sou · GNB38 · 2000-01-01 00:00:00 — Tvärtom kvarstår mycket arbete för att makt och inflytande i samhället på allvar ska kunna sägas vara allmän och lika. Det är utmaningen inför 2000-talet. De som gått sedan det första allmänna valet genom- fördes i är , historiskt sett. och fåvälde i olika former finns lagrat i vårt kollektiva undermed- vetna. Hierarkier styr vårt tänkande. Dåligt självförtroende, blyg- sel eller vanmakt speglar det förtryck som odemokratiska system präglat i många människor. Kunskap och resurser är fortfarande ojämnt fördelade och till stor del följer detta gamla klassmönster. Successivt har dock den humanistiska grundsyn som är själva förutsättningen för demokratin besegrat fördomarna. alla människors lika värde och varje enskild människas rätt till frihet och värdighet är stor – men inte tillräckligt stor. Utvecklingen under de senaste valen och inte minst i årets val påminner oss om att det inte är någon självklarhet att människor ska vilja eller förmå använda sin rösträtt. Det minskande valdel- tagandet har visat att det finns stora brister i det politiska engage- manget i vårt land. Och dessa speglar vår tids orättvisor. För det är inte de högutbildade infödingarna i landets villasamhällen som har låtit bli att rösta. Årets val visar tydligt den ojämna fördelningen av makt som finns mellan människor i dagens Valdeltagandet i kommunalvalen bland de medborgare som har utländskt medborgarskap talar sitt tydliga språk: 1976 var val- deltagandet i kommunalvalen bland utländska medborgare . har utvecklingen gått åt fel håll. I årets val använde av dem som är medborgare i före detta sin rösträtt. Av de iranska medborgarna röstade . Och bland de finska medborgarna röstade . Även bland svenskarna var valdeltagande mycket lågt. Nästan en femtedel av befolkningen använde inte sin rösträtt i riksdags- valet. Det visar på en växande likgiltighet och misstro. I årets val uttryckte dessutom 60 procent1 av de som ändå valde en röstsedel att de har mycket litet eller ganska litet förtroende för politiker. 1 Enligt televisions vallokalundersökning. En verklig och levande demokrati kräver det motsatta till miss- tro: engagemang, ömsesidigt förtroende samt en tro på samtalet och den konstruktiva diskussionen som arbetsmetod. Det räcker nämligen inte med att demokratin är formellt och legalt förankrad. För att vara stabil måste det också finnas legitimitet. Förtroende och engagemang växer inte ur intet. Vår förmåga att hysa förtroende och vara engagerade förutsätter i stället att vi själva har blivit bemötta med respekt, förväntningar och intresse. Våra personliga erfarenheter och insikter ger oss förutsättningarna för hur vi möter vår omvärld. Vi vill nog alla veta orsakerna till det låga valdeltagandet. Just nu pågår också en hel del arbete med att ta reda på detta. Ett statligt utredningsarbete ska inledas. Bland annat ska värden för detta seminarium – Demokratiut- redningen – få tilläggsdirektiv om att studera det låga valdeltagandet. De ska också föreslå åtgärder för ett ökat demokra- tiskt engagemang. Detsamma gäller Rådet för utvärdering av allmänna val. Vid flera statsvetenskapliga institutioner kommer också valresultatet att analyseras. Regeringen har också gett det nybildade i uppdrag att påbörja en undersökning kring det låga valdeltagandet bland invandrare och utvecklingen sedan införandet av den kom- munala rösträtten 1976. Mycket pekar nämligen på att det minska- de valdeltagandet beror på sociala faktorer, hög arbetslöshet och utanförskap. Social utsatthet, hög arbetslöshet och utanförskap är dessvärre vad många invandrare är hänvisade till i dagens . Detta oacceptabla faktum kräver naturligtvis insatser på en lång rad politiska områden. vill jag koncentrera mig på de nya svenskarnas demokratiska roll och möjlighet. SNS Demokratiråd redovisade sin rapport krati och medborgarskap. Den visar att svenskarnas politiska del- tagande och politiska resurser minskar eller stagnerar. Det gäller