sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — 146 Nya regler om förverkande I samtliga kapitel i RB som behandlar tvångsmedel (24 - 28 kap.) har införts bestämmelser genom vilka den s.k. proportionalitetsprincipen har lagfästs. Denna princip anses ha generell räckvidd och innebär att ett tvångsmedel får användas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång som den innebär för den misstänkte eller för något annat motstå- ende intresse. Proportionalitetsprincipen kommer också till uttryck i 8 § polislagen, som gäller för olika slag av polisingripanden. Detta lagrum ger även ut- tryck för en annan viktig princip för användning av tvångsmedel, nämli- gen den s.k. behovsprincipen, som bl.a. innebär att ett tvångsmedel inte får användas annat än om det är nödvändigt för att uppnå det avsedda resultatet och någon mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig. Gripande, anhållande och häktning är straffprocessuella tvångsmedel ge- nom vilka den misstänkte berövas friheten. Detta är således de tvångs- medel som är mest ingripande och därför helt naturligt främst är tänkta för grövre brottslighet. Enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § första stycket RB krävs det för att någon skall få häktas att han på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket det är föreskrivet fängelse eller däröver. För grövre fall finns en presumtion för häktning medan vid bötesbrott råder i princip häktningsförbud. För häktning fordras det att någon av de s.k. särskilda häktningsför- utsättningarna - flyktfara, kollusionsfara eller recidivfara - föreligger i det enskilda fallet. Flyktfara föreligger om det finns risk för att den misstänkte avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Med kollusionsfara avses en risk för att den misstänkte genom att un- danröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning. Och recidivfara innebär risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet. Endast domstol kan besluta om häktning (24 kap. 5 § RB). I avvak- tan på rättens prövning av häktningsfrågan kan den misstänkte anhållas av åklagare. Huvudregeln är att skäl till häktning skall föreligga för att anhållande skall få ske (24 kap. 6 § första stycket RB). Även om det inte finns fulla skäl för häktning, kan emellertid den som är skäligen miss- tänkt för ett häktningsgrundande brott anhållas, förutsatt det är av syn- nerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Om det finns skäl att anhålla någon, får han gripas av polisman (24 kap. 7 § första stycket RB). När den som begått ett brott, på vilket kan följa fängelse, påträffas på "bar gärning eller flyende fot", får även Nya regler om förverkande 147 en privatperson gripa honom. Detsamma gäller i fråga om den som är efterlyst för brott. I de nu berörda fallen skall den gripne skyndsamt överlämnas till närmaste polisman (24 kap. 7 § andra stycket RB). Avslutningsvis kan erinras om att häktning i vissa fall kan ske med stöd av andra bestämmelser än de som finns i 24 kap. RB, t.ex. enligt 25 kap. 9 § RB för överträdelse av reseförbud eller underlåtelse att iaktta anmälningsskyldighet, enligt 36 kap. 21 § RB som tvångsmedel mot vittne, enligt 2 kap. 12 § och 6 kap. 9 § konkurslagen (1987:672) som tvångsmedel mot konkursgäldenär samt enligt 2 kap. 16 § utsöknings- balken som tvångsmedel mot gäldenär eller tredje man. Reseförbud innebär ett förbud för den misstänkte att lämna anvisad vis- telseort, medan anmälningsskyldighet innebär en skyldighet för den misstänkte att på vissa angivna tider anmäla sig hos en anvisad polis- myndighet. Meddelas beslut om reseförbud, kan det kombineras med anmälningsskyldighet. Reseförbud och anmälningsskyldighet kan enligt 25 kap. 1 § RB an- vändas i stället för anhållande och häktning i fall där syftet med en sådan åtgärd kan tillgodoses genom reseförbud eller anmälningsskyldighet. Bå- de åklagaren och rätten kan besluta om reseförbud