med koldioxidskatt. Industrin betalar av den koldioxidskatt som betalas av övriga anvä n- dare. Svavelskatt tas ut vid både el- och värmeproduktion och utgår i princip för kol, torv och eldningsolja. Avdrag i bränsledeklarationen får göras för anläggningar som renar utslä ppen. En miljöavgift för utsläpp av kväveoxider utgår vid el- och värm e- produktion (pannor, gasturbiner och stationära förbränningsanläg g- ningar). Avgiften är statsfinansiellt neutral eftersom pengar betalas i proportion till respektive anläggnings energiproduktion och utsläpp. De anläggningar som har lägst utsläpp får avgiften tillbaka medan de med de största utsläppen blir nettobetalare. 3Beskrivningen av skattesystemet baseras på (1998a). Beskrivningen är översiktlig och utöver de komponenter som redovisas här finns ett antal undantag och speciella nedsättningsregler. Tabell 2.1 Energi-, koldioxid- och svavelskatt från för icke-industriell förbrukning, öre per kWh (exklusive moms) El, fjärrvärmepr o- El, fjärrvärmepr o- 1Svavelskatt uppgår till per kilogram svavelutsläpp på kol och torv samt per kubikmeter för varje tiondels viktprocent svavelinnehåll i olja. Beräkningarna i tabellen av skatt per kWh baseras på en schablon över u t- släppen. har dock en effektivare rening så att svavelskatten kan uppgå till lägre nivåer än de som anges i tabellen. Källor: (1998a) och egna beräkningar. Beskattningen har mycket stor betydelse för konkurrensförhållandena mellan bränslena. Fjärrvärmenäten har ofta flera värmeproduktionsa n- läggningar som kan utnyttja olika energislag. Systemet optimeras så att värme produceras i den anläggning som är billigast . Förändringar av skattesystemet förklarar bl.a. den ovan nämnda övergången till andra energislag (främst biobränsle) inom fjärrvärmen. Skattesystemet har utformats i syfte att minska användningen av de fossila bränslena. En annan förklaring är den goda tillgången på el som funnits och som gett utrymme för värmepumpar och värmeproduktion i elpannor. Ett (av många) kännetecken för skattesystemet kan sägas vara att det råder en skillnad mellan systemet för beskattning av värmesektorn r e- spektive elsektorn. Inom värmesektorn ligger skatten i bränsleledet, medan huvuddelen av skatterna inom elsektorn ligger i förbrukningsl e- det. Beskattningen av värmeproduktion beror vidare på om den prod u- ceras i industri, fjärrvärmeverk eller kraftvärmeverk. En översyn av energiskattesystemet påbörjades i Rege r- ingskansliet för att analysera och precisera den principskiss till ett r e- formerat skattesystem som presenterats i betänkande (SOU 1997:11). Översynen skall beakta riktlinjerna för energibeskattningen energiöverenskommelse och behandla förslag (SOU 1996:184). I en underbilaga till huvudbetänkande SOU 1995:139 presenterades beräkningar av utbyggnadsmöjligheterna för fjärrvärme som baserades på hela landets bostadsbestånd (SOU 1995:140, underbilaga 10). Beräkningarna visade att det fanns (1993) ett ännu inte utnyttjat teoretiskt fjärrvärmeunderlag om maximalt . Kalkylen avsåg bostadshus och lokaler som dels hade utrustning och byggnadsförutsättningar så att de kunde anslutas till fjärrvärmen, dels var belägna så att fjärrvärmedistributionen var ekonomiskt rimlig. Från detta underlag måste dock räknas bort en okänd andel som av andra skäl, t.ex. topografiska orsaker eller för att de låg i områden med en minskande värmetäthet, inte bedömdes vara möjliga att ansluta. Den troliga anslutningsgraden bedömdes vara mindre än . Enligt underbilagan visade beräkningar som utförts för Energikommi s- sionens räkning att tillkommande fjärrvärmeanslutning kunde bli 0,7-2,netto under extremt gynnsamma ekonomiska förhållanden (ingen anslutningsavgift, fjärrvärmepriset och ökande el- och bränslepriser). I bilagan redovisades även beräkningar av som pekade på att de årliga fjärrvärmeleveranserna skulle öka med knappt fram . I prognos 99 (ännu ej publicerad), som bas e- ras på uppgifter från medlemsföretagen, beräknas fjärrvärmelevera n- serna öka med ca . 