sou · GNB325 · 2000-01-01 00:00:00 — Rätten gäller således även på privatägd mark. Renskötsel kan bedrivas både innanför och utanför renskötselområdet, jämför 3 och 5 §§, men huvudsakligen äger den rum innanför dessa områden. För varje fylke (län) finns det fastställt administrativa geografiska gränser för renskötseln. Denna gränsbestämning ägde rum som ett resultat av dåtidens konflikter mellan rennäring och annan näringsutövning, främst fårskötsel. Gränsdragningen var ett led i regleringen av rennäringens skadeståndsskyldighet. Gränserna för vinterbetesmarken i södra delarna av har dock varit föremål för tvister. I övrigt är betesrättens geografiska utsträckning oomtvistad. I 3 § reindriftslagen behandlas vem som har rätt att utöva renskötsel. Detta är förbehållet personer av samisk härkomst. Vidare krävs att man bedrev renskötsel som huvudnäring vid lagens ikraftträdande eller att en av föräldrarna eller farföräldrarna då hade renskötsel som huvudnäring. Det avgörande kriteriet för att få bedriva renskötsel är således familjeankytningen. Det tidigare kravet på norskt medborgarskap har bortfallit för att bringa lagstiftningen i överensstämmelse med samiska traditioner och svensk lagstiftning, som inte har krav på medborgarskap. I 3 § krävs nu endast att man är bosatt i . Rätt till renskötsel gäller även för ingifta, efterlevande makar och även i vissa fall då äktenskapet upphört av andra skäl. Rättsubjekten i 3 § har de rättigheter som framgår av 9 § dvs. rätt att använda mark och vatten för sina renar samt de rättigheter som följer av övriga bestämmelser i tredje kapitlet, varav 14 § om rätt till jakt och fiske är den mest omfattande. Rätten till bete för renen gäller enligt 11 § på fjället och i annan utmark. När det gäller vad som ska betraktas som utmark och inmark hänvisar Rendriftsadministrationen, som kan anses som ett direktorat under , till 1 § i friluftslagen nr. Till utmark räknas obrukad mark som inte anses som inmark. Som inmark avses framför allt brukad mark, ängar, kulturbetesområde, skogsplanteringar samt liknande områden. Den förhärskande uppfattningen var länge att betesrätten enligt reindriftslagen gällde inom hela renbetesomådet med ett fåtal begräns- ningar. I den så kallade Korssjödomen i Rt. 1988 s. 1217 kom emellertid en enig till ett annat resultat. Målet gällde utsträckningen av betesrätten på privat mark inom vinterbetesområdet i två distrikt i Sör-Tröndelag. Samerna hävdade att betesgränsen sammanföll med distriktsgränsen. Detta avvisades av markägarna. högsta instans ansåg emellertid att betesrätten endast gick så långt som det kunde visas genom sedvana eller långvarigt brukande. Som ett resultat av Korssjödomen gjordes en ändring i reindriftslagen efter anmodan av . ansåg att osäkerheten om renskötselrättens geografiska utsträckning i sig själv var konfliktskapande, olycklig för berörda parter, för näringsutveckling och förvaltning och i strid mot folkrättsliga förpliktelser. Ändringen i reindriftslagen trädde i kraft . För att lösa frågan om renskötselrättens geografiska utsträckning, även inom omtvistade områden, ändrades 2 § på så sätt att lagen nu ger en presumtion för att renskötande samers rättigheter och plikter gäller innanför de nu gällande gränserna för det samiska renbetesområdet. Man gjorde det möjligt för staten, genom en ändring i 31 §, att expropriera rätt till renskötsel inom renbetesområdet där det av domstolarna fastställts att renskötselrätt inte gäller. hävdar att dessa ändringar förstärkte skyddet för rennäringen, jämlikt artikel 14 . Lagändringen i 2 § innebär att bevisbördan läggs på markägaren som har att bevisa att egendomen inte är behäftad med renbetesrätt. Detta gäller inom hela det norska renbetesområdet. Vid en eventuell tvist är det upp till ägaren att bevisa att det föreligger speciella omständigheter som påvisar att betesrätten bortfallit eller inte existerat. Lagändringen ansågs inte strida mot norsk grundlag avseende inskränkningarna i näringsfriheten eller äganderätten. företogs även en ändring av 15 § för att göra klart vilka slag av brukande en markägare kan företa utan att komma i konflikt med renbetesrätten. Paragrafen innehåller ett förbud mot nyttjande av mark på