eller anmälningsskyl- dighet. Om den misstänkte överträder ett reseförbud eller underlåter att iaktta en anmälningsskyldighet eller ett villkor som förenats med en sådan åt- gärd, skall han anhållas eller häktas, såvitt det inte är uppen- bart att skäl till detta inte förekommer (25 kap. 9 § RB). Kvarstad får beslutas om någon är skäligen misstänkt för brott och det skäligen kan befaras att han undandrar sig att betala bl.a. böter, värdet av förverkad egendom eller skadestånd som kan antas komma att ådö- mas honom på grund av brottet. Ett kvarstadsförordnande får avse så mycket av den misstänktes egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning (26 kap.1 § RB). Beslut om kvarstad meddelas av rätten. Fråga om kvarstad får tas upp på yrkande av undersökningsledaren, åklagaren eller målsäganden. Efter åtalet får rätten också självmant ta upp frågan om kvarstad. Om fråga om kvarstad väcks skall förhandling äga rum inför rätten så snart det kan ske (26 kap. 2 § RB). 148 Nya regler om förverkande SOU 1999:147 I avbidan på rättens beslut får undersökningsledaren eller åklagaren ta lös egendom i förvar. Om det är fara i dröjsmål, får även polisman vidta en sådan åtgärd. Han skall i sådant fall skyndsamt anmäla åtgärden till undersökningsledaren eller åklagaren, som skall pröva om egendomen skall kvarbli i förvar (26 kap. 3 § RB). Har undersökningsledaren eller åklagaren tagit lös egendom i förvar eller beslutat att sådan egendom skall kvarbli i förvar, skall han senast göra en framställning till rätten om kvarstad. Gör han inte det, skall egendomen återställas. När en framställning om kvarstad inkommit till rätten, skall rätten senast på fjärde dagen där- efter hålla förhandling i saken. Om huvudförhandling sätts ut att hållas inom efter att framställningen kom in till rätten, får förhand- lingen i kvarstadsfrågan anstå till huvudförhandlingen. Beslutar rätten om kvarstad skall egendomen, om rätten inte beslutar annat, bli kvar i myndighetens vård tills beslutet har verkställts (26 kap. 4 §). När rätten förordnar om kvarstad skall den även utsätta den tid inom vilken åtal skall väckas. När målet avgörs skall rätten pröva om kvarsta- den skall bestå (26 kap. 6 § RB). I fråga om verkställandet av kvarstad finns bestämmelser i 16 kap. UB. Vid sådan verkställighet får tas i anspråk egendom som inte är un- dantagen på grund av bestämmelse i UB eller på grund av särskild före- skrift (16 kap. 13 § jämförd med 4 kap. 2 § UB). Detta innebär att reg- lerna om undantag från utmätning för gäldenärs beneficium i 5 kap. UB är tillämpliga även vid verkställigheten av ett kvarstadsbeslut. När egendom har belagts med kvarstad för fordran får svaranden inte överlåta egendomen eller till skada för sökanden förfoga över den på an- nat sätt, om inte kronofogdemyndigheten medger det. Om lös egendom som har belagts med kvarstad för fordran hastigt faller i värde eller krä- ver alltför kostsam vård, får den på begäran av part säljas i den ordning som gäller för utmätt egendom (16 kap. 14 § UB). Den som olovligen förfogar över egendom som är föremål för kvar- stad kan enligt 17 kap. 13 § BrB dömas för överträdelse av myndighets bud till böter eller fängelse i högst . Föremål som skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller vara förverkat på grund av brott får tas i beslag (27 kap. 1 § RB). Beslag får enligt 27 kap. 2 § första meningen RB inte läggas på en skriftlig handling, om dess innehåll kan antas vara sådant att befatt- ningshavare eller annan som avses i 36 kap. 5 § RB, t.ex. en advokat, Nya regler om förverkande 149 inte får höras som vittne därom. Hinder mot beslag föreligger dock en- dast om handlingen innehas av honom eller den till förmån för vilken tystnadsplikten gäller. Hos den misstänkte eller honom närstående, som avses i 36 kap. 3 § RB, får beslag inte heller läggas på skriftligt meddelande mellan den misstänkte och någon honom närstående eller mellan sådana närstående inbördes. Detta förbud mot beslag gäller dock inte när det är fråga om ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (27 kap. 2 § andra meningen RB). Brev, telegram eller annan försändelse, som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag, får tas i beslag endast om det för det aktuella brottet är föreskrivet fängelse eller däröver och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottagaren (27 kap. 3 § RB). Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verk- ställer häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får ta föremål som därvid påträffas i beslag. Föremål som påträffas i annat fall får tas i beslag efter beslut av undersökningsledaren eller åkla- garen. Om det är fara i dröjsmål, får även utan sådant beslut åtgärden vidtas av polisman, förutsatt att det inte är fråga om brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag. Om beslag verkställs av annan än undersökningsledaren eller åklagaren och denne inte har beslutat beslaget skall anmälan skyndsamt göras hos honom och han skall då pröva om beslaget skall bestå (27 kap. 4 § RB). Även rätten kan förordna om beslag. Det skall då vara fråga om fö- remål som företes vid rätten eller som annars är tillgängligt för beslag. En fråga om beslag får tas upp av rätten på yrkande av undersöknings- ledaren eller åklagaren. Efter åtal får rätten även på yrkande av en mål- sägande eller självmant ta upp en sådan fråga. Väcks vid rätten fråga om beslag, skall så snart det kan ske förhandling om beslagsfrågan äga rum inför rätten. Är det fara i dröjsmål, kan rätten interimistiskt förordna om beslag (27 kap. 5§ RB). Om beslag har verkställts utan rättens förordnande kan den som drabbats av beslaget begära rättens prövning av åtgärden. Om en sådan begäran inkommer till rätten, skall förhandling i frågan hållas senast fjärde dagen därefter. Utsätts huvudförhandling att hållas inom efter det att begäran framställdes, kan förhandlingen anstå till huvudför- handlingen (27 kap. 6 § RB). När rätten förordnar om beslag skall den utsätta den tid inom vilken åtal skall väckas. När målet avgörs skall rätten pröva om beslaget fort- farande skall bestå (27 kap. 8 § RB). Föremål som tagits i beslag skall som huvudregel tas i förvar av den som verkställt beslaget. Den från vilken beslag har skett får inte överlåta 150 Nya regler om förverkande föremålet eller på annat sätt förfoga över det i strid mot ändamålet med beslaget (27 kap. 10 § RB). Den som olovligen förfogar över egendom som är föremål för beslag kan enligt 17 kap. 13§ BrB dömas för överträdelse av myndighets bud till böter eller fängelse i högst . Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, m.m. Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som befordras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet (27 kap 18 § första stycket RB). Med hemlig teleövervakning förstås att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemed- delanden som expedierats eller beställts till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram (27 kap. 19 § första stycket RB). Den hemliga teleövervakningen kan exempelvis innefatta registrering av till vilka telefonnummer som samtal befordras från det övervakade telefonnumret, befordran äger rum och samtalens längd. Vid mobiltelefonsamtal är det vidare möjligt att få information om från vilket geografiskt område ett telefonsamtal rings och var mottagaren befinner sig. Med telemeddelanden avses ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektro- magnetiska svängningar som utnyttjar särskild anordnad ledare (1 § te- lelagen [1993:597]). Definitionen omfattar bl.a. telefonsamtal, telefax- meddelanden och telegram. För såväl hemlig teleavlyssning som hemlig teleövervakning gäller att förundersökningen skall avse brott av viss svårhetsgrad. Som ytterligare förutsättningar gäller att någon skall vara skäligen misstänkt för brottet i fråga och