sou · GNB31 · 2000-01-01 00:00:00 — Med tanke på kommitténs omfattande arbete och ambition att komma fram till en paketlösning där alla bitar har sin givna plats nöjer vi oss med att uttrycka vår oro för att förslaget om en halvering av företagshypotekets värde kan komma att försämra kreditsituationen för små och medelstora företag. Särskilt yttrande av ledamoten och experten Utredningen har i stora delar av det betänkande som läggs fram lyckats att presentera väl avvägda förslag som kan förbättra möjligheterna till rekon- struktion av livskraftiga företag. I frågan om förändringar rörande företags- hypoteket har vi emellertid en annan uppfattning än utredningen av sådan styrka att vi vill redovisa vår inställning i ett särskilt yttrande. Utredningens förslag är att företagshypoteket omvandlas till allmän för- månsrätt som skall gälla i hälften av gäldenärens egendom sedan fordringar med bättre förmånsrätt fått fullt betalt. Kommitténs argumentation bygger på målen om ökad likabehandling av borgenärer i konkurs och att bankerna i större utsträckning skall bli benäg- na att medverka i rekonstruktion av företag, och mera aktivt bevaka företag med betalningssvårigheter. Dessa mål är i sak eftersträvansvärda, men vår bedömning är att de ne- gativa effekterna av en halvering av företagshypotekets säkerhetsvärde är så stora att de inte kan försvaras enbart utifrån ovanstående huvudargument. Utredningen föreslår vissa utökningar av det underlag i vilken företags- hypoteket gäller. Förmånsrätten för hyror avskaffas och den allmänna för- månsrätten kommer att gälla i all gäldenärens egendom, d.v.s. även kassa- och banktillgodohavanden m.m. Dessa förändringar får dock i genomsnitt inte mer än marginella effekter på utdelningen i konkurs till innehavaren av en företagsinteckning. Hyresfordringarna står för endast av de totala fordringarna och företagshypotekshavaren har ofta kvittningsrätt i kassa- och banktillgodohavanden. Utvidgningen av underlaget till att om- fatta all gäldenärens egendom förbättrar dock säkerheten om vilket värde den egendom har som ingår i underlaget för företagshypoteket och förhind- rar att gäldenären kan påverka fördelningen mellan olika borgenä- rer i en eventuell konkurs. Företagsinteckningar tas ut till betydande belopp hos små och medelstora företag. Detta är i och för sig inget bevis på företagsinteckningens kre- ditskapande värde, men en indikation på att effekter av förändringar i före- tagshypoteket har kapacitet att påverka ett stort antal företag om sådana samband finns. Flera studier av mindre företags finansiella villkor visar att bankfinansiering är den vanligaste och viktigaste externa finansieringskällan för små och medelstora företag. Detta indikerar likaså att effekterna av en försämring av företagshypotekets säkerhetsvärde kan drabba åtskilliga mindre företag. Det går att identifiera ett antal faktorer som alla leder till en sårbarhet hos små företag av eventuella försämringar i villkoren för deras kapitalför- sörjning. De har lägre soliditet, sämre tillgång till den internationella kapi- talmarknaden, i normalfallet inte tillgång till aktiemarknaden och ofta en motvilja mot att släppa in andra externa ägare i företaget. Andra kapital- källor som skulle kunna kompensera de mindre företagen för en försämrad kreditförsörjning via bankerna är för de små företagen alltså ofta inte till- gängliga eller av olika skäl inte lämpliga. I en kreditgivningssituation är osäkerheten betydande om kredittagarens återbetalningsförmåga. Osäkerheten i fråga om kreditgivning till mindre företag är att dessa företag ofta saknar beprövade affärsidéer och tidigare historik. Överhuvudtaget är ofta de mindre företagens värdering mer osäker för en extern finansiär än för ägarna själva. Detta förhållande brukar be- nämnas med samlingsnamnet asymmetrisk information. Säkerheter i gälde- närens tillgångar är ett sätt att reducera effekterna av asymmetrisk informa- tion och en försämring av företagshypotekets