alla områden: förmågan att överklaga myndighetsbeslut, att aktivt medverka i politiska möten, att delta i demonstrationer, att ta kontakt med beslutsfattare och valdeltagande. Detta politiska utanförskap gäller i synnerhet de nya svenskar- na. Människor med utländsk bakgrund anser sig ha sämre möjlig- heter att överklaga beslut av en myndighet. De menar själva att de har sämre möjligheter att påverka sin situation och de tar färre initiativ för att påverka sin situation i olika sociala sammanhang. Dessutom går utvecklingen åt fel håll. Under det senaste år- tiondet har klyftorna bestått eller vuxit mellan invandrare och resten av befolkningen. Bakom dessa fakta ligger naturligtvis en mångfacetterad verk- lighet. Det kan vara svårt med språket – både i tal och skrift. Dess- utom möts man av irritation när man inte hittar rätt ord och har en utländsk accent. Kanske känner man inte någon som behärskar det svenska samhället, som kan förklara hur det fungerar. Om man dessutom inte hittar ett jobb Och så har personalen på myndig- heterna svårt att förstå vilka särskilda behov man har. Att många ovanpå detta har fruktansvärda upplevelser i minnet från sitt hemland lägger säkert en hämmande hand på initiativ- kraften; att ha upplevt krig och förföljelsens fasor. Att aldrig kunnat lita på en myndighetsperson. Att aldrig ens ha läst om demokratiska samhällen. Att då fylla i en massa blanketter, skriva överklaganden, driva ett ärende, ringa samtal, organisera sig, driva opinion, uttala sig i lokal-TV... Många myndigheter, institutioner, partier och enskilda svenskar saknar ofta den kompetens och insikt som krävs i mångfaldens samhälle. Många etablerade organisationer har varit bättre på att bevara uppnådda positioner än att anpassa sig till nya förutsätt- ningar. Att förändra detta kommer att ta tid men är inte omöjligt. Det visar exempelvis den ökade representationen av utom- europeiska kandidater i kommunfullmäktige i och med årets val. Den steg jämfört med valet i de 20 mest invandrartäta kommunerna. En sådan framgång är resultatet av – tror jag – personvalet och ett aktivt arbete för ökad medvetenhet och mobilisering bland invandrarna och ett kraftfullt opinions- bildningsarbete som satte press på partierna. Som statsråd med ansvar för förvaltningspolitiken kommer jag att verka för att fler anställda inom den statliga sektorn ska ha utländsk bakgrund. Det är viktigt inte minst ur demokratisyn- punkt. Även svenskar med utländsk bakgrund ska finns inom de institutioner som är satta att verkställa våra demokratiskt fattade beslut. Alla invånare ska känna igen sig och hysa förtroende för dem som arbetar med samhällelig service. Dessutom är jag övertygad om att det rent krasst vore en tillgång i denna internationaliserade tid. Men demokrati måste också växa fram ur människors vardag. För att bidra till en positiv utveckling för de boende i utsatta storstadsområden har regeringen anslagit de så kallade Blomman- pengarna samt ytterligare medel i Storstadspropositionen för lokalt utvecklingsarbete. I dagens politiska liv fattas det två olika grupper. Det finns en grupp som inte ges tillräckliga förutsättningar för att vara med, och dit hör många invandrare. Men det finns också en grupp medborgare som inte vill vara med. Det handlar om framförallt yngre, högutbildade och män som i allt större utsträckning väljer bort politik och organisationsliv. De har ofta möjlighet att påverka samhällsutvecklingen ändå, genom sitt arbete, pengar eller via kontakter. Konsekvensen är sjunkande partiaktivitet och före- ningsengagemang. De etablerade organisationerna får allt större rekryteringsproblem. I förlängningen skymtar en oroande utveckling – ett politiskt utanförskap, antingen påtvingat eller självvalt. Om medborgarna börjar vända sig bort från det politiska livet undermineras själva grunden för den representativa demokratin. Grundtanken i Folkhemmet var ju den att vi skulle dela var- andras vardag och helg. Att direktörens dotter