sou · GNB3146d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Först skall varje medlemsstat föreslå en lista på områden som Listan skall därefter antas av kommissionen. Redan i och med detta skall områdena åtnjuta ett långtgående skydd. Efter det att kommissionen antagit listan skall respektive medlemsstat också själv utse områdena till särskilda bevarandeområden och vidta de åtgärder som är nödvändiga för att de skall bevaras (artikel 4 och 6). När ett område väl blivit en del av Natura 2 000 kan en medlemsstat inte själv undanta området därifrån. Skyddet för ett område blir på så sätt starkare än om det endast hade skyddats av nationella regler. De djurarter vilkas habitat skall skyddas genom Natura 2 000 finns förtecknade i bilaga 2 till direktivet. I bilagan ingår järv, lo och varg. ingår också men de svenska och finska populationerna är undantagna. Även de finska populationerna av lo och varg är undan- tagna (artikel 3–11). har till kommissionen lämnat en lista med förslag på områden som skall ingå i Natura 2 000. I stor utsträckning föreslås att områden som redan är nationellt skyddade, såsom nationalparker, skall ingå. Men även många andra områden är på förslag. Dessa områden är dock 134 Den rättsliga regleringen arealmässigt mindre än de redan skyddade. Bland de föreslagna områ- dena finns reproduktionsplatser för järv, lo och varg. Kommissionen har för del ännu inte antagit något område. Natura 2 000 skall även omfatta de särskilda skyddsområden som utsetts enligt fågeldirektivet. Däribland ingår områden med häcknings- platser för kungsörn. Jämfört med artiklarna om Natura 2 000 har direktivets artiklar om skydd av arter mer direkt betydelse för möjligheter att utforma rovdjurspolitiken. Artiklarna ansluter nära till bestämmelser. Direktivets regler om skydd av djurarter bygger på två olika listor där olika arter finns förtecknade. I bilaga 4a finns en förteckning över djurarter som skall ha ett starkt skydd. Där ingår björn, lo och varg. Finska populationer av varg inom renskötselområdet liksom vissa spanska och grekiska populationer är undantagna. Det förhållandet att järv inte ingår i bilaga 4a kan förklaras av att arten inte fanns inom EU innan och blev medlemmar. I samband med inträde fördes dock arten in i bilaga 2 (se ovan). I bilaga 5a finns en förteckning över arter som kan bli föremål för förvaltningsåtgärder. Huvudregeln enligt direktivet är att det skall vara förbjudet att avsiktligt fånga och döda djur av de arter som ingår i bilaga 4a. Det skall också vara förbjudet att avsiktligt störa dem, särskilt under deras parnings-, uppfödnings-, övervintrings- och flyttningsperioder. Vidare skall det vara förbjudet att förstöra parnings- och rastplatser (artikel 12.1). Beträffande arterna i bilaga 4a skall medlemsstaterna också införa regler som syftar till att försvåra handel med arterna. Förbud skall bl.a. införas mot förvaring, transport och försäljning av exemplar som sam- lats in i naturen. Detta gäller dock inte för sådana som samlats in på ett lagligt sätt före genomförandet av direktivet (artikel 12.2). När det gäller djurarterna i bilaga 5a har medlemsstaterna betydligt större eget handlingsutrymme. I princip är det möjligt att tillåta jakt på arterna. Åtgärder skall emellertid vidtas om en medlemsstat anser att detta är nödvändigt för att jakt och annan exploatering av arterna skall vara förenlig med bibehållandet av en gynnsam bevarandestatus. SOU 1999:146 Den rättsliga regleringen 135 Skyddet för arterna i bilaga 4a är inte absolut. Det finns enligt direktivet vissa möjligheter, men ingen skyldighet, för medlemsstaterna att göra undantag från bestämmelserna om skydd. Reglerna om undantag gäller även beträffande det skydd arterna i bilaga 5a har. Det finns två förutsättningar som skall vara uppfyllda för att man skall få göra ett undantag. Den första är att det inte får finnas någon annan lämplig lösning. Den andra är att upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos den berörda arten inte försvåras. Begreppet gynnsam bevarandestatus består av tre delar. populationsutveckling skall vara sådan att den på lång sikt kommer att vara en livskraftig del av sin livsmiljö. naturliga utbrednings- område skall inte minska och det skall sannolikt inte heller komma att minska inom en överskådlig tid. Slutligen skall det finnas och sannolikt fortsätta att finnas en tillräckligt stor livsmiljö för att populationer av arten skall bibehållas på lång sikt. Sammantaget torde detta innebära att undantag i varje fall inte får göras om det kan medföra att långsiktiga överlevnad försvåras eller dess utbredningsområde minskar (artikel 1 och 16.1). Undantag från direktivets regler om skydd får bara göras av vissa anledningar som anges i direktivet (artikel 16.1): a)För att skydda vilda djur och växter m.m. b)För att undvika allvarlig skada, särskilt på gröda, boskap, skog, fiske, vatten och andra typer av egendom. c)Av hänsyn till allmän hälsa och säkerhet, eller andra tvingande orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär och betydelsefulla positiva konsekvenser för miljön. d)För forsknings- och utbildningsändamål samt återinplantering m.m. e)För att under strängt kontrollerade förhållanden selektivt och i begränsad omfattning tillåta insamling och förvaring av vissa exemplar av de arter som finns förtecknade i bilaga 4 i en begränsad mängd som fastställs av de behöriga nationella myn- digheterna. 136 Den rättsliga regleringen Direktivet ålägger medlemsstaterna att förbjuda alla icke-selektiva metoder för fångst eller dödande av djur i bilaga 4a och 5a. Detta inne- bär att t.ex. gift inte får användas. Vidare föreskrivs att all jakt från flygplan och motorfordon i rörelse skall vara förbjuden (artikel 15). Undantag kan göras från de nämnda bestämmelserna. Förut- sättningarna för detta är desamma som för undantag från huvudregeln om skydd för djurarter i bilaga 4a (artikel 16.1). I direktivet finns föreskrivet särskilda regler om ändring av bilagorna. Ändringar i bilaga 4 som är nödvändiga för att anpassa denna till den tekniska och vetenskapliga utvecklingen fattas enhälligt av rådet på förslag av kommissionen. Därtill kommer att direktivet kan ändras genom införandet av ett nytt direktiv som helt eller delvis ersätter det nuvarande. I fågeldirektivet (rådets direktiv /409/EEG, EGT L 103, 25.4.79, s. 1) regleras frågor om bevarande av de fågelarter som naturligt förekommer inom medlemsstaterna. Direktivet gäller inte bara för fåglarna som sådana utan också deras ägg, bon och livsmiljöer (artikel 1). Till direktivet hör flera bilagor. Bilaga 1–2 består av listor på fågelarter som enligt direktivet skall ges vissa grader av skydd och i bilaga 4 finns olika förbjudna jaktmetoder uppräknade. Som ett övergripande mål när det gäller samtliga naturligt förekom- mande fågelarter anges att medlemsstaterna är skyldiga att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att bibehålla populationerna på en nivå som särskilt svarar mot ekologiska, vetenskapliga och kulturella behov. Alternativt är man skyldig att återställa arterna till en sådan nivå. Medlemsstaterna är också skyldiga att skydda, bevara och återställa tillräckliga livsmiljöer för de olika arterna. Beträffande de arter som räknas upp i bilaga 1 skall särskilda åtgärder vidtas. Den rättsliga regleringen 137 särskilda skyddsområden avsättas. De områden som utses enligt fågel- direktivet skall också ingå i nätet av områden som utses inom ramen för Natura 2 000 (artikel 2–4 i fågeldirektivet och artikel 3.1 i art- och habitatdirektivet). Fågeldirektivet innehåller också konkreta bestämmelser om skyddet av de naturligt förekommande arterna, däribland kungsörn (artikel 5). Dessa svarar mot bestämmelserna om skyddet av arterna i bilaga 4a i art- och habitatdirektivet. Det skall sålunda vara förbjudet att avsiktligt döda eller fånga fågelarterna. Det skall också vara förbjudet att förstöra eller skada bon och ägg samt att föra bort