värde som säkerhet kommer därför att öka dessa problem. De som då drabbas hårdast är de mindre fö- retagen. Det är orimligt att tro att bankerna i en kreditgivningssituation inte skulle väga in säkerhetssituationen. En kreditbedömning av ett företag inne- håller så många osäkerhetsmoment och sträcker sig ofta över så att en värdering av säkerhetssituationen är ofrånkomlig. Bankernas möjligheter att bedöma företagets affärsidé och marknad är ofta små, och att använda sig av säkerheter är därför mycket ofta en förutsättning för att överhuvudta- get bevilja krediten. Det finns också anledning att anta att riskaversionen hos bankerna är större än hos exempelvis leverantörerna. Bankernas kreditperiod är betydligt längre än leverantörskrediter och kredit är en normal förutsättning för att leverantören överhuvudtaget skall få sälja sina produkter eller tjänster. Le- verantörens möjlighet att sälja sin produkt eller tjänst väger oftast i en kon- kret affärssituation tyngre än bedömningen av kreditrisken och den längre kredittiden ökar givetvis också osäkerheten om återbetalningsförmågan hos gäldenären. I betänkandet finns enligt vår uppfattning en överbetoning av ofrivilligheten hos leverantörerna. Leverantören har också vissa möjligheter att begränsa sitt risktagande genom förskott, kontantbetalning, kreditförsäk- ringar och stopp av ytterligare leveranser. De flesta anser att förslaget i denna del kommer att påverka kreditför- sörjningen till små och medelstora företag. Osäkerheten gäller i princip en- bart hur stor denna påverkan blir. Om vi då utgår ifrån att kreditförsörj- ningen kommer att begränsas, vilka effekter kommer vi då sannolikt att få? Företag med möjligheter att ge säkerheter i fast egendom kommer att kunna få större del av krediterna i och med att deras säkerhets värde relativt sett stärks. En sådan utveckling är givetvis inte eftersträvansvärd. Sannolikt kommer också behovet av säkerheter i privat egendom och personlig borgen att öka. Ett ökat personligt risktagande kommer att nega- tivt påverka viljan att starta företag och att växa. Finansiering med bl.a. leasing och factoring kommer att öka, vilket i sin tur ökar kostnaderna för företagens finansiering. Sådana finansieringslös- ningar är ofta också mer administrativt betungande för företagen. Nystarta- de företag och företag med mycket kort historisk lönsamhet kommer med stor sannolikhet att tillhöra den kategori av företag som drabbas hårdast av en försämring av företagshypotekets säkerhetsvärde. Vidare finns risken att kortfristig finansiering kommer att öka när möjligheterna till långsiktig bankfinansiering försämras. Detta ökar känsligheten för svängningar i likvi- ditet och efterfrågan, vilket i sin tur ökar risken för konkurs. företagsstruktur talar sitt tydliga språk. Vi behöver fler växande små företag. Utredningens förslag i den del som berörts i vårt särskilda ytt- rande är enligt vår bedömning ett mycket riskabelt steg för att vinna förde- lar för de relativt få som blir aktuella för ett rekonstruktionsförfarande. Förmånsrättsordningen får inte enbart anpassas till krisdrabbade företag och deras borgenärer. Den måste i första hand utformas med hänsyn till behovet av en effektiv kreditgivning till företag i allmänhet. Utredningen har på ett övertygande sätt visat på nackdelarna med den nuvarande ordningen, där värdet av företagshypoteket är av underla- get. En positiv tanke i utredningens förslag är också att stimulera bankerna att se mer på företagsidén än på formella säkerheter, minska risken för se- riekonkurser m.m. Det går dock inte att komma ifrån att både företagsidén och formella säkerheter kommer att ha stor betydelse även för bankernas kre- ditbeslut. En sänkning av företagshypotekets värde för kreditgivaren ned till får en kraftig hävstångseffekt på behovet av eget kapital eller komp- letterande säkerheter. Biverkningar, av den typ som ovan nämnts, kan med- föra att staten totalt sett inte uppnår det sparbeting