ett sätt som är till väsentlig skada för rennäringen. Det sägs dock att detta förbud inte skall var till hinder för ordinärt jord- eller skogsbruk eller annat nyttjande av utmark för jordbruksändamål. Det senare avser bl.a. jakt och fiske och annan näringsutövning. Med ordinärt avses vad som anses vara normalt brukande från tid till annan. Också ett ordinärt brukande kan komma i konflikt med renskötseln om nyttjandet får osedvanlig omfattning. Det som i detta avseende skapar de största konflikterna inom renbetesområdet är anläggandet av hytter, skidspår och turistanläggningar. Senast en verksamhet som kan vara till väsentlig skada inleds gäller, enligt 15 § andra stycket, en absolut skyldighet för markägare att förvarna distriktsmyndigheten. Myndigheten har sedan en generell plikt, jämlikt bl.a. förvaltningslagens regler, att höra samerna. Om oenighet råder mellan parterna om ingreppets omfattning och eventuella skadebringande effekter på rennäringen kan förbud om igångsättande meddelas tills överenskommelse nåtts eller jordskiftesrätten har behandlat saken. Om projektet igångsätts trots att jordskiftesrätten funnit att det är till väsentlig skada, kan projektet komma att stoppas av de ordinära domstolarna som också har att hantera eventuella skadeståndskrav. Den generella principen i synes vara att renskötselns rättig- heter, varav betesrätten är den viktigaste, är avgränsad till områden där det sedan gammalt bedrivits renskötsel. Renskötseln på statlig mark står härvidlag inte i någon särställning. Reindriftslagen saknar bestämmelser för särskilt viktiga betesområden. Renägarna har således inga speciella rättigheter till sådana områden förutom den allmänna betesrätten. Enligt 10 § reindriftslagen får dock inte flyttleder hindras. Detta kan jämföras med 32 § i den svenska rennäringslagen som innehåller begränsningar för upplåtelse av nyttjanderätt på statens mark ovan odlingsgränsen. Det skall dock poängteras att enligt markförsäljningslagens 2 § kan myndigheten i Finnmark inte sälja områden som anses nödvändiga för renbete. Rendriftslagens 14 § reglerar de renskötande samernas särskilda rätt till jakt och fiske. Denna rätt kan endast utövas i förbindelse med ett lagligt bedrivande av renskötsel i renbetesområdet inom det renbetesdistrikt där renskötsel bedrivs. Renägarna tillhör endast ett bestämt distrikt i driftscykeln. Det är endast inom detta område som vederbörande har rätt att bedriva jakt och fiske. Om en renägare flyttar in i sommarbetesområdet tidigare än vad som föreskrivs, får inte jakt och fiske bedrivas här med stöd av 14 §. Beträffande innehåll och omfattning av jakt- och fiskerätten föreskrivs att samma villkor gäller för renskötande samer som för de personer som är fast bosatta i kommunen. Det betyder att även samerna omfattas av begränsningar vad gäller användandet av redskap och jakt- och fisketider. Det framgår inte direkt av 14 § om jakt och fiske är begränsat till husbehov. Av reindriftslagen 13 § framgår emellertid att rätten till ved och virke är begränsat till husbehov. Eftersom motsvarande begränsning inte finns i 14 § talar detta för att rätten till jakt och fiske går längre än för eget bruk, men detta synes fortfarande vara en öppen fråga i . Enligt sista stycket i 14 § är samernas jakt- och fiskerätt helt avgiftsfri. Beträffande det omfattande laxfisket i de stora laxälvarna samt i Finnmark har överfört dessa rättigheter till lokalbefolk- ningen. Det är således tveksamt om renskötande samer har rätt till laxfiske i dessa vattendrag jämlikt 14 §. Däremot har de samma rättigheter som lokalbefolkningen till fiske i älvarna. Renskötande samers jakträtt är begränsad till småviltjakt. Det följer av att högviltjakt är förbehållet markägaren jämlikt kapitel 7 viltlagen nr. Den identifiering av områden som ska företas i enlighet med artikel 14 andra punkten har , som tidigare angivits, genomfört . företogs dessutom, inom ramen för samerättsutvalget, en utredning som kom fram till att det fanns områden av den karaktär som omtalas i artikel 14 första punkten, dvs. där den samiska befolkningen har varit ensamma och helt dominerande med hänsyn till bosättning och näringsutövning. Dessa områden benämns kategori 1 områden