bon. Även insamling av ägg skall förbjudas. Det skall också vara förbjudet att störa fåglarna, särskilt under häcknings- och uppf ödningsperioderna, såvida inte störningarna saknar betydelse för möjligheterna att uppnå syftet med direktivet. Slutligen skall det vara förbjudet att förvara fåglar av sådana arter som inte får jagas eller fångas. Det finns inget som hindrar att en medlemsstat inför strängare skyddsregler än de som föreskrivs i direktivet (artikel 14) I direktivet är det också föreskrivet att handel med de naturligt före- kommande arterna skall vara förbjuden. Likaså skall olika förfaranden som anknyter till handeln vara förbjudna, som t.ex. transport för för- säljning (artikel 6). Även om huvudregeln är att avsiktligt dödande av fåglar skall vara förbjuden kan jakt tillåtas på vissa arter, nämligen de som anges i bilaga 2. Medlemsstaterna måste dock säkerställa att jakten inte innebär att man äventyrar de ansträngningar som görs för att bevara arterna inom deras naturliga utbredningsområde. Direktivet medger att undantag görs från skyddet för de olika fågel- arterna. Möjligheten att göra undantag innebär att jakt under vissa för- utsättningar kan tillåtas även på de arter som endast förekommer i bilaga 1. Grundförutsättningen för att undantag skall vara tillåtet är att det inte finns någon annan lämplig lösning för att uppnå syftet med undantaget. För det första får man göra undantag för att förhindra vissa typer av skador. Undantag får sålunda göras av hänsyn till människors hälsa och säkerhet, av hänsyn till flygsäkerheten, för att förhindra allvarlig skada på gröda, boskap, skog, fiske och vatten. Vidare får undantag göras för forskning och under vissa förutsättningar för fångst av fåglar (artikel 9.1). 138 Den rättsliga regleringen Direktivet ålägger medlemsstaterna att förbjuda alla storskaliga eller icke-selektiva metoder för fångst eller dödande av de fågelarter som berörs av direktivet. Detta innebär att t.ex. gift inte får användas. Vidare föreskrivs att all jakt från flygplan och motorfordon skall vara förbjuden (artikel 8). Undantag kan göras även från de nämnda bestämmelserna. Förutsättningarna för detta är desamma som för undantag från huvud- regeln om skydd för fågelarterna (artikel 9.1). I direktivet finns särskilda regler om ändring av bl.a. bilaga 1. Beslut om ändringar som är nödvändiga för att anpassa bilagan till den tekniska och vetenskapliga utvecklingen fattas på förslag av en särskild kommitté. Beslutande är i vissa fall kommissionen och i andra fall rådet. Därtill kommer att direktivet kan ändras genom införandet av ett nytt direktiv som helt eller delvis ersätter det nuvarande. Genom CITES-förordningen (rådets förordning 97/338/EEG om s kyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem, EGT L 061, 03.03.1997, s. 1) regleras sådana frågor om handel med vilda djur och växter som tas upp i den så kallade (Konventionen för reglering av handel med vissa utrotningshotade vilda djur och växter, SÖ 1974:41). Till förordningen hör fyra bilagor med listor på djur- och växtarter. , lo, varg och kungsörn är alla upptagna i bilaga A. För varje bilaga gäller särskilda villkor för import till och export från EU. Strängast är reglerna beträffande arterna i bilaga A. Förordningen förbjuder också handel inom EU för dessa arter. Från förbudet finns dock en rad undantag. Den rättsliga regleringen 139 7.4.1Bestämmelser om viltvård och jakt Med vilt avses i jaktlagen (1987:259) vilda dä ggdjur och fåglar (2 §). Lagen innehåller ett antal bestämmelser som har rubriken viltvården. Vissa av bestämmelserna tar sikte på viltvården i allmänhet medan några rör hundhållning och skyddsjakt (4–9 §§). Syftet med viltvården är enligt jaktlagen för det första att bevara de viltarter som tillhör landets viltbestånd och de fågelarter som tillfälligt förekommer i landet. Ett andra syfte är att främja en utveckling av vilt- stammarna som är lämplig med hänsyn till allmänna och enskilda intressen. De angivna