på som är angivet i utredningens direktiv. Vi anser därför att kommittén borde ha tagit fram ett alternativ som byg- ger på en blygsammare minskning av företagshypotekets värde än en sänk- ning från till av underlaget och ett alternativ där man för full- ständighetens skull i någon mån släppt det ålagda sparbetinget, eftersom antalet konkurser har minskat kraftigt kommittén arbetat. Särskilt yttrande av experterna Förmånsrättsordningens uppbyggnad påverkar på ett direkt sätt flera viktiga områden utanför den konkursrättsliga lagstiftningen. Sålunda är t.ex. de mindre och medelstora företagens möjligheter till krediter beroende av en väl fungerande lagstiftning för konkurs och rekonstruktion och inte minst möjligheten för kreditgivaren att få betryggande säkerheter. Kommittén anför att den enda möjligheten att avskaffa skatteförmånsrät- ten och att minska utgifterna i lönegarantisystemet, utan att arbetstagarnas löneskydd försämras utan helst förbättras är att inskränka betydelsen av företagshypoteket vid konkurs (avsnitt 7.5.5). Detta konstaterande skall ses mot bakgrund av det sparkrav som lagts på kommittén och som innebär att kommitténs förslag skall medföra en årlig besparing för staten med . Kommittén är givetvis bunden av sina direktiv, inklusive sparkravet, och mot bakgrund härav ligger den föreslagna lösningen nära till hands. I så måtto är vi beredda att biträda förslaget. Vi vill emellertid framhålla att förslaget såvitt gäller förmånsrätten för företagshypotek kan komma att få negativa effekter för kreditförsörjningen till framför allt mindre och medel- stora företag, vilket givetvis är olyckligt. Eftersom värdet av kreditgivarnas, främst bankernas, säkerheter försämras och bankerna ej torde vara beredda att i nämnvärd grad öka sitt risktagande kommer många kredittagare att behöva ställa upp med kompletterande säkerheter. Alternativa finansierings- former, som t.ex. leasing och factoring, är i den mån de står till buds inte alltid möjliga att använda på ett ekonomiskt lika rationellt sätt som före- tagshypoteket. Sedan lagändringarna trätt i kraft kommer säkerhetsbilden att bli mer komplicerad även för nya krediter. Det förhållandet att underla- get för företagshypoteket breddas, i förening med de administrativa förenk- lingar av förfarandet som förslaget kan antas leda till, motverkar visserligen den negativa effekten av "hälftendelningen" men uppväger den inte helt. De för kredittagarna negativa effekterna torde bli särskilt kännbara i konjunkturer som präglas av knapphet på kapital, såsom var fallet exempel- vis under den första (jfr Bergström-Sundgrens rapport, bilaga 6). Trots de anförda betänkligheterna mot förslaget, betänkligheter som dock främst gäller utformningen av direktiven, är det vår uppfattning att förslaget är väl genomarbetat och har stora förtjänster. Exempelvis har de vetenskap- liga rapporter som initierats av kommittén och som refereras i betänkandet verksamt bidragit till belysningen av problemområdet. las att ett av syftena med förslaget är att uppnå en större likformighet mel- lan konkurs och företagsrekonstruktion, d.v.s. att förutsättningarna för att genomföra lyckade rekonstruktioner utom konkurs skall förbättras. Försla- get innebär att ett steg tagits i den riktningen vilket bör kunna leda till att fler företag rekonstrueras genom företagsrekonstruktion. Vi vill understryka att direktiven har framtvingat en paketlösning där de enskilda delarna i förslaget - företagshypoteket, löneförmånsrätten, skatteförmåns- rätten - enligt vår uppfattning inte i någon betydande grad kan rubbas utan att detta får allvarliga konsekvenser för helheten. Vi kan inte underlåta att framhålla att önskvärdheten av att stats- makterna genom olika åtgärder förbättrar förutsättningarna för de mindre och medelstora företagen att utvecklas numera alltid framhålls i den politis- ka debatten. Det uppställda sparkravet verkar dock i motsatt rikt- ning. Det hade varit att föredra att direktiven