och har antingen brukats av renskötande eller bofasta samer. De områden som omtalas i artikel 14 punkten 1 andra meningen benämns kategori 2-områden och gäller områden med blandad samisk och norsk bosättning där man utövat samma näringar, huvudsakligen jordbruk och fiske, men också renskötsel. Höjeste Rett avkunnade dom i det så kallade Aursundensmålet. Tvisten gällde rätten till renbete i ett avgränsat område norr om i Sör-Tröndelags län. Markägarna hävdade att det inte fanns renskötselrätt på deras mark. gav markägarna rätt och det fastslogs att det inte fanns någon rätt till renbete genom hävd. Som en följd härav är samerna förhindrade att fortsättningsvis nyttja området för renskötsel. Detta var det första Høyesterett-avgörandet sedan Korssjöfjellmålet och det första Høyesterett-avgörandet sedan lagändringen i reindriftlagens 2 § avseende presumtion om renskötselrätt och omvänd bevisbörda. Presumtions- regeln verkar inte få avsedd effekt och som en konsekvens av domen väntar man sig nu en ansökan om expropriering av rätt till renbete. Regeringen anser att expropriering är sista utvägen och att man först ska pröva att finna en lösning genom avtal med markägarna. från näringens synvinkel menar emellertid att det är principiellt oacceptabelt att näringen skall bära kostnaderna för avtal om renbete. Staten förutsätts gå in som part i en avtalslösning och täcka kostnaderna för upplåtelse av renbete. Avtalen skall vara långsiktiga och förutsätta en rätt till förnyelse från statens sida. Samerättsutvalget beräknas få i uppdrag att göra en total genomgång av reindriftslagen och den geografiska utsträckningen. Det signaleras en klar vilja från myndigheternas sida att säkra den sydsamiska rennäringens framtid. har gett regeringen i uppdrag att utforma riktlinjer för ett konfliktlösningråd som ska ha som uppgift att finna lösningar när oenighet uppstår om mark- och resursutnyttjande i anslutning till renskötseln. Sådana riktlinjer fastställdes av . Framtida konflikter förutsätts behandlas inom ett sådant råd innan rättsliga åtgärder eventuellt vidtas. Rådet skall bestå av sju medlemmar med landshövdingen i det aktuella länet som ordförande. Parterna i konflikten utser vardera två representanter. skall dessutom bestå av två personer med fackkunskaper. Dessa personer utses av ordföranden. Parterna kan gemensamt eller var för sig vända sig till landshövdingen med en begäran om att lösa frågan genom medlingsrådet. Även landshövdingen kan ta ett sådant initiativ. Landshövdingen skall klarlägga parternas ståndpunkter i ett förberedande möte med partsrepresentanterna. Om det framstår som uppenbart att ytterligare diskussioner inte kommer att leda till något konkret resultat kan processen avslutas genom att parternas ståndpunkter protokollförs och att protokollet därefter undertecknas av parterna. Därefter skickas protokollet till . Om en part inte vill delta i ett förberedande möte skall landshövdingen meddela detta till . Den direkta hanteringen i medlingsrådet sker genom partsmöten utan ombud. Det görs inga officiella referat vid mötena, som äger rum bakom stängda dörrar. avger därefter en rekommendation om hur konflikten skall lösas. Om inte enighet uppnås skall rådet ge en rekommendation om den vidare hanteringen av ärendet. Rådets rekommendation förutsätter enighet. Därefter skickas rekommendationen till parterna för synpunkter. Landshövdingen går igenom svaren och beslutar om en eventuell uppföljning. En slutrapport skickas till som i sin tur orienterar om rådets verksamhet. Kostnaderna för rådets verksamhet täcks av staten. Parterna erhåller dock ingen gottgörelse för sitt deltagande i medlingsrådet. i Nordland och Troms är en specialdomstol som inrättades genom lag nr. Kommissionen har enligt 2 § denna lag rätt att fastställa ·om staten är ägare till mark eller ej, ·gränser mellan statlig mark och annan mark, ·om bruksrätt föreligger på statlig mark och vem som har bruksrätt. är en parallell till som inrättades 1908 och verkade . Dess mandat var att klarlägga rättsförhållandena mellan staten och privata intressen i Högfjällsomådena. är inte explicit upptagen av samiska rättigheter, men det arbete som utförs har betydelse både för renskötande