skulle gå i samma skola som städerskans son. Att professorn låg i samma sjuksal som vaktmästaren. Att vi oavsett bakgrund kunde mötas i Folkets Hus, i nykterhetslogen eller vid kyrkkaffet. Att den offentliga sektorn och föreningslivet erbjöd alla människor en verksamhet som var av bra – helst bästa – kvalitet. Då skulle också alla vilja vara med och utforma denna verksamhet. Min vision är att vi som bor i även ska dela varandras vardag: Att den turkiskfödde mannens dotter jobbar vid datorn bredvid den Kirunafödde kvinnans son; att kristna tvättar sina kläder i samma tvättmaskiner som muslimers; att barnen som växer upp inte lägger någon vikt vid om kompisens hud är brun eller blek när de leker kurragömma. Att vi delar varandras vardag och vill utveckla den tillsammans. Ett högt valdeltagande, vida möjligheter till insyn och inflytan- de, levande folkrörelser och medborgerligt förankrade politiska partier är några kännetecken för 1900-talets svenska demokrati. Olika undersökningar visar dock att tilltron till det politiska systemet har avtagit. Det har uppstått en klyfta mellan väljare och valda. Särskilt dramatisk är minskningen för partiaktiviteter. Det är nu som uppger att de är medlem i något politiskt parti. Allt färre går på politiska möten eller har politiska förtroendeuppdrag. Samma dystra bild gäller för föreningslivet i allmänhet. Den lilla skaran av föreningsentusiaster blir allt mindre. Folkrörelse- knakar i fogarna. Undersökningen pekar också på en del positiva tendenser. In- om vissa områden är män visserligen mer aktiva än kvinnor, men skillnaderna håller på att minska. Tilltron till systemets öppenhet och de egna möjligheterna att påverka samhället ökar. Det är hoppingivande. I denna församling är det också glädjande att kunna påpeka att det inte finns några belägg för växande intolerans. Det är naturligt- vis inte tillräckligt att intoleransen inte växer; det vi önskar är ju en hög grad av och växande tolerans. Men det är en bra utgångspunkt att yngre generationer är allt mer toleranta och vidsynta. har också kunnat konstatera att det finns ömsesidigt förstärkande samband mellan tolerans, diskussion, kunskaper och kontakter med okända och annorlunda människor. 1998 är ett mångfaldens land där vi alla möter människor som är olika oss själva och som vi inte känner till. Så var det inte . I det gamla jordbrukarsamhället var de flesta lika. Man var torpare eller på annat sätt bunden till sin jord, liksom grannen. Man hade vuxit upp i samma socken och delade skolbänk, kyrk- gång, och vädrets obönhörliga övermakt. Även i industrisamhället var de flesta lika. Man jobbade på samma industri, kanske hela livet. Man kom inflyttandes från landet. Pratade norrländska eller dalmål. På semestern åkte man helst hem. är inte de flesta lika. Min mamma och din mamma gör helt olika saker. Vi byter jobb under livet, startar eget och reser jorden runt. Vi kommer från olika länder, talar olika språk. Vi har än brokigare bakgrund och utgör en större mångfald. All denna olikhet kan leda till missförstånd, konflikter och problem som kan vara svåra att lösa. Många möter fördomar och diskriminering. Många känner främlingsskap. Så borde det inte behöva vara. Om vi hanterar detta demokratiskt. Om vi talar med varandra, diskuterar, byter kunskap och erfarenhet med alla dessa olika människor. Då växer toleransen. Då stärks demokratin. Om vårt land ska hålla ihop, om demokratin ska bestå och förstärkas så måste vi besegra segregationen. Tillväxten måste öka och sysselsättningen likaså. Men vi måste också reflektera och ändra vårt förhållningssätt. Vi måste skilja på de konflikter som beror på ovana och bris- tande erfarenhet och de som beror på illvilja och hat. För ovanan minskar ju vi lever tillsammans. Och erfarenheten växer på motsvarande vis. Om vi kan hålla hatet och illviljan stången så kommer mångfaldens samhälle att leda till ökad förståelse, ny- fikenhet och tolerans. Och därmed stärks demokratin. Vår tid präglas