hade utformats förbehållslöst på denna punkt. Särskilt yttrande av experterna och Förmånsrättslagen styr fördelningen av gäldenärens tillgångar mellan kon- kursborgenärerna. Reglerna bör enligt vår mening vara långsiktigt stabila och gynna såväl företagsamhetens tillväxt som att ge utsatta grupper ett rimligt skydd. Att just lönefordringar skall vara förmånsberättigade är en princip som upprätthållits . När löneförmånsrätten senast försämrades förbättrades lönegarantin för arbetstagare avse- värt. Därefter har lönegarantin försämrats till dagens nivåer utan att löne- förmånsrätten i motsvarande mån förbättrats. Kommitténs direktiv betonar tydligt att arbetstagarnas ställning i kon- kurser ska stärkas. Skälen för att arbetstagarnas fordringar ska vara skyd- dade av förmånsrätt framgår delvis av betänkandet. Till de skäl som där angivits kan läggas att arbetstagaren ställer hela sin kompetens till arbetsgi- varens förfogande. Varje handgrepp, idé, förslag och t o m patenterbar upp- finning tillhör arbetsgivaren. Några möjligheter för arbetstagaren att så att säga säkra betalning ens för sin tankemöda finns inte inom ramen för det gällande systemet. Arbetstagaren är hänvisad till att låta arbetsgivaren ut- nyttja hans arbetskraft och tankemöda och kan endast i efterhand framställa krav på ersättning. Från löntagarhåll har därför förväntningarna varit stora på att löneskyd- det nu avsevärt skulle förbättras. Vi delar, som framgår under rubriken , kommitténs överväganden i vissa avseenden. Vi menar att det saknas sakli- ga skäl för en skatteförmånsrätt och att denna därför bör tas bort. Vi är också av den uppfattningen att företagshypoteket kan inskränkas, utan att detta ska innebära några allvarligare inskränkningar i företagens kapitalför- sörjning. Vår största principiella invändning tar sikte på kommitténs förslag att borgenärerna i enlighet med den sk likhetsprincipen ska likställas i så stor omfattning som möjligt. Detta synsätt har sin grund i att rekonstruktioner utom konkurs ska gynnas och att löntagarna är det stora hindret mot att sådana kommer till stånd. Vi delar uppfattningen att rekonstruktioner utom konkurs bör underlättas. Vi konstaterar att de borgenärer som är oprioriterade skulle få en mycket liten utdelning med kommitténs förslag. Dessutom innebär förslaget stora hanteringskostnader i konkursen. Vi är vidare tveksamma till slutsatsen att rekonstruktioner utom konkurs kommer att öka med förslaget mot bakgrund av hur företagsrekonstruktionslagen är utformad. Förfarandet är otympligt och dyrbart. Av dessa skäl kommer det aldrig att få någon om- fattning för små och medelstora företag. Vidare ligger bestämmanderätten under rekonstruktionen i det stora hela kvar på den företagsledning som varit delaktig i det faktum att en företagsrekonstruktion behövde inledas. Detta begränsar i praktiken möjligheterna till lyckade rekonstruktioner även beträffande övriga företag. Vi kan inte i något avseende instämma i synpunkten att löneborgenärerna skulle vara det stora hindret för lyckade rekonstruktioner. Tvärtom torde det vara så att en rekonstruktion inte kan lyckas om inte arbetstagarna deltar i den med kraft och engagemang. I samma stund som skyddet för lönen för- sämras, i samma stund minskar särskilt nyckelpersonernas engagemang och tilltro till företaget. En förutsättning för en rekonstruktion är därför att det i bakgrunden finns ett betryggande löneskydd. I linje med synen på löneborgenärerna som ett hinder har kommitténs överväganden en alltför stark betoning på lönegarantins konkurrenssned- vridande funktioner. I det praktiska rättslivet är det inte så att lönegarantin i märkbar omfattning påverkar konkurrensen. Först om det som i massme- dia kallats handel med lönegaranti kommer i tillämpning blir konkurrens- snedvridningen ett problem. Handel med lönegaranti ska enligt konkursför- valtarkollegierna inte få förekomma. Staten har också en särskild myndig- het, TSM, med uppgift bl a att bevaka