3 Kommunalrättsliga principer m.m. Enligt direktiven skall utredningen särskilt överväga om kommunala fjärrvärmeföretag bör undantas från den kommunala lokaliseringspri n- cipen. Det är mot denna bakgrund väsentligt att analysera vilka regler och principer som styr den kommunala verksamheten. Kommunernas befogenheter regleras i huvudsak av de bestämmel- ser som finns i kommunallagen (1991:900).4 På vissa områden är kommunernas verksamhet specialreglerad. Föreskrifter i andra lagar gäller då i stället för kommunallagens bestämmelser i den mån de avv i- ker från dessa. I kapitlet görs en genomgång av vilka grundläggande principer som gäller för verksamhet. Inledningsvis i avsnitt 3.1 redovisas de bestämmelser om en kom- muns befogenheter som finns i kommunallagen. Avsnittet behandlar även vilka samarbetsformer som är tillämpliga. Avsnitt 3.2 innehåller en genomgång av vilka förändringar som skett av den kommunala kompetensen i samband med reformeringen av elmarknaden. I avsnitt 3.3 redovisas bl.a. viss kritik mot att kommunala fjärrvärmeföretag har undantagits från självkostnadsprincipen. Avslutningsvis sammanfattas kapitlet i avsnitt 3.4. I den tidigare kommunallagen (1977:179) fanns en allmänt hållen ko m- petensregel som angav att kommuner själva fick vårda sina angel ä- genheter. Anledningen till att regeln utformades på detta allmänna sätt var att de kommunala befogenheterna fortgående skulle kunna anpassas till samhällsutvecklingen. De närmare gränserna för kommunernas verksamhet skulle läggas fast genom rättstillämpningen. I rättspraxis utvecklades vissa grundprinciper som i många fall begränsade den kommunala kompetensen. Principerna gällde under mycket skiftande förhållanden och medgav därför inte någon långtgående exakthet i ti ll- lämpningen. De betraktades närmast som allmänna målsättningsprinc i- 4 Hänvisningar till lagrum avser kommunallagen om inget annat anges. 26 Kommunalrättsliga principer m.m. Genom den nu gällande kommunallagen har principerna blivit lag- fästa. I 2 kap. 1 § finns den grundläggande bestämmelsen om en kommuns befogenheter. Enligt bestämmelsen får en kommun själv ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens område eller dess medlemmar och som inte skall handhas enbart av staten, en annan kommun eller någon annan. Bestämmelsen ger bl. a. uttryck åt lokaliseringsprincipen. Denna princip innebär i grunden att en åtgärd måste vara knuten till kommunens egna område eller dess invånare för att den skall anses som laglig. Principen är emellertid försedd med viktiga modifikationer, som har samband med befolkningens rörlighet och ofullkomligheter i ko m- munindelningen. Det är därför inget som hindrar att en kommun eng a- gerar sig i t.ex. markinnehav och anläggningar inom en annan kom- muns område för exempelvis vägtrafik och eldistribution förutsatt att dessa anordningar behövs för den egna kommunen. Inte ens riksomr å- det utgör någon i sammanhanget undantagslös geografisk begränsning för kommunala insatser. Omständigheterna kan vara sådana att en kus t- kommun anser sig föranledd att t.ex. ge bidrag till en färjeförbindelse med utlandet. Enligt 2 kap. 2 § skall kommuner behandla sina medlemmar lika om det inte finns sakliga skäl för annat. Bestämmelsen ger uttryck åt lik- ställighetsprincipen. Principen innebär att det inte är tillåtet för ko m- muner att särbehandla vissa kommunmedlemmar eller grupper av kommunmedlemmar på annat än objektiv grund (RÅ 1975 Ab 313, 1979 Ab 404). Det skall vara fråga om obehörig särbehandling för att särbehandlingen skall strida mot likställighetsprincipen (RÅ 1977 ref. 55). Likställighetsprincipen innebär inte ett absolut förbud mot att en kommun vid ett visst