av motsägelser. Å ena sidan tar färre människor än någonsin sin rösträtt till vara. Å andra sidan får vi ständigt veta att människor har ett stort intresse för samhällsfrågor. Medborgarnas genomsnittliga politiska kunnande och politiska intresse har ökat. Saneringen av de offentliga finanserna är och har varit nöd- vändig. Men den har inneburit försämringar inom vård, skola och omsorg. Det positiva är dock att människor inte tysta tittat på. Föräldrar har protesterat mot de stora barngrupperna på dagis. Anhöriga har slagit larm när människor farit illa inom äldreom- sorgen. I skolan har elever och föräldrar demonstrerat sitt miss- nöje och sin oro. De som berörts av försämringarna i kommunerna har blivit mer politiskt aktiva. Fler har försökt påverka kommunala beslut eller planer2. Vad som dock är oerhört oroande är tystnaden på våra arbets- platser. Av rädsla för att förlora jobbet och bli betraktad som en bråkstake avstår många från att säga sin mening. Så kan vi inte ha det. Ett annat bevis på ökat politiskt intresse är att de lokala parti- erna har blivit fler . har människor runtom i i ett 50-tal fall tagit initiativ till en folkomröst- ning i sina kommuner. Detta är konkreta uttryck för politiskt intresse och politisk kraft att verka för förändring. Dessutom vill många ta ansvar. Men två tredjedelar av de med- borgare som kan tänka sig förtroendeuppdrag är inte medlemmar i något parti3. Varför inte medlem i något parti? Partierna är demokratins nav och hjärta. I alla demokratiskt styrda länder är partierna basen för folkstyret. Det går inte att tänka bort de politiska partierna när man diskuterar demokrati. gör vi det misstaget. Vi blir så upptagna av formerna i de beslutande församlingarna att vi glömmer partierna. Partierna har, och måste även fortsättningsvis ha, en av de viktigaste rollerna. Därför är det helt avgörande att de politiska 2Kommunala förnyelsekommitténs: Förnyelse i kommuner och landsting, SOU 1996:169. 3H delrapport vid Kommundagarna i . partierna utvecklas och långt bättre än förmår fånga upp det samhällsengagemang som de allra flesta människor har. Ett misstag jag anser partierna har gjort är att för lite visa på de politiska alternativen. Alltför ofta har politiska beslut beskrivits som oundvikliga. Alltför lättvindigt har det framstått som om det inte fanns några politiska val. Sådant sänker demokratins värde och är i sig ett hot mot demokratin. Varför ska folk gå och rösta om den som får makten ändå inte har något val? Om det inte blir någon skillnad oavsett vem som har makten? Och varför ska då fler ägna tid åt politik? Vi som är demokratins företrädare måste vara varsamma med vad vi säger. Det finns inte någon enda vägens politik. EU- medlemskapet var inte oundvikligt, utan något vi ville ha. Vi har valt att samarbeta med andra länder. Vi måste också vara noga med hur vi bemöter dem som står för odemokratiska principer. Den som samarbetar med främlings- fientliga partier ger dem legitimitet. Det är just vad borgerliga partier gjort när man sökt stöd i regeringsställning hos Ny Demo- krati och i med Väl. Tillbaka till de människor som är engagerade. Varför är så få aktiva överhuvudtaget i de traditionella politiska fora? När nu engagemanget finns? Dels har arbetsformerna stor betydelse. Krånglig dagordning, svårt att veta när man får tala om vad, ingen som hälsar väl- kommen, tider som inte passar med arbete och barn, ingen i samma ålder. Få verkar lyssna. Det gäller både partierna, den kommunala beslutsprocessen och föreningslivet. Den nu pågående är inte den första i sitt slag. Det finns ett antal förslag från tidigare utredningar som syftar till att förbättra den demokratiska dialogen. Dessa förslag ser vi nu över i . Bland annat överväger vi att ge kommuninvånare motionsrätt till kommunfullmäktige. Det är en fråga som har diskuterats ända sedan de gamla kommunalstämmorna upphörde i och med att kommunallag trädde i kraft. Fram till dess hade många kom- muner initiativ- och