att så inte sker. Det finns alltså inte skäl att på det sätt kommittén gjort markera konkurrenssnedvridningen; särskilt inte med beaktande av den stora sociala roll lönegarantin spelar. Reglerna bör vidare vara stabila över tiden. Vi motsätter oss därför att kopplingen mellan förmånsrätten och lönegarantin upphör i vissa delar. Utan den kopplingen skulle lätt garantin få en rent socialrättslig karaktär och vi ser framför oss risken för en urholkning av principen om en garanti för lönen. När det gäller förslaget att utöka lönegarantin till företagsrekonstruk- tion torde det förhålla sig så att en del av lönegarantin därmed skulle utgöra ett direkt stöd till företaget; nämligen den andel av lönefordringarna för vil- ken gäller att statens regressrätt kan ackorderas bort. I övriga delar utgör lönegarantin ett rådrumsstöd för företaget. Principiellt är det givetvis felak- tigt att en socialt betingad ersättning blir ett företagsstöd. Kort sagt; det är inte acceptabelt att ett företagsstöd inkräktar på det lilla utrymme som står till buds för enskilda arbetstagare. Till detta kommer att den enskilde ar- betstagaren tämligen oförberedd kan komma att bli helt utan ersättning om rekonstruktionen övergår i en konkurs, som en följd av avräkningsreglerna. Förslaget om att låta lönegarantin även omfatta företagsrekonstruktion som "en del av en paketlösning" kan därför inte godtas av oss. Företag som genomgår kriser behöver trygga arbetstagare för att kunna rekonstrueras. Vid konkurs bör ytterst - om ingen utdelning sker på löne- förmånsrätten - samhället garantera ett grundläggande skydd för intjänad lön, uppsägningslön och semester. Detta sociala skydd är berättigat och kan i kraft härav aldrig sägas utgöra något avgörande hinder mot rekonstruktio- ner av företag. Lönegarantins sociala betydelse har inte klingat av som en följd av rätten till a-kassa och socialtjänst. Enligt vår uppfattning uppnår inte kommitténs förslag den erforderliga skyddsnivån. Vi återkommer under rubriken detaljsynpunkter till i vilka avseenden löneskyddet är otillräckligt. En allvarlig följd av kommitténs förslag är dess konsekvenser för turord- ningsreglerna vid uppsägningar. Enligt kommitténs förslag ska konkursför- valtarens val av vilka som ska få arbeta kvar för konkursboets räkning få ske utan beaktande av turordningsreglerna i LAS. Kommittén lanserar ett arbetsgivarbegrepp som närmast framstår som en kringgående-konstruktion. Konkursboet ska betala lön och ha rätt att ut- nyttja arbetstagarens arbetskraft; i formell mening ska arbetstagaren dock alltjämt anses vara anställd av konkursgäldenären. En naturlig och mer nä- raliggande slutsats vore givetvis att konkursboet ska ses som arbetsgivare, vilken träffar ett avtal om konkursanställning med arbetstagaren. För såda- na nyanställningar skulle konkursboet givetvis, som alla andra arbetsgivare, vara bundet av regleringen i LAS. En följd av kommitténs synsätt är att de som kommer ifråga för återan- ställning hos en förvärvare, är de som konkursförvaltaren, eller i praktiken konkursgäldenären, valt ut för arbete i konkursboet. Om verksamheten be- drivits under en längre avvecklingstid finns det en uppenbar risk att endast de som arbetat åt konkursboet har tillräckliga kvalifikationer enligt 25 § LAS för arbete hos förvärvaren. Denna konsekvens påverkar i sin tur mer allmänt förhållandena på arbetsmarknaden. De förhandlande parterna på företagen är medvetna om att i händelse av konkurs, kommer endast de i fråga för nytt arbete hos en förvärvare som i praktiken företaget väljer ut för arbete hos konkursboet. Förslaget förskjuter balanspunkten mellan de förhandlande parterna och påverkar därmed förhållandena även på företag på helt andra orter, vid helt andra tillfällen; inte bara där en konkurs faktiskt inträtt. Invändningen från kommitténs sida att förslaget inte innebär någon förändring av gällande rätt är visserligen formellt korrekt. slag med ett massaansvar för lönerna innebär dock