att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen (27 kap. 20 § första stycket). Hemlig teleavlyssning får inte ske av telefonsamtal eller andra tele- meddelanden mellan den misstänkte och hans försvarare. I 9 kap. 8 § sekretesslagen finns vidare bestämmelser om sekretess som gäller för myndigheter som driver televerksamhet. Likaså finns i te- lelagen (1993:597) bestämmelser om tystnadsplikt i enskild televerksam- het. Teleavlyssning och teleövervakning kan även ske enligt reglerna i la- gen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, som avser bl.a. vissa allmänfarliga brott och vissa brott som hotar rikets säkerhet. I förhållande till innebär denna Nya regler om förverkande 151 lag i vissa hänseenden utvidgade möjligheter att använda dessa tvångs- Även enligt lagen (1991:572) om särskild utlännings kontroll får hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning tillgripas i vissa fall. Åtgärder enligt denna lag syftar i princip till att förebygga terrordåd och tar alltså inte sikte på att skaffa bevisning om redan begångna brott. För fullständighets skull kan i detta sammanhang även erinras om ett annat hemligt straffprocessuellt tvångsmedel, nämligen hemlig kamera- övervakning. Lagen (1995:1506) om hemlig kamera-övervakning trädde i kraft . Regleringen innebär att polisen under vissa förutsättningar har möjlighet att bedriva spaning mot personer genom att använda dolda fjärrmanövrerade övervakningskameror. Reglerna om an- vändningen av detta tvångsmedel ansluter nära till vad som gäller i fråga om teleavlyssning. Regler om hemlig kameraövervakning finns också tvångsmedelslag. Slutligen skall nämnas att i sitt slubetänkande Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46) har före- slagit att ett nytt straffprocessuellt tvångsmedel, buggning, skall införas. Med buggning avses att tal i enrum, samtal eller förhandlingar vid sam- manträde eller annan sammankomst som allmänheten inte har tillträde till i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom tekniska hjälpmedel för återgivning av ljud. Härutöver har utredningen bl.a. föreslagit vissa förändringar i fråga om tillämpningsområdena för hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervak- ning och hemlig kameraövervakning. Allmänna bestämmelser om husrannsakan finns i 28 kap. RB. Med hus- rannsakan menas här ett eftersökande i hus, rum eller slutet förvarings- ställe. Som slutet förvaringsställe räknas exempelvis stängda bilar och bankfack (SOU 1938:44 II s. 328). Husrannsakan i syfte att söka efter föremål som är underkastat be- slag eller för att annars utröna omständigheter som kan få betydelse för utredningen om ett brott får enligt 28 kap. 1 § RB ske, om det förekom- mer anledning att det förövats ett brott på vilket fängelse kan följa. Hos annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet få dock husrannsakan i något av de angivna syftena företas endast om brottet har förövats hos honom eller om den misstänkte gripits där eller om det annars finns synnerlig anledning anta att åtgärden kommer att le- da till åsyftat resultat. 152 Nya regler om förverkande För husrannsakan hos den misstänkte får aldrig åberopas dennes samtycke, om inte den misstänkte själv har begärt åtgärden (28 kap. 1 § tredje stycket RB). Husrannsakan kan under vissa förutsättningar även företas för att eftersöka viss person (28 kap. 2 och 2 a §§). I 28 kap. 3 § RB finns en särskild regel om husrannsakan i lägenhet som är tillgänglig för allmänheten" eller som "plägar utgöra tillhåll för lösdrivare eller förbrytare" eller där gods som eftersöks "plägar uppkö- pas eller mottagas som pant". I de nu nämnda fallen får husrannsakan ske utan andra villkor än att det är fråga om sådana ändamål som sägs i 28 kap. 1 eller 2 § RB. I 28 kap. 4 och 5 §§ RB finns bestämmelser om befogenheten att be- sluta om husrannsakan. Huvudregeln är att förordnande om husrannsa- kan kan meddelas av undersökningsledare, åklagare eller domstol. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning i brottsutredande syfte regleras också i 28 kap. RB. Med kroppsvisitation avses enligt 28 kap. 11 § tredje stycket en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Kroppsbesiktning definieras i 28 kap. 12 § andra stycket som en under- sökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Detta institut, som saknar intresse för vårt vidkommande, förbigås i det följande. Om det finns anledning att anta att det begåtts ett brott på vilket fängelse kan följa, får enligt 28 kap. 11 § första stycket RB kroppsvisi- tation göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet i syfte att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna om- ständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. I den nämnda paragrafens andra stycke föreskrivs att även an- nan än den som skäligen misstänks för brottet får kroppsvisiteras. En förutsättning härför är dock att det finns synnerlig anledning att anta att det genom åtgärden kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller att det annars är av betydelse för utredningen om brottet. I 28 kap.13 § RB finns regler för förfarandet vid kroppsvisitation. I paragrafens första stycke anges att vad som föreskrivs i 3 a, 4, 8 och 9 §§ samma kap. angående husrannsakan i tillämpliga delar skall gälla även vid kroppsvisitation. Detta innebär bl.a. att beslut om kroppsvisita- tion får fattas av undersökningsledare, åklagare eller domstol. Är det fa- ra i dröjsmål, får beslut härom även fattas av polisman. Nya regler om förverkande 153 Vårt förslag: När det föreligger skäl för kvarstad enligt 26 kap. 1 § RB och det rör sig om ett brott för vilket fängelse är föreskrivet, skall det generellt vara möjligt att ingripa med husrannsakan och kroppsvi- sitation för att söka efter egendom som kan tas i förvar. För att säker- ställa verkställigheten av ett utvidgat förverkande skall kvarstad, ta- gande i förvar och, under de angivna förutsättningarna, husrann- sakan och kroppsvisitation kunna användas. För att säkra utredningen av en fråga om utvidgat förverkande skall beslag, husrannsakan och kroppsvisitation kunna tillgripas. Några andra straffprocessuella tvångsmedel skall inte kunna användas i dessa syften. Som redan konstaterats inledningsvis kommer vid utvidgat förverkande behovet att tillgripa tvångsmedel för att säkerställa utredningen av för- verkandefrågan i blickpunkten på ett annat sätt än vid förverkande på grund av brott enligt nuvarande regler. Detta hänger främst samman med att det utvidgade förverkandet i första hand tar sikte på utbyte av brotts- lighet som i viss mening är oidentifierad och alltså normalt sett inte om- fattas av något i målet fört åtal. Av betydelse i sammanhanget är även det förhållandet att det av praktiska skäl är angeläget att frågan om så- dant förverkande inte nödvändigtvis måste prövas i samma rättegång som åtalet för det brott som utgör en förutsättning för att utvidgat för- verkande skall kunna komma i fråga. Frågan är då till en början vilka tvångsmedel som bör kunna använ- das i detta sammanhang. En avvägning måste även här ske mellan effek- tivitetshänsyn och hänsynen till motstående intressen. En utgångspunkt för våra överväganden är att ingrepp som innefattar kränkningar av en persons frihet och integritet generellt sett är allvarligare än ingrepp som avser egendom eller ekonomiska intressen. En möjlighet att beröva lagöverträdaren i fråga friheten och ålägga honom restriktioner, som begränsar hans kontakter med omgivningen, skulle säkerligen i många fall kunna vara verkningsfull när det gäller att främja en effektiv utredning av förverkandefrågan. Häktning är det mest ingripande av de straffprocessuella tvångsmedlen. är häktning en- ligt bestämmelserna i 24 kap. RB att se som en provisorisk åtgärd i för- hållande till det förväntade åtalet och domen i ett mål om ansvar för viss gärning. Att öppna en möjlighet att beröva någon friheten för att säker- ställa utredningen av en förverkandefråga skulle utan tvekan innebära en systemförändring, långt utöver vad vi föreslår i fråga om det utvidgade förverkandet. Det får vidare anses i hög grad tveksamt om en sådan ord- 154 Nya regler om förverkande SOU 1999:147 ning skulle vara förenlig med artikel 5 i , som ut- tömmande anger i vilka fall någon får berövas sin frihet. Som framgått av redogörelsen i föregående avsnitt kan häktning även ske med stöd av vissa andra bestämmelser än de som finns i 24 kap. RB. Så kan t.ex. enligt 2 kap. 16 § UB häktning användas i mål om utmät- ning eller kvarstad för fordran i syfte att tvinga en gäldenär eller tredje man att fullgöra sin skyldighet att lämna uppgifter m.m. enligt vissa närmare angivna bestämmelser i . Bestämmelsen förutsätter att gäl- denären respektive tredje mannen först har fått ett föreläggande som han inte iakttagit. För häktning krävs vidare att synnerliga skäl föreligger. En häktningsbestämmelse av detta slag, som syftar till att säkerställa en i lag föreskriven skyldighet, är förenlig med be- stämmelser (se artikel 5.1 b). Det torde emellertid inte vara möjligt att på motsvarande sätt föreskriva en upplysningsskyldighet för den som är fö- remål för en särskild ekonomisk undersökning. Med hänsyn till den sär- skilda undersökningens karaktär skulle en sådan ordning sannolikt kom- ma i konflikt med den rätt för den misstänkte att förhålla sig passiv un- der en brottsutredning som följer av artikel 6 i . Även om det från effektivitetssynpunkt kunde vara önskvärt att i vis- sa situationer kunna beröva lagöverträdaren friheten i syfte att säker- ställa utredningen av frågan om utvidgat förverkande, bör det med hän- syn till det anförda inte komma i fråga att införa en möjlighet att i detta syfte tillgripa häktning eller andra åtgärder som avses i 24 kap. RB. Delvis likartade invändningar kan göras mot att i här angivet syfte ge möjlighet att ålägga reseförbud eller någon liknande frihetsinskränkning. Ett sådant i förhållande till häktning mindre kännbart ingrepp skulle för övrigt här knappast fylla någon mera påtaglig praktisk funktion. I sammanhanget bör även erinras om att de föreslagna förutsättning- arna för utvidgat förverkande torde leda till att det så gott som alltid kommer att vara i samband med mera allvarlig brottslighet som frågan om sådant förverkande aktualiseras. Det finns därför anledning att räkna med att den misstänkte i ett inte obetydligt antal av dessa fall kommer att vara häktad med anledning av brottsmisstanken och att påföljden i än fler av dessa fall kommer att bestämmas till ett kännbart fängelsestraff. I praktiken kommer alltså den som blir föremål för särskild ekonomisk undersökning att vara berövad friheten under tid som un- dersökningen pågår, även om det inte finns någon möjlighet att tillgripa häktning i syfte att säkerställa en sådan undersökning. Hemlig teleavlyssning är också ett tvångsmedel av starkt integri- tetskränkande karaktär. Det bör därför krävas särskilt starka skäl för att utvidga möjligheterna att använda detta tvångsmedel. Det kan inte anses Nya regler om förverkande 155 att tillräckliga skäl föreligger för att tillåta ett sådant tvångsmedel enbart i syfte att säkerställa utredningen av frågan om utvidgat förverkande. Även hemlig teleövervakning utgör en påtagligt integritetskränkande åtgärd, låt vara att kränkningen typiskt sett inte är lika allvarlig som vid hemlig teleavlyssning. Mot bakgrund av att den praktiska nyttan av hemlig teleövervakning torde vara begränsad vid en utredning av förut- sättningarna för utvidgat förverkande, bör hänsynen till integritetsintres- sena även här få väga över. Enligt vår mening bör alltså inte heller hem- lig teleövervakning användas i förevarande sammanhang. Beträffande hemlig kameraövervakning kan föras motsvarande reso- nemang som beträffande hemlig teleavlyssning.