sou · GNB38 · 2000-01-01 00:00:00 — Genom att (tillåtas) vara sociala aktörer, särskilt kring sådant som de själva upplever som existentiellt centralt för dem, bidrager de också till vitaliseringen av det svenska samhällsbygget. Att individer är, och av de sociala system de lever i tillåts vara handlande subjekt i förhållande till sin egen sociala situation, utgör en av den demokratiska processens viktigaste förutsättningar. Om individer eller grupper av männi- skor i samhället däremot görs till objekt för i och för sig kanske välmenande åtgärder från statsmaktens sida riskerar de att passivi- seras, och den demokratiska processen mister därmed något av sin vitalitet. Passiviseringen av bestämda grupper av medborgare, särskilt om det rör sig om etniska minoriteter och invandrare, hotar i sin tur att marginalisera dem, och med det läggs grunden till att det i samhället växer fram det vi redan har börjat se starka tendenser till i det svenska samhället – en etnifierad underklass. Här tycks en process som är analog med den som jag be- skrev som dubbelintegrationsprocessen, fast med omvända för- tecken vara i svang. Vi kan kalla det dubbelmarginalisering. Det rör sig om individer med en klar minoritets- eller invandrarbakgrund som – möjligen på grund av sin strävan att assimilera sig till majoritetssamhällets normer och livsstil – tappar sin förankring i den egna gruppen. I vissa fall kan deras nya beteenden och förhållningssätt vara så förargelseväckande i deras ursprungsmiljö att de mer eller mindre blir utstötta ur denna. blir de, just på grund av sitt fortfarande märkbara främlingskap inte accepterade som likvärdiga i och av majoritetssamhället – ja, inte sällan är just deras assimilationistiskt intenderade beteende av sådan karaktär att majoritetssamhället reagerar avvisande mot dem. Individerna försätter sig således i en situation där de både ställs utanför den egna ursprungskulturen och hålls utanför majoritetskulturens gemenskap. De blir dubbelt marginaliserade. Jag har själv som barn- och ungdomsforskare kommit i kontakt med sådana personer – ofta är det magstarka upplevelser. T.ex. ett gäng invandrarungdomar med rötter i olika länder runt som höll till på en ungdomsgård i en småstad. I samtalen visade de stark fascination inför vad de upp- levde som centralt i västvärlden – ett ohämmat sexuellt utspel, att berusa sig med alkohol, att äga dyra och smarta , osv. I sin strävan att uppnå detta både pådrog de sig starkt förakt från den kultur och livsstil som deras föräldrar representerade – som de själva i gengäld lika hjärtligt föraktade. Men inte blev dessa ung- domar accepterade av majoritetsbefolkningen i den stad de bodde – tvärtom, deras beteende möttes också av de inhemska småstads- borna med skräck och förakt. Inte underligt – hårt kriminaliserade och våldsbenägna som de blivit. Ty så går det alltför ofta: männi- skor utsatta för dubbelmarginalisering blir lätt farliga, rentav livsfarliga, både för sig själva och andra. Mot denna bakgrund framstår det som särskilt angeläget, att olika etniska minoritetsgrupper av statsmakten erbjuds utrymme och reella möjligheter till självförvaltning särskilt vad avser deras kulturella och sociala verksamhet. Naturligtvis förutsätter detta dels att respektive grupp faktiskt önskar detta och har en egen organisation som kan handha detta. Som vi sett är detta att ha en egen organisation ett av de kriterier som läggs till grund för själva definitionen av en (etnisk) mino- ritet. Men detta får ses dynamiskt – den egna organisationen är både en förutsättning för och en effekt av att gruppen tillåts, eller tilltagit sig, ett visst mått av autonomi. Den judiska folkgruppen i kan tas som ett exempel här. Judarna i är en högeligen organiserad folkgrupp. Detta följer delvis av den judiska livssynen: att vara jude är att var delaktig i en gemenskap. Judarna i (som i de flesta andra länder i diasporan) kan sägas på många sätt ha byggt upp ett fungerande civilt samhälle i det svenska