ibland beslutsrätt för alla röstberättigade i kommunen. Motionsrätt skulle kunna leda till att fler deltog och engagerade sig i lokala politiska frågor. En vidgad möjlighet för medborgarna att ställa frågor i kom- munfullmäktige skulle kunna leda till samma sak. får kommunfullmäktige bestämma att allmänheten får ställa frågor om årsredovisningen. Nästan två tredjedelar av landets kommuner har haft någon form av frivillig frågestund. Avsikten har varit att öppna upp de politiska rummen. Många kommuner har dock slutat med dessa frivilliga allmän- hetens frågestunder. Ofta för att det inte kommit särskilt många medborgare till dem. Men varför har de inte kommit? Jag tror att det kan bero på kommunernas val av inriktning och former för frågestunderna. Dessutom har frågestunderna sällan lett till något konkret resultat och då är det ju inte så konstigt om intresset snabbt minskar hos medborgarna. En utökad allmänhetens frågestund kombinerad med en motionsrätt kan öka dialogen mellan väljare och valda. Det skulle kunna öka medborgarnas intresse för den kommunala besluts- processen. skulle det kanske också öka intresset för de etablerade kanalerna – de politiska partierna. Dessutom är det inte omöjligt att många nya goda politiska förslag skulle komma på dagordningen. För det är en av poängerna med demokratin; att det blir bättre om fler är med. Eftersom vi alla är olika. Vi är födda olika och formade olika. Vi har olika erfarenheter och läggningar, vi ser saker ur olika perspektiv och vi har kunskap på olika områden. Om inte alla dessa olikheter tas tillvara så saknar vi en grundläggande förutsättning för att kunna forma vårt sam- hälle på bästa sätt. I det fullkomliga samhället tas varje människas särart tillvara. Dit är det långt, mycket långt, förmodligen oändligt långt. Visst har vi kommit en bit på väg: Framförallt vi kvinnor har blivit bättre representerade. I regeringen är det på den fronten perfekt – hälften var. Men ser man till hela det politiska fältet så dominerar fortfarande vita, medelålders, högutbildade män. I synnerhet där makten är koncentrerad. Lågutbildade, egenföretagare, muslimer, privatanställda, in- vandrare, handikappade, naturvetare och tekniker, homosexuella. Listan kan göras lång. Så väldigt många gruppers erfarenheter är inte proportionellt företrädda inom de beslutande organen. Därför bör vi skynda på utvecklingen. Motionsrätt och en utökad allmänhetens frågestund i kom- munerna är ett sätt att lite snabbare öppna de beslutande instan- serna. Kanske får vi då in förslag från människor med andra er- farenheter än de som har rätt att formulera förslag. Kanske blir förslagen då annorlunda. Inom barnomsorgen startas allt fler föräldrakooperativ. fanns cirka 100 sådana dagis i vårt land. fanns det cirka 1000. påbörjades försöksverksamhet inom gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen. Man inrättade lokala styrelser med elevmajoritet som får behandla olika frågor som berör skolan. Föräldrakooperativ och elevstyrelser är två exempel på brukarinflytande Brukarinflytande har länge varit en kontroversiell fråga, framförallt inom mitt parti. Det har uppfattats som ett hot mot de folkvaldas möjligheter att styra angelägen och gemensamt finansierad verk- samhet. Fler och fler inser dock att det är viktigt och riktigt att till- varata människors vilja att ta ansvar för verksamhet som direkt angår dem. Dessutom hoppas många att brukarinflytandet leder vidare – öppnar fler vägar till partierna. Jag tror det ligger något i det. I vårt alltmer internationaliserade samhälle finns det en risk att demokratin halkar efter. Ekonomin, miljöhoten, kultur och media är redan globaliserade. Företagen har dotterbolag på flera kon- tinenter. Luft och vatten sprider gifter oberoende av var männi- skor ritat sina landgränser. Vi ser i hög utsträckning samma filmer och lyssnar på samma musik som invånarna i övriga världen. Vi får allt fler gemensamma förebilder och värderingar. I synnerhet gäller detta