samer och för fast bosatta samer när det gäller rätten till och förvaltningen av utmark. Vid en jämförelse mellan norsk och svensk rätt kan konstateras att det norska grundlagsskyddet för samer var starkare i vid ratifice- ringstillfället men att den svenska bruksrätten är något starkare vad gäller rätten till jakt och fiske. I har samerna en rätt till jakt och fiske som går utöver eget bruk. Jakträtten avser dessutom även högvilt och inte endast småvilt. Rätten till fiske har i begränsats genom att lokalbefolkningen, på samernas bekostnad, fått större rätt att fiska. Detta gäller framför allt laxfisket i älvarna. har ratificerat ILO- konvention nr 169 med hänvisning till gällande norsk rätt. pågår ett arbete inom Samerettsutvalget rörande samernas rätt till land och vatten. I de kapitel som berör artiklarna 14 och 15 redogör jag för den norska rapporteringen rörande tillämpningen av dessa artiklar samt samerettsutvalgets förslag till nya regler. Efter ratificeringen har man genomfört ändringar i reindriftslagen som trädde 1996 och som gäller omvänd bevisbörda samt möjlighet för staten att expropriera mark för renskötsel. Bild 1, Det norska reinbetesområdet (ur Nationalatlas for , hovedtema 16, kartblad 16.2.21) Finns endast i den tryckta versionen. 3.1.2Finsk gällande rätt om samernas rätt till mark Det stora flertalet finska samer bor i det samiska bosättningsområdet i den nordligaste delen av . Området blev klart avgränsat genom förordningen 824/73 om representation för samerna. Jordbrukare som inte är av samisk härkomst äger av marken inom det samiska bosättningsområdet. Övrig mark och vatten anses tillhöra den . Jakt- och fiskerätten tillhör markägaren, dock inte rätten till mineralförekomster som anses tillhöra staten. Den som på egen eller statlig mark har funnit malmförekomst har i enlighet med gruvlagen 503/65 rätt att få koncession för att utnyttja förekomsten. Då blev medlem i EU fick utländska gruvbolag över 100 koncessioner inom samiskt bosättningsområde. Några renskötande samer klagade och menade att det stred mot artikel 27 i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter som bl.a. säger att i de stater där det finns etniska, religiösa och språkliga minoriteter skall personer som tillhör sådana minoriteter inte förnekas rätten att utöva sin kultur. upphävde samtliga koncessioner genom dom och hänvisade ärendet till Handels- och Industri- departementet. Domen kom att påverka praxis på så sätt att eventuella skadliga konsekvenser för den samiska rennäringen numera ska utredas tillsammans med finska innan tillstånd ges. Fisket i det samiska bosättningsområdet regleras i två lagar, dels i lag 286/82 som gäller Sodankylä kommun dels en äldre lag beträffande Enontekis, Enare och Utsjoki kommuner. Frågan om samernas rätt till fiske är emellertid en olöst fråga. Huvudregeln är att fiskerätten tillhör den som äger vattnet. I de tre nordligaste kommunerna kan lokalbefolkningen dock avgiftsfritt fiska i statens älvar och insjöar jämlikt ovanstående lagar. har uttalat att samernas rätt till fiske framför allt i de tre nordliga kommunerna behöver ett starkare rättsligt skydd än vad som är fallet, GrUU7/1978 rd och GrUU30/1993 rd. har gett regeringen i uppdrag att samla alla bestämmelser om fiske i en enda lagstiftning för hela landet. Detta har ännu ej skett. Inte heller samernas rätt till jakt har lösts i . Frågan är under utredning. Enligt jaktlagen, 615/93, tillkommer jakträtten markägaren. Lokalbefolkningen har emellertid jakträtt på statlig mark i kommuner som tillhör . Samerna har således samma rätt till jakt som lokalbefolkningen. Renskötselrätten regleras i rennäringslagen (848/90) . Renskötselområdet omfattar nästan hela och den nordligaste delen av . Renskötselområdet är indelat i renbetesområden. Enligt 3 § kan renskötsel bedrivas inom området oberoende av äganderätt eller bruksrätt till marken. Vem som helst som är EU-medborgare och som är fast bosatt inom renskötselområdet kan bedriva renskötsel jämlikt 4 §. Renskötselrätten är således inte en exklusiv samisk rättighet i . Enligt 6 § bildar renägarna inom ett renbetsområde ett beteslag, vilket är en juridisk person med av fastlagda geografiska gränser. Renskötselrätten innefattar en rätt att äga ren samt en betesrätt. Med myndighets tillstånd har man också rätt att bygga renskillningsgärden på statlig mark, 39 §, samt rätt att ta ved och virke för eget bruk i statligt ägd skog utan tillståndsgivning, 40 §. Någon rätt till jakt och fiske finns inte. Statens mark i de nordligaste delarna av renskötselområdet är speciellt avsatt för samernas renskötsel. Inom detta område kan marken inte användas på ett sätt som kan medföra väsentlig olägenhet för renskötseln, 2 §. Å andra sidan kan Lantbruks- och Skogsdepartementet vidta begränsningar i renbetet inom naturskyddsområden för att bevara skogen, 2 § lagen 196/22 om skyddsvärd skog. I den finska rennäringslagen finns inga speciella bestämmelser om den samiska renskötseln. Detta beror på att frågan om samernas rättigheter till land och vatten har varit under utredning i . Den finska gundlagskommittén menade i sitt betänkande (GrUU 3/1990 rd) att vetenskaplig forskning, har frambragt intressanta synpunkter som talar för att samerna har äganderätt till marken. Det konstateras vidare att senare lagstiftning inte har förändrat vare sig samernas äganderätt eller den månghundraåriga bruksrätten. Inrikes- departementet hade för avsikt att tillsätta en kommitté som skulle utreda samernas rätt till land och vatten, men avstod efter påstötning från . Uppdraget har i stället getts till tinget som fortfarande arbetar med frågan. Den finska regeringen fick i uppdrag av att undanröja hindren för en ratificering av nr 169. Arbetsmarknads- och utredde gemensamt frågan och överlämnade sin utredning till grundlagskommitté . I sitt gemensamma svar var departementen eniga med om att hinder för ratificering föreligger på grund av samernas otillräckliga rättigheter till land, vatten och naturresurser i finsk lagstiftning. Departementen konstaterade att hade fått i uppdrag att utreda samernas rätt till land och vatten. Enligt departementens uppfattning borde regeringen ställa medel till utredningsarbetets förfogande så att kan ratificera konventionen. Efter kontakt med har det framkommit att uppdrag ännu inte givit något resultat. Det pågår emellertid samtal mellan och den finska angående markanvändning som berör samernas renskötsel. 3.1.3Dansk gällande rätt om inuiternas rätt till mark på Genom lag nr 577 om Hjemmestyre öppnades möjligheten att överlämna lagstifningskompetensen och administrationen inom en lång rad rättsområden till Hjemmestyret. Så har också skett genom efterföljande avtal mellan den danska regeringen och Hjemmestyret. Fiske, jakt, landskapsplanering, kulturpolitik, handel och miljöskydd är exempel på funktioner som ligger under Hjemmestyrets kontroll. Genom Lag nr 335 1991 om mineraler på Gönland har man etablerat ett system med gemensam kontroll och förvaltning mellan det danska och de grönländska myndigheterna. Tillstånd för prospektering av mineraler kräver avtal mellan det grönländska landstyret och den danska regeringen, 3 §. Det har upprättats ett gemensamt råd som har till uppgift att följa utvecklingen inom mineralutvinningsområdet. Enligt huvudregeln ska intäkter från utnyttjandet av naturresurser delas lika mellan den danska staten och Hjemmestyret, 22 §. Den bofasta befolkningen kan emellertid bryta mineraler utan tillstånd, 32 §. Äganderätten till mark på hanteras på ett speciellt sätt i enlighet med mångåriga traditioner. De olika rättsliga och faktiska befogenheter som tillsammans konstituerar äganderätt är delade mellan staten, Hjemmestyre och den enskilde grönländaren. Utgångspunkten är att staten har äganderätt till . Den dagliga bestämmanderätten över marken är emellertid i händerna på Hjemmestyret som bl.a. har rätt att besluta om tilldelning av bruksrätt. Grönländare som får sig tilldelad en bruksrätt har rätt att uppföra byggnader på den tilldelade marken. Byggnaderna kan sedan pantsättas och med Hjemmestyrets tillåtelse överlåtas tillsammans med den aktuella bruksrätten. Dessa rättigheter gäller för alla som är bosatta på , både infödda och inflyttade. Den effektiva kontrollen är emellertid hos inuiterna eftersom de utgör 85–av befolkningen. Det faktum att ingen enskild grönländare kan erhålla fullständig äganderätt till mark på