samhället. De har ett grenverk av insti- tutioner för det mesta och för nästan alla skeenden i livet; för att tillgodose människors sociala behov, de äldres omsorg, de ungas utbildning, de dödas vila, osv. är judarna i kanske den av de grupper i det svenska samhället som icke är etniska svenskar som är mest integrerad i det svenska samhällslivet. Detta kan vara en formel: Social delaktighet uppnås genom egenaktivitet och självförvaltning. För andra minoritetsgrupper, som naturligtvis var och en har sina särskilda historiska och sociala förutsättningar, skulle en väg som går över ökad autonomi med av- seende på sådana sociala och kulturella frågor som gruppen själv upplever som essentiella, antagligen också kunna medföra en vitalisering – inte bara av gruppen som sådan, men också av det civila samhället och därmed av demokratin i . Stat och samhälle är inte samma sak, sa jag . Inför det mångkulturella sammanhang som nu är på väg att vara tycks en iakttagelse värd att beakta vara: För att uppnå social integration bör stats- makten tillåta samhället att verka. I själva verket tycks det var så, att ökad autonomi till etniska minoritetsgrupper kan ge vad jag skulle vilja kalla en dubbel demo- kratieffekt. Ty dels kan det a)vara en demokrativinst i sig, att en kulturell, etnisk, nationell grupp får bestämmanderätt över för dem själva, som minoritet betraktade, centrala livssektorer. b)vara en väsentlig demokrativinst, att människors civila sam- verkan, deras delaktighet och aktiva deltagande i samhällslivet förstärkas. Ett vitaliserat civilt samhälle innebär helt enkelt en förstärkning och utbyggnad av vad jag skulle vilja kalla den demokratiska infrastrukturen i samhället. En konsekvens av att ratificerar konvention för skydd av nationella minoriteter bör bli att minoriteternas auto- nomi stärks3, vilket också rimmar både med behovet av att anpassa det svenska förvaltningssystemet till de nya villkor i samhället som följer av den fortgående moderniseringsprocessen (som mer all- mänt kallas samhällsutvecklingen) och behovet av att vitalisera demokratin genom att ge det civila samhället förbättrade förut- sättningar att blomstra – för min del gärna i en nyanlagd folk- hemspark. 3 Vad autonomin skall omfatta måste bli föremål för grundliga över- väganden. Klart bör vara att statsmakten inte bör kunna bestämmavem som skall definieras som tillhörig en viss minoritet – det bör individen själv och den grupp hon vill tillhöra få avgöra. Lika klart bör det vara att statsmakten inte heller skall få avgöra varken vad som är de väsentliga beståndsdelarna i minoritetskulturen (jfr §5 i Ramkonventionen), eller hur individen skall efterleva det som är essentiellt för den kulturella egen- arten. I ljuset av det bör t.ex. det svenska förbudet motkosherslakt ses. är det enda land inom den Europeiska unionen som fortfarande upprätthåller ett sådant förbud – baserad på en lagstiftning ! En sådan inskränkning i en erkänd minoritets rätt att efterleva ett religiöst bud och en för denna kultur essentiell kulturtradition kan – i ett land som vill bejaka det mångkulturella samhället knappast försvaras – särskilt inte som minst lika djuretiskt tveksamma sedvänjor i majori- tetskulturen, t.ex. älgjakt, naturligtvis är (och enligt min mening bör förbli) tillåtna. började jag arbeta mitt bland mycket långvarigt arbetslösa invandrare – av vilka de flesta kan beskrivas som per- manent arbetslösa. Det gäller personer som eller aldrig under sin vistelse i har tjänat sitt uppehälle genom eget arbete. Att jag har kommit i närkontakt med dessa människor är resultat av ett medvetet val: Jag började en ödmjuk ny verksam- het i förhoppning om att tillsammans med de arbetslösa finna nya ingångar i arbetslivet. Varför gjorde jag det ? – undrar jag , med av stora svårigheter bakom mig. En av mina väninnor, en rumänska som hade anlänt till , språklärarinna och för- fattare, prövade alla möjliga kurser och skickade i väg ansökan efter ansökan utan att ens kallas