tillfälle tillhandahåller anläggningar eller tjänster som bara kommer vissa medlemmar i kommunen till godo. Grundprin- cipen är emellertid att kommunen senare bereder även andra medle m- mar samma nyttigheter. Har kommunen en starkt decentraliserad orga- nisation, t.ex. heltäckande kommundelsnämnder, är det ofrånkomligt att det kan uppstå variationer i fråga om servicenivå mellan olika kommundelar. Likställighetsprincipen kräver dock att alla kommu n- medlemmar behandlas objektivt och rättvist när det gäller myndighet s- utövande uppgifter. Principen gäller bara kommunens egna medle m- Kommunalrättsliga principer m.m. 27 För att principen skall vara tillämplig krävs att kommunen träder i direkt kontakt med sina medlemmar i denna deras egenskap. Medlem av en kommun är enligt 1 kap. 4 § den som i kommunen är folkbokförd, äger fast egendom eller är taxerad till ko mmunalskatt. Enligt 2 kap. 3 § får en kommun inte fatta beslut med tillbakaver- kande kraft som är till nackdel för medlemmarna, om det inte finns synnerliga skäl för det. Förbudet mot retroaktivitet innebär att en kommun inte har rätt att retroaktivt återkalla förmåner för medlemma r- na eller att med retroaktiv verkan besluta om nya eller förhöjda pålagor för dessa. Det är främst i fråga om taxebeslut som principen har aktu a- litet. Möjligheten att göra undantag från förbudet mot retroaktivitet skall tillämpas med mycket stor försiktighet. Kommuner får, enligt 2 kap. 7 §, driva näringsverksamhet om den drivs utan vinstsyfte och går ut på att tillhandahålla allmännyttiga a n- läggningar eller tjänster åt medlemmarna i kommunen. Enligt 2 kap. 8 § får kommuner genomföra åtgärder för att allmänt främja näringsl i- vet i kommunen. Om det finns synnerliga skäl får kommunen lämna i n- dividuellt inriktat stöd till enskilda näringsidkare. Bestämmelserna i 2 kap. 7 och 8 §§ ger uttryck för kommunernas kompetens i näringslivsfrågor. I 2 kap. 7 § har tagits in en bestämmelse som ger uttryck för förbudet mot att driva spekulativa företag. Förbudet innebär att en kommun inte får inlåta sig på företag som har till huvu d- sakligt syfte att ge kommunen en ekonomisk vinst. Syftet med den näringsverksamhet som kommunerna får bedriva enligt 2 kap. 7 § skall vara att betjäna de egna medlemmarna. Det finns emellertid inget som hindrar att exempelvis anläggningarna i praktiken också används av andra än kommunmedlemmar. Kommunerna kan även bilda egna inte r- na företag som enbart betjänar kommunen t.ex. ett internt städb olag. Någon klar skiljelinje mellan vad som brukar kallas den kommunala sektorn och det som i dagligt tal betecknas som näringslivet finns inte. Kommunerna har en oomtvistad rätt att engagera sig i en rad verksam- heter som vanligen ses som en del av näringslivet, exempelvis verk- samheter inom energiförsörjningen. Sådan verksamhet kallas ofta se d- vanlig affärsverksamhet. finns det ett stort områ- de av näringslivet som av tradition är förbehållet den enskilda företa g- samheten. Denna del av näringslivet brukar kallas det egentliga nä r- ingslivet. Inom denna del får kommunerna inte driva verksamhet eller göra andra ingripanden annat än under mycket speciella förhållanden. I princip får inom denna del (det egentliga näringslivet) kommunerna endast vidta åtgärder som allmänt främjar näringslivet i kommunen. Tillhandahållande av mark eller teknisk service till företagen är exe m- pel på allmänt näring sfrämjande åtgärder. 28 Kommunalrättsliga principer m.m. Enligt 8 kap. 3 b § får kommuner inte ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som kommunen tillhandahåller. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. självkostnads- principen som är en av de kommunalrättsliga grundprinciperna. Princ i- pen, som avser taxebunden verksamhet, gäller som huvudregel för all verksamhet som kommuner bedriver vare sig det är fråga om frivillig eller specialreglerad verksamhet. Finns inte bestämmelser om grunder- na för avgiftssättningen i en speciallag gäller den allmänna självkos t- nadsprincipen i kommunallagen. Om det däremot finns särskilda b e- stämmelser i speciallagstiftningen som begränsar avgiftsuttaget för viss verksamhet gäller de reglerna i stället för den allmänna självkostnad s- principen. I speciallagstiftningen finns i flera fall bestämmelser som begränsar avgiftsuttaget till just självkostnaden t.ex. i fråga om byg g- lovsavgifter. Som huvudregel gäller självkostnadsprincipen oberoende av om verksamheten bedrivs i egen regi eller genom anlitande av utomstående entreprenörer. Om kommunen utför en uppgift genom egna företag e l- ler låter en utomstående entreprenör göra det behöver tillämpningen av självkostnadsprincipen i det enskilda fallet regleras i bolagsordning, avtal eller dyl. Självkostnadsprincipen är tillämplig såväl mot ko m- munmedlemmar som mot icke-kommunmedlemmar. Förutsättningarna för att lämna över kommunala angelägenheter till f ö - retag och enskild individ anges i 3 kap. 16 §. Den verksamhet som lämnas över till privaträttsliga organ, t.ex. ett aktiebolag, skall falla inom den kommunala kompetensen. Vidare skall risken för kompeten s- överskridanden i verksamheten vara ringa. Innefattar den kommunala angelägenheten myndighetsutövning måste kommunen ha stöd i lag för att ett överlämnande skall vara möjligt (3 kap. 16 § andra stycket KomL och 11 kap. 6 § regeringsformen (RF)). Inte heller kan ansvaret för att uppgifterna fullgörs läggas på en privaträttslig juridisk person om det är föreskrivet att angelägenheten skall handhas i särskild or d- ning. För att åstadkomma ett överlämnande krävs i regel två rättsliga moment. Fullmäktige skall fatta beslut om överlämnande - varje enskilt bolag behöver inte godkännas utan fullmäktige bör kunna fatta ett övergripande beslut om en nämnds möjligheter att lägga ut sin ver k- samhet på entreprenad. Nämnden har därefter att genomföra överlä m- nandet och att ange de närmare villkoren för detta. 3 kap. 17 § reglerar de villkor som gäller för helägda kommunala aktiebolag och stiftelser som en kommun har bildat ensam. Kommunalrättsliga principer m.m. 29 kommunen lämnar över vården av en angelägenhet till ett helägt aktiebolag eller stiftelse skall fullmäktige ha fastställt det ko m- munala ändamålet med verksamheten och utsett samtliga styrelseled a- möter och minst en revisor. Är det fråga om ett aktiebolag skall ful l- mäktige fr.o.m. även utse minst en lekmannarevisor. Fullmäktige skall även se till att det får yttra sig innan sådana beslut i verksamheten som är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt fattas. Enligt 3 kap. 18 § skall fullmäktige innan vården av en angelägenhet lämnas över till ett bolag eller en förening där kommunen bestämmer tillsammans med annan se till att den juridiska personen blir bunden av de villkor som avses i 3 kap. 17 § i en omfattning som är rimlig med hänsyn till andelsförhållandena, verksamhetens art och o m- ständigheterna i övrigt. Av 3 kap. 19 § framgår att fullmäktige, innan kommunen lämnar över vården av en angelägenhet till någon annan än som a v- ses i 3 kap. 17 §, skall se till att kommunen tillförsäkras en möjlighet att kontrollera och följa upp verksamheten. Av olika skäl kan ibland kommuner behöva gå samman för att lösa en förvaltningsuppgift. En möjlighet kommunerna har är att bilda ett kommunalförbund enligt reglerna i 3 kap. 20 - 28 §§ och lämna över vården av kommunala angelägenheter till detta. Kommunalförbunden har i stort sett samma organisatoriska uppbyggnad som en kommun. 