syftena bör uppfattas så att det grundläggande är att bestånden av varje art omfattar ett så stort antal individer att en genetisk variation inom arten är säkerställd. När detta grundläggande krav är uppfyllt kan stammarnas utveckling styras på ett sätt som bedöms som lämpligt. Olika intressen skall då vägas mot varandra. Vissa intressen talar för talrika bestånd av i vart fall vissa arter medan hänsyn till andra intressen kan innebära att stammarna måste begränsas. Jakt och allmänna naturintressen är exempel på intressen som kan tala för talrika viltbestånd. Jord- och skogsbruket liksom rennäringen är exempel på intressen som kan tala i motsatt riktning (4 § jaktlagen och prop. 1986/87:58, s. 21). Meningen är att bestämmelsen om syftet med viltvården skall tjäna till vägledning vid tolkningen av lagens övriga bestämmelser (prop. 1986/87:58, s. 68). Begreppet viltvård för närmast tankarna till vård av sådant vilt som är intressant ur jaktsynpunkt. Men bestämmelsen om viltvård gäller även andra arter. , järv, lo, varg och kungsörn omfattas alltså av bestämmelsen. I viltvården ingår såväl att vidta direkta åtgärder för att ge viltet skydd och stöd som att anpassa jakten efter tillgången på vilt. Det är markägaren och jakträttshavaren som är ansvariga för dessa delar av viltvården. Även allmänna hänsyn till naturvården i samband med olika former av markanvändning kan betraktas som viltvård i lagens mening (4 § andra stycket jaktlagen och a. prop., s. 20 och 68). Var och en är skyldig att visa hänsyn mot viltet. Viltet får inte ofre- das eller förföljas annat än vid jakt. Detta hindrar emellertid inte att en markägare vidtar åtgärder för att förhindra att vilt orsakar skador även om åtgärderna innebär att viltet skräms. En förutsättning för att denna typ av åtgärder skall få vidtas är att skadorna inte kan motverkas på något annat tillfredsställande sätt. Den sistnämnda begränsningen har 140 Den rättsliga regleringen tillkommit för att regleringen skall stå i överensstämmelse med art- och habitatdirektivet. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot andra stycket kan dömas till böter (5 § och 45 § första stycket, första punkten, jaktlagen samt a. prop., s. 69 och prop. 1996/97:75, s. 87). Huvudregeln är att jakträtten tillkommer fastighetsägaren (10 § jakt- lagen). Från huvudregeln om jakträtten finns vissa undantag som innebär att andra än jakträttshavaren i vissa fall får bedriva skyddsjakt. Till exempel får den som bor på en gård eller har en trädgård utan att ha jakträtt ändå döda eller fånga vissa angivna djurarter (23 § första stycket jaktlagen). Beträffande björn, varg, järv, lo gäller att regeringen kan tillåta att skyddsjakt får bedrivas på annans jaktområde (23 § andra stycket jakt- lagen). Sådana bestämmelser finns i jaktförordningens bestämmelser om skyddsjakt. Om rätten för medlemmar i en sameby att jaga finns särskilda bestämmelser i rennäringslagen (1971:437). Medlemmarna får, med vissa begränsningar till tid och plats, jaga på mark inom byns betes- område. När det gäller björn, järv, lo och varg får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer besluta att jakt får bedrivas på andra samebyars område (25 § rennäringslagen). Allmän jakttid och tillstånd till jakt på rovdjur I jaktlagen är fastslaget som huvudregel att allt vilt är fredat. Jakt får äga rum endast om detta tillåts i särskilda föreskrifter eller beslut (3 § jaktlagen). Regeringen får meddela föreskrifter om de tider då olika slag av vilt får jagas, dvs. om allmän jakttid. Regeringen kan också meddela föreskrifter om tillstånd till jakt under en särskild jakttid, licensjakt, samt om tillstånd till jakt för att förhindra skador av vilt, dvs. skyddsjakt (29 § jaktlagen). Bestämmelser om allmänna jakttider har meddelats i en bilaga till jaktförordningen (1987:905). För björn, varg, järv, lo och kungsörn finns det inte någon allmän jakttid. Däremot kan enligt 6 § jaktförordningen, efter samråd med , besluta om jakt på