till intervju. Vägen in i arbetslivet verkade helt stängd för henne – och hon var långtifrån den enda som föreföll ha fastnat i oändligt utanförskap. Att ofta komma i kontakt med sådana livssituationer var påfrestande, jag fick stor lust att åtminstone försöka göra något praktiskt åt saken. När jag helt frivilligt gick in i denna verksamhet, hade jag redan under verkat som frilansjournalist, timanställd lärare och projektanställd inom kulturen. Jag trodde att mina erfarenheter, som alla gick ut på en ständigt återupptagen jakt på nya betalda uppdrag, kunde erbjuda en nyttig plattform för invandrare som inte hade funnit plats i arbetslivet. Trots den fria kulturens alltid återkommande hinder och kriser, hade jag redan lyckats få en stor samling av värdefulla yrkeserfarenheter och ett rikt nätverk i det svenska samhället. Jag inbillade mig att jag kunde låna både erfarenheter och kontakter till systrar och bröder drabbade av arbetslöshet. Dessutom hade jag svårt att tro på de förklaringar som virvlade och fortfarande virvlar kring arbetslöshetens frågor, jag vägrade acceptera alla dessa evigt upprepade fraser som beskriver dagens läge som ett slags oföränderligt och slutgiltigt tillstånd: Att det inte finns arbeten att få, ett påstående som grundas på föreställningen att antalet tillgängliga jobb är statiskt och opå- verkbart, att det bästa en arbetslös kan göra är att följa någon kurs eller gå in i någon utbildning i väntan på en konjunkturuppgång som plötsligt skulle förändra den arbetslöses liv. Utan att klart förstå detta, satte jag i gång ett praktiskt experi- ment i det aktiva livets utkanter – ett experiment genomfört till- sammans med de arbetslösa och utformat enligt deras önskningar och i enlighet med behov som de själva hade beskrivit. Utan att behöva byta namn, hårfärg och ögonfärg, hamnade jag i samma position som : En annars osynliga värld, gömd bakom samhällets offentliga beskrivningar om sig självt, öppnade sig inför mig. I det aktivitetscentrum som då grundades gjorde vi och fort- farande gör vi försök att forcera ingången till arbetslivet. På så sätt kommer vi i kontakt med många aktörer som vanligtvis spelar en viktig roll i de arbetslösas vardag – arbetsförmedlare och social- sekreterare, utbildningsanordnare, arbetsgivare och personalchefer, politiker och tjänstemän från kommuner, landsting och statliga myndigheter. Men kontakterna etableras alltid nerifrån och upp – ur den arbetslösas position, en position tidigare okänd för mig. Denna text skrivs alltså med utgångspunkt i särartade erfaren- heter: Den är en frukt av en speciellt utformad praktik och stude- rar i konkret handling de mycket långvarigt eller permanent arbetslösas plats i den svenska demokratins strukturer. De frågor som jag ställer kretsar alltså kring denna grupps livs- situation. Vilken bild av det demokratiska svenska samhället skapas i långtidsarbetslöshetens vardag? Vilka möjligheter har människor som befinner i denna sektor av samhällslivet att själva och i demokratisk anda påverka sin livssituation, förbättra sina villkor, komma i dialog med andra grupper? Vilken innebörd får ordet demokrati för dessa människor? Människor som inte finns En av de första slutsatser som går att dra ur sådana praktiska er- farenheter är att de långvarigt eller permanent arbetslösa knappast existerar för den allmänna debatten, för politiken och för närings- livet. Den värld i vilken jag tillbringar arbetsdagarna framträder knappast i någon del av den Sverigebild de flesta invånare känner till. Att det existerar långtidsarbetslöshet vet alla, men hur många kan överhuvudtaget tänka sig att tiden av arbetslöshet varvad med kurser och arbetsmarknadsåtgärder för en stor grupp människor kan innebära så långa perioder som sex, tio eller till och med fjor- ton år? I vardagen träffar jag oftast människor som aldrig har fått en chans att ens närma sig en arbetsplats i , men i pågående de- batter och politiska program återfinner man ytterst sällan sådana situationer. De hetaste diskussionerna om arbetslöshet stannar vid frågor utformade av folk som har haft fast arbete och som också är medlemmar i facket: Det är de som kan kräva högre arbetslöshetsersättning och som också med hjälp av fackliga organisationer kan göra motstånd mot alla förslag som syftar på en framtida bortre parentes för tiden med a-kassa eller en föränd- ring av arbetsrätten. Den kortvarigt uppblossade arbetslöshets- rörelse som leddes av tillhörde just denna kate- gori. Men mina projektdeltagare har aldrig fått tillfälle att arbeta: De tillhör inte facket, diskussionerna om nivån på a-kassa, om en slutpunkt för arbetslöshetsförsäkringen eller om lagen om anställningstrygghet är fullständigt främmande för dem. En djup tystnad omringar dessa mänskliga öden. Den senaste valkampanjen gav tydliga exempel på detta. Alla frågor som berör- de den långa och hopplösa arbetslösheten sköts åt sidan av social- demokraterna med hjälp av överoptimistiska allmänna fraser. går det bra för , ekonomin växer så det knakar – sade gång på gång: Den stora satsningen på utbildning kommer att få effekt på arbetsmarknaden, antalet nyanställningar ökar Varken statsministern eller någon annan socialdemokrat sade ett enda ord om de människor som inte hade kunnat få betalt för aktiva insatser utan i bästa fall kortvarigt hade fått till- gång till en uselt betald praktikplats eller en lika dåligt värderad låtsas-anställning med etiketten ALU, Api eller socialt beredskaps- arbete. Ännu märkligare var det som skedde mot bakgrund av det ställ- ningstagande som det parti jag tillhör – liberalerna – intog. Vi kom ut i valkampanjens heta sista period med två skrifter om möjliga konkreta förbättringar för just de långtidsarbetslösa – en skrift om förnyelse av skolor i invandrartäta områden och en skrift om praktiskt genomförbar integration i arbetslivet. Till de presskonferenser vid vilka dessa skrifter presenterades kom bara några få journalister från små invandrarredaktioner – ingen politisk reporter, ingen kommentator eller analytiker från kända medier tycktes lägga märke till ansträngningen att närma sig dessa pro- blem på ett nytt sätt. Radio, TV och de stora tidningarna ignore- rade våra kallelser. Dagen efter den andra presskonferensen, den vid vilken vi diskuterade konkret integration i arbetslivet och lade fram helt nya förslag, visade Aktuellt ett reportage om invand- rarfrågornas frånvaro från valkampanjen! Efter denna händelse började jag undra om mina yrkeskamraters, de svenska journalis- ternas, verkliga inställning till integration och invandrare över- huvudtaget kan betraktas som någorlunda öppen, någorlunda för- domsfri: Om mediernas medarbetare inte visar den minsta ny- fikenheten för förslag som försöker bryta förlamningen kring in- vandrarnas permanenta arbetslöshet – kan då samma mediemänni- skor verka för ett samhälle öppet för alla? före valdagen verkade plötsligt förstå att den tystnad som rådde var destruktiv, att ett stort svart hål öppnade sig i valkampanjens debatter om att invandrarnas mycket långvariga arbetslöshet aldrig fick plats på dagordningen. presenterade själv en rapport – men tyvärr bara en tom sådan, antagligen hastigt improviserad och därför helt fri från konkreta förslag, skriven i allmänna ordalag utan någorlunda exakta bilder av arbetslöshetens fält och av möjliga vägar ut ur det. Det enda denna text erbjöd var den inte alls så fräscha tanken på en kommission som på nytt skulle utreda problem som för sedan ingående hade blivit analyserade i stora invandrarpolitiska utredning! Politik och medier blundar alltså uppenbart inför den stora armé av långtids- eller permanent arbetslösa, en armé i vilken majoriteten säkert utgörs av invandrare. Denna grupp nämns som en odefinierad och ohanterlig dimmig företeelse – men de sällsynta försök att både analysera fakta kring den och finna praktiska lös- ningar för den förblir utan gensvar, så som jag redan har visat. Långvarigt eller permanent arbetslösa invandrare är en okänd närvaro i det sociala livet, ett identitetslöst kollektiv utan kontakt med andra samhällsgrupper. får jag lust att benäm- na medlemmarna i denna okända sociala grupp människor som inte finns, eftersom tystnaden som omringar dem är så kompakt. Var i demokratins strukturer kan en sådan social grupp utan varken namn eller ansikte få rum för egna handlingar, egna ställnings- taganden, varifrån kan den hämta styrka för att försvara sina in- tressen? Är vår demokrati fulltäckande om tystnad och okunskap stänger ut en massa människor ur vardagens gemenskap? Statistiken och de övriga Många av mina projektdeltagare får inte plats i vanliga statistiska tabeller över befolkningen – i alla fall inte i de tabeller som beskri- ver arbetslivet. Officiellt är dessa personer varken sysselsatta eller arbetssökande. De ryms bland en ännu större grupp som befinner sig utanför arbetsmarknaden. Med uteslutningsmetoden kan man klarare avgränsa detta betydande antal människor fängslade i passivitet, ett antal personer utan varken definierad position eller tydlig funktion i det sociala livet. Om man plockar bort sjukpen- sionärer, studerande och hemarbetande, kommer man fram till en skrämmande siffra – flera hundratusen människor – som inte finner plats någonstans på det aktiva eller passiva livets skalor. Det officiella språket kallar därför dessa människor för övriga. Ekonomen har en gång använt till och med benämningen övriga övriga för att bestämt understryka de berör- das märkliga identitetslöshet. Som sagt: om människor utan social identitet talas och skrivs ytterst sällan. Då och då kommer dock forskarna åt dessa gåtfulla siffror. har ägnat gruppen stor uppmärksamhet i sin bok om fria agenter, en antologi av studier samlade under rubriken , Frustrerade och Fria agenter – Rapport från ett forsk- ningsprojekt om arbetslösheten och Den dolda världen. Genom att jämföra olika statistiska tabeller kommer till drastiska slutsatser: Dels att de vanliga beräkningar som talar om arbetslöshet inte ger uttryck för hela sanningen när det gäller relationerna mellan de som tjänar sitt uppehälle genom eget arbete och de som lever på olika former av bidrag; dels att en stor del av landets invånare som inte försörjer sig genom egna kända in- komster befinner sig inne i den dolda världens djup, en sektor av samhället som sällan blir studerad och inte heller ger upphov till märkbara ställningstaganden från de berörda. och de andra forskarna som arbetade med rappor- ten om den dolda världen analyserar arbetsmarknadens siffror mellan 1990 och 1997.1 Enligt de beräkningar vi gjort i Den dolda världen-projektet, med användande av AMS- och SCB-data samt egna undersökningsdata, beräknar vi den faktiska arbetslösheten ( hel- och deltidsarbetslösa samt latent arbetssökande) till mellan 1,25 och 1,35 miljoner svenskar i åldrarna . Detta motsvarar av hela befolkningen i de aktuella åldersgrupperna Detta kan inte gärna karakteriseras på annat sätt än som ett misslyckande för den svenska arbetsmarknadspolitiska modellen. Den yttre verkligheten skapade ett tryck som modellen inte var för att klara. Detta utsatte i sin tur samhällsekonomin, den nationella självkänslan och många enskilda personer för påfrest ningar som sannolikt var större än i några av de länder vi brukar jämföra oss med. I rapportens statistiska tabeller återfinns rubriker och siffror värda all uppmärksamhet. Det gäller situationen enligt 1 , m.fl. (1997) Förnyare, Frustrerade, och Fria agenter från ett Forskningsprojekt om arbetslösheten och Den dolda världen : 1997 s. 27 beräkningar från AMS och SCB. Bredvid de kända talen för arbetslösa och personer i olika åtgärder står övriga arbetslösa: 150.000 ( AMS). Lite längre ner figurerar rubriken övriga arbets- sökande: 164. 000 (AMS). Och vidare: latent arbetssökande: 204. 000 (SCB). Om de okända grupperna i och utanför arbetsmarknaden skriver också och i studien – vem behöver, vem utför, vem betalar? En analysmodell i genus- perspektiv som ingår i en delrapport knuten till utredningen om fördelningen av ekonomisk makt, den s.k. Kvinnomaktutred- ningen (SOU 1997:115). Några påpekanden lånade från dessa forskare understryker den obegripliga ställning en viss grupp – de som varken är i arbete eller officiellt betraktas som arbetslösa – intar bland landets invånare:2 Vi har då funnit att dagens standardkategorier inte längre fungerar som de varit tänkta. Vi har funnit omkring en halv miljon männi- skor i utanför arbetskraften, alltså varken i betalda arbeten eller arbetslösa, i en grupp övriga, som i stor utsträckning är okänd. Dessa människor är betydligt flera än de arbetslösa. Vad gör de? Vad lever de av? Hur ser de på sig själva? Är de nöjda, eller skulle de vilja leva på annat sätt? Från min synvinkel sett är frågorna som dessa studier ställer intressanta av en särskild anledning. Här finner jag bekräftelse för de erfarenheter jag gör i praktiken. I statistiska tabeller och frågor formulerade kring dem kan man utläsa fakta som strider mot en av demokratins grundprinciper – alla människors lika värde. Identitetslösa enskilda människor eller grupper är inte bara svåra att identifiera: Deras människovärde speglas inte i benämningen av en klart definierad position, det förkroppsligas inte heller i modeller för handling och dialog som alla andra grupper är beredda att acceptera. Jämförelserna mellan olika statistiska undersökningar som de nämnda forskarna har gjort ger upphov till ett starkt antagande: 2 Stark, , (1997) Ljusnande framtid eller ett långt farväl?. : s. 93. Det är invandrarna som i första hand och i stor omfattning har blivit offer för den permanenta arbetslösheten. Detta antagande styrks av beräkningarna om sysselsättningen – alltså om folk som försörjer sig genom egen inkomst. pre- senterade följande siffror 1997: Bland svenska medborgare är anställda eller egna företagare; bland naturaliserade invånare, alltså invandrare som redan har erhållit svenskt med- borgarskap, befinner sig i samma situation; i gruppen utomnordiska medborgare är siffran ; och bland flyktingar och invandrare bosatta i landet har anställning eller äger egna företag. Den största delen av de invånare som inte arbetar är antagligen socialbidragstagare och många har varit bidragstagare allt sedan de har fått uppehålls- och arbetstillstånd. En människa som lever på socialbidrag befinner sig i en särställning på karta över sociala relationer. Hon är klart utanförstående när det gäller mönstren för viktiga relationer mellan individer och grupper, framför allt relationer väsentliga för kontakter med och kunskap om arbetslivet. Att dessa människor faller utanför den svenska modellens van- liga relationsmönster är inte konstigt. Allt som i har med arbetslivet att göra bestäms enligt en välrotad tradition i förhand- lingar mellan fackförbund och arbetsgivarorganisationer. Det poli- tiska livet har frivilligt tagit på sig plikten att respektera arbets- marknadens mäktiga förhandlingspartner. Men vilket intresse har dessa organisationer att överhuvudtaget ta sig an problem som ligger utanför de egna gruppernas intressesfär? Facket försvarar sina medlemmar, socialbidragstagarna kan inte ens drömma om att komma med i något fack, de existerar inte för LO eller TCO. Arbetsgivarnas sammanslutningar verkar för att förstärka etablera- de företagare och deras positioner på marknaden. Socialbidrags- tagarna kan överhuvudtaget inte skaffa sig kapital för att starta eget. Varför skulle arbetsgivarorganisationerna bry sig om en förändring i dessa utstöttas vardag – de räknas ju i bästa fall som gratis arbetskraft när socialkontor och arbetsförmedlingar skickar dem till företagen med socialt beredskapsarbete, ALU, Api eller praktik. Kan någon enskild person eller grupp som står utanför både fackföreningsrörelsen och arbetsgivarorganisationer och allt- så alls inte figurerar i förhandlarnas tabeller och bestämmelser överhuvudtaget hoppas på en möjlighet att få inträde i arbetslivet?