3.2Undantag från kommunalrättsliga principer Energiförsörjning betraktas som s.k. sedvanlig affärsver k- samhet och är i regel av allmännyttig karaktär. I princip skall en sådan verksamhet regleras av de bestämmelser som diskuterats ovan. I samband med reformeringen av elmarknaden infördes emellertid bestämmelser som innebar undantag från de grundläggande kommuna l- rättsliga principer som redovisats i avsnitt 3.1. Målet för reformeringen av den svenska elmarknaden var att genom ökad konkurrens nå ett än 30 Kommunalrättsliga principer m.m. mer rationellt utnyttjande av produktions- och distributionsresurserna och att tillförsäkra kunderna flexibla leveransvillkor till lägsta möjliga priser. Regeringen tillkallade en särskild utredare för att utarbeta förslag till ny lagstiftning på elområdet. r e- dovisade den första etappen av sitt arbete i delbetänkandet Elkonkurrens med nätmonopol (SOU 1993:68). Utredningen föreslog omfattande förändringar av lagstiftningen på elområdet. Ett inslag var nya kommunalrättsliga regler för framför allt kommunala elföretag. Syftet var att kommunala elföretag, under vissa förutsättningar, skulle ges likvärdiga konkurrensvillkor som de som gällde för övriga företag på marknaden. Utredningen föreslog att elverksamhet skulle kunna b e- drivas på affärsmässig grund i stället för med iakttagande av självkos t- nads- och likställighetsprinciperna. Motivet var att kommunala företag som dittills haft monopol på leveranser till kunder inom koncessions- området skulle komma att utsättas för konkurrens genom förslaget till reformering av elmarknaden. Om de kommunala företagen skulle ku n- na hävda sig på den marknaden måste de kunna agera på samma villkor som andra aktörer. produktion och handel med el föreslogs vidare undantas från lokaliseringsprincipen (även nätverksamhet undantogs, men skulle enligt förslaget bedrivas i geografisk anslutning till företagets nätver k- samhet inom kommunen). Utredningen anförde flera motiv till att a v- skaffa lokaliseringsprincipen. Den ökade konkurrensen kunde leda till överskottskapacitet som det var väsentligt att kunna utnyttja för fö r- säljning utanför den egna kommunens område. Bortfallet av tidigare efterfrågan kunde vidare bli bestående. En mer reguljär försäljning inom andra kommuner kunde därför vara nödvändig för att ett ko m- munalt elföretags verksamhet skulle bli ekonomiskt bärkraftig. Utre d- ningen pekade också på att elproduktionen i landet dominerades av ett par stora företag och att det från allmän konkurrenssynpunkt var viktigt att den kommunala elverksamheten även fortsättningsvis kunde hävda sig vid sidan av de statliga och privata elfö retagen. Undantagen från de kommunalrättsliga principerna begränsades inte enbart till elverksamhet. Utredningen anförde att komm u- nala energiföretag även bedrev annan verksamhet inom energiområdet än produktion av och handel med el. Som exempel nämndes produktion och försäljning av fjärrvärme, där fjärrvärmeproduktion ofta sker til l- sammans med elproduktion i kraftvärmeverk. Andra exempel var kon- sulttjänster rörande energihushållning m.m. och entreprenadverksamhet i anslutning till energiproduktionen. Utgångspunkten var att ett sådant företag skulle få bedriva produktion av och handel med el i fri konku r- Kommunalrättsliga principer m.m. 31 rens med andra företag. För att konkurrensen skulle ske på lika villkor var det enligt utredningen nödvändigt att företaget även utanför den egna kommunen fick bedriva annan verksamhet som hade ett naturligt samband med elverksamheten (undantaget gällde även likställighets- och självkostnadsprinciperna). Utredningens förslag avsåg endast elverksamhet som b e- drevs eller avsågs att bedrivas i privaträttslig form. Verksamheten skulle vidare särredovisas från annan verksamhet. Kommuner skulle dock även fortsättningsvis kunna bedriva produktion av och handel med el i förvaltningsform. I ett sådant fall skulle dock lokaliserings-, likställighets- och självkostnadsprinciperna gälla. Regeringens proposition om handel med el i konkurrens (prop.