i praktiken något helt nytt. Partsbytet blir accentuerat och motiverar att turordningsreglerna blir tillämpliga. Vi återkommer under rubriken detaljsynpunkter med andra konsekvenser för arbetsmarknaden, som följer av kommitténs förslag. Förmånsrätt med produktiv lön Vi har under arbetet i kommittén lagt fram ett förslag som vi anser tillgodo- ser kraven på en ändamålsenlig fömånsrättsordning. I likhet med Insol- vensutredningens betänkande (SOU 1992:113) föreslår vi en förstärkt för- månsrätt för vissa lönefordringar, s k produktiv lön. I vårt förslag har vi valt en strikt avgränsning av förmånsrätten för produktiv lön. Om den pro- duktiva lönen skulle vara mycket omfattande skulle denna kunna verka hämmande på kreditgivningen och därmed sysselsättningen och tillväxten. Vårt förslag skulle gagna rekonstruktioner i det att företagshypoteksha- varnas förmånsrätt skulle sättas ned genom att den produktiva lönen skulle få bättre rätt. Enligt vår uppfattning är bankerna med sin mycket star- ka förmånsrätt de som är de största hindret mot rekonstruktion utanför kon- kurs - inte löntagarna vars största angelägenhet är framtiden och sitt arbete. Detta gäller med särskild tyngd på orter med svag arbetsmarknad. Vidare skulle vårt förslag innefatta ett heltäckande löneskydd. Förslaget är, trots sparbetinget, i huvudsak finansierat. Produktiv lön förstärker nämligen det statsfinansiella läget eftersom lönegarantin inte skulle behöva tas i anspråk i lika stor utsträckning i tillgångskonkurser. Kreditgivare får heller inte något bistånd från staten, i form av lönegarantisubvention, för den del av produk- tionen som utförs alldeles före och efter konkursutbrottet. Vårt förslag inne- bär att den produktion som utförs i samband med konkursutbrottet tillfaller dem som i första hand arbetat upp tillgångarna ifråga d v s arbetstagarna. När det gäller kommitténs utformning av löneskyddet har vi några de- taljsynpunkter som vi anser värda att betona. Enligt nuvarande reglering ska arbetstagaren ansöka om arbetsgivarens försättande i konkurs från det lönen förföll till betalning. Vi motsätter oss att tidsgränsen för att ansöka om konkurs istället ska beräk- nas från när lönen tjänades in. Generellt sett innebär en sådan regel en förkortning av de redan snålt tilltagna tidsgränser som gäller för lönegaran- tin. Regeln kan också tänkas motverka de arbetstidsavtal som parterna på arbetsmarknaden står i begrepp att träffa. Regeln kan inte bara försvåra utan t o m omintetgöra att sådana flexibla avtal kommer till stånd. ler särskilt avtal som bygger på att överskjutande timmar kan samlas i s.k. arbetstidsbankar. När det gäller avräkning i konkurs av lönegaranti som uppburits under en företagsrekonstruktion, finns det skäl att påpeka att EG-direktivet före- skriver att en arbetstagare har en ovillkorlig rätt till lön avseende före en konkursansökan. Avräkningsregeln får sålunda, enligt EG-direktivet och enligt det begränsningsalternativ som synes ha valts, inte innebära att arbetstagaren går miste om lön före konkursutbrottet. På lik- nande sätt uppfyller den föreslagna regleringen inte EG-direktivet såvitt gäller lönefordringar som är äldre än före konkursutbrottet och som avser slutlön, d v s lön av anställningsavta- let. Lönegarantilagen bör därför kompletteras med en EG-ventil som tydlig- gör att lönegarantin omfattar även dessa situationer. Regeln att ansökan om konkurs ska ha inkommit till tingsrätten från tvisteslut, är ytterst ohanterlig. Regeln försvårar förliknings- överenskommelser och är konkursdrivande. Ur ett arbetsmarknadsperspek- tiv är det viktigt att tvister kan lösas i enighet. En sådan ordning befrämjar en god stämning på arbetsplatsen och motverkar därmed uppkomsten av tvister. Den föreslagna regeln gör det i princip omöjligt att träffa en över- enskommelse som innehåller en avbetalningsplan. Under alla förhållanden bör även denna regel kompletteras med en ventil motsvarande den i paragra- fens första stycke.