ett begränsat antal djur av alla dessa arter utom kungsörn. Tillstånd kan ges antingen i generella föreskrifter eller genom beslut i enskilda fall. Den rättsliga regleringen 141 En rad villkor gäller för att jakt skall få tillåtas enligt 6 § jaktförord- ningen. För det första får tillstånd bara meddelas för områden där det finns fasta stammar av de aktuella arterna. Vidare sägs att det inte får finns någon annan lämplig lösning och att jakten inte får försvåra upp- rätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos bestånd i dess naturliga utbredningsområde. Som ytterligare förutsättningar gäller att jakten måste vara lämplig med hänsyn till stammarnas storlek och sammansättning samt ske selektivt och under strängt kontrollerade former. De beslut om jakt på de aktuella arterna som meddelat har meddelats med stöd av jaktförord- ningens regler om skyddsjakt och alltså inte enligt 6 § jaktförordningen. Paragrafen fick sin nuvarande lydelse genom en förordningsändring som trädde i kraft (1999:712). Syftet med ändringen var att paragrafen skulle stå i överensstämmelse med artikel 16 e) i art- och habitatdirektivet (avsnitt 7.3.2). Något om jaktens bedrivande Jakt skall bedrivas på sådant sätt att viltet inte utsätts för onödigt lidande (27 § jaktlagen). Den som bryter mot denna regel kan i första hand dömas för djurplågeri. I straffskalan ingår böter och fängelse upp till två år (16 kap. 13 § ). Om förfarandet inte är att bedöma som djurplågeri kan det istället vara straffbart enligt jaktlagen, om gärningen begåtts uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Straffet är då böter (45 § första stycket, tredje punkten jaktlagen). Endast sådana vapen och sådan ammunition som uppfyller de krav som föreskriver får användas vid jakt. Fångstredskap skall vara av sådan typ som godkänts av verket. Verket får också med- dela föreskrifter om tillstånd till användning av fångstredskap och be- gränsningar för användningen av sådana. Föreskrifter kan även meddelas om vittjande av fångstredskap (30 § jaktlagen samt 11 och 12 §§ jaktförordningen). Bestämmelser om vapen, ammunition och fångstred- skap finns jaktkungörelsen (SNFS 1994:3). Anvä ndning av otillåtna jaktmedel utgör jaktbrott. I den mån jakt efter björn, järv, lo och varg tillåtits har det skett enligt bestämmelserna om skyddsjakt. Vid beslut om skyddsjakt på initiativ av kan verket bestämma hur jakten skall bedrivas. Detta innebär t.ex. att verket kan föreskriva att fällfångst får eller inte får förekomma. I jaktlagen anges som huvudregel att jakt inte får bedrivas från motordrivna fortskaffningsmedel. Sådana får normalt inte heller 142 Den rättsliga regleringen användas på något annat sätt som inverkar på jaktens förlopp. Man får alltså inte söka efter, spåra, förfölja eller genskjuta vilt med motordrivna fortskaffningsmedel. Inte heller får man använda sådana för att hindra vilt från att undkomma eller för att avleda viltets uppmärksamhet (31 §). kan medge undantag från dessa regler när tillstånd ges till skyddsjakt på initiativ av enskild. Otillåten användning av motordrivna fortskaffningsmedel utgör jaktbrott. Man får som huvudregel inte medföra skjutvapen vid färd med motordrivet fordon i terräng. Skjutvapen som förvaras i motordrivna fortskaffningsmedel får inte vara laddade (22 § första stycket jaktför- ordningen). Dessa regler gäller emellertid inte om i ett beslut om skyddsjakt medger undantag från bestämmelserna om användning av motordrivna fortskaffningsmedel. I sådana fall får alltså skjutvapen medföras vid terrängkörning och förvaras laddade i motor- drivna fortskaffningsmedel (22 § andra stycket tredje punkten jaktför- ordningen). Dessutom kan medge undantag om det behövs för renskötseln eller om det annars finns särskilda skäl (23 § jaktförordningen). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot föreskrifterna om medförande av skjutvapen kan dömas till böter (45 § första stycket femte punkten jaktlagen). , järv, lo, varg och kungsörn utgör, liksom flera andra arter, statens vilt. Detta innebär att ett djur av dessa arter som omhändertas, påträffas dött, eller dödas när det är fredat tillfaller staten (25 § jaktlagen och 33 § jaktförordningen). Den som påträffar dött djur som utgör statens vilt eller som omhändertar eller dödar ett sådant djur skall möjligt anmäla detta till polismyndigheten (36 § jaktförordningen). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter detta kan dömas till böter (45 § första stycket andra punkten jaktlagen). Vad är skyddsjakt? Med skyddsjakt avses jakt som bedrivs i syfte att förebygga skador av vilt. Definitionen ges i jaktförordningen i den rubrik som föregår 23 a– 29 §§, vilka reglerar skyddsjakten. Bestämmelser om skyddsjakt finns också i jaktlagen även om begreppet som sådant inte används där. SOU 1999:146 Den rättsliga regleringen 143 Skyddsjakt efter björn, varg, järv, lo och kungsörn kan tillåtas under vissa förutsättningar. Prövningen av om skyddsjakt skall tillåtas på dessa arter görs av (24 och 27 §§ jaktförordningen). I vissa fall kan skyddsjakt efter björn, järv eller lo också bedrivas på ini- tiativ av en enskild utan föregående prövning av någon myndighet. Detta får ske under vissa förutsättningar i samband med ett rovdjursangrepp på ett tamdjur och jakten brukar därför ofta kallas nödvärnsjakt. Användningen av begreppet nödvärnsjakt leder emellertid lätt till att man blandar ihop denna typ av skyddsjakt med bestämmelser om nödvärn och nöd. För att undvika missförstånd kommer begreppet nödvärnsjakt inte att användas här. Bestämmelsen i om nöd är generell och kan tillämpas på många helt olika situationer. Den innebär att en handling som annars skulle vara brottslig under vissa förutsättningar inte är det. Bestämmel- sen kan t.ex. i vissa fall innebära att det är tillåtet att utan stöd i jakt- lagstiftningen döda ett djur för att förhindra en skada. Trots detta är det inte lämpligt att kalla jakt i en nödsituation för skyddsjakt. Detta efter- som bestämmelsen också rör helt andra situationer och har sina speciella förutsättningar. Vi skiljer därför här på skyddsjakt och nöd. bestämmelse om nödvärn kan över huvud taget inte tillämpas på situationer då ett vilt djur dödas för att skador skall und- vikas. Bestämmelserna om nöd och nödvärn behandlas utförligare i avsnitt 7.5. Allmänna förutsättningar för skyddsjakt I jaktförordningen anges vissa allmänna förutsättningar för skyddsjakt som gäller i de fall då myndigheter ger tillstånd till skyddsjakt (23 a §). Det finns två förutsättningar som alltid skall vara uppfyllda. Den första är att det inte får finnas någon annan lämplig lösning och den andra att jakten inte får försvåra upprätthållandet av bevarandestatus. Den sistnämnda förutsättningen torde innebära att jakt får tillåtas bara om det inte är troligt att jakten får några långsiktiga negativa effekter på utbredning eller långsiktiga överlevnad. Jakt får endast tillåtas i vissa syften: Av hänsyn till människors hälsa och säkerhet eller av andra orsaker som har ett överskuggande allmänintresse, av hänsyn till flygsäkerheten, 144 Den rättsliga regleringen för att förhindra allvarlig skada på gröda, boskap, skog, fiske, vatten eller annan egendom eller för att skydda flora eller fauna och bevara livsmiljöer. Såväl de nämnda förutsättningen för att skyddsjakt skall få tillåtas som de uppräknade syftena är i det närmaste direkt hämtade från artikel 16 i art- och habitatdirektivet utom såvitt gäller flygsäkerheten. Denna del har hämtats från fågeldirektivet. Direktiven ansluter i sin tur nära till (se avsnitt 7.2 och 7.3). När det gäller syftet andra orsaker som har ett överskuggande all- mänintresse innehåller art- och habitatdirektivet några preciserande exempel. Bl.a. orsaker av social eller ekonomisk karaktär innefattas i formuleringen. Dessa preciseringar bör ges betydelse vid tolkningen av de svenska bestämmelserna, även om de inte nämns i dessa. Skyddsjakt på initiativ av myndighet