våra ungdomar. I en sådan värld är demokratin dödsdömd om inte också den vidgar sin verkningskraft. Två viktiga redskap som vi förfogar över är EU och FN. Det är oerhört viktigt att dessa organisationer kan utvecklas i en riktning som är positiv för hela världssamfundet. Jag vill avsluta med två citat Det första hämtar jag från rege- ringsformen därför att det så visionärt formulerar vårt gemen- samma uppdrag: Det allmänna skall verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden. Samhällets alla områden. Det är inte lite det. Det andra citatet är hämtat ur statsminister regeringsförklaring när han inledde årets : Demokratin och den allmänna rösträtten är det gångna seklets största landvinningar. i ljuset av detta är det ett nederlag för oss alla att 1900-talets sista allmänna ordinarie val fick ett så lågt valdeltagande. Vi bär gemensamt ansvar för att vända utvecklingen. Tack för ordet. Fyra alternativ för framtiden Den officiella svenska integrationspolitiken har stått för åtgärder som syftar till att förbättra olika invandrar- gruppers och andra minoriteters delaktighet i samhällets centrala sfärer.1 Denna uppfattning om vad integrationspolitik skall stå för är vid det här laget accepterad av många i vårt samhälle. Vad som dock råder oenighet om är vad som skall menas med termen del- aktighet och vilka åtgärder som är speciellt lämpade för att för- bättra delaktigheten. Skall delaktighet primärt stå för en delaktig- het i majoritetskulturens institutioner eller skall delaktigheten även ha mer systemförändrande konsekvenser? I det förstnämnda fallet kan man tänka sig en mer eller mindre assimilationistisk ut- gångspunkt där delaktigheten eller integrationen inbegriper mino- riteternas anpassning till majoritetssamhällets normer och värde- ringar. I det sistnämnda fallet kan man i stället tänka sig att majori- tetssamhällets värderingar och verksamhetsområden utsätts för ett mer förutsättningslöst skärskådande som i slutändan kan leda till en förändring av majoritetssamhällets institutioner och regel- system, t.ex. när det gäller gränserna för olika minoriteters poli- tiska och kulturella autonomi. Den här sistnämnda problematiken aktualiseras främst i de mångkulturella samhällen där historiska minoriteter och urbefolkningar är klart lokaliserbara till väl av- gränsade geografiska områden såsom den fransktalande befolk- ningen och urbefolkningarna i (eller den fransktalande och den flamländska befolkningen i ). I de flesta av de moderna västerländska staterna kretsar diskussionerna om delaktigheten framför allt kring frågor om minoriteters deltagande i politiken 1 Se t.ex. , framtiden och mångfalden (SOU 1996:55). och på arbetsmarknaden samt deras kulturella särkrav t.ex. språk- liga och religiösa. Diskussionerna har inte i så stor utsträckning gällt frågor om mer starka varianter av politisk eller kulturell autonomi. Utgångspunkten är vanligtvis att de skilda grupperna tillhör samma samhälle och att politiken på ett bättre sätt än tidigare måste avspegla de olika gruppernas behov och intressen. Det kan vidare råda oenighet om vilka metoder eller åtgärder som skall användas för att befrämja delaktigheten. Räcker det med ett traditionellt anti-diskrimineringsarbete och individuella rättig- heter eller krävs det mer radikala åtgärder i form av grupprättig- heter eller positiv särbehandling av vissa minoritetsgrupper? Man kanske till och med anser att det krävs mer genomgripande social- politiska åtgärder med syfte att förändra de strukturella förhållan- dena i samhället. I flera fall är dessa debatter sammanvävda med varandra. En diskussion som vid första anblicken handlar om metoder för att förbättra minoriteters politiska ställning kan även inbegripa mer fundamentala frågor om samhällets färdrikning och vad som skall menas med termen delaktighet. Debatten kring speciella åtgärder som positiv särbehandling illustrerar på ett tydligt sätt detta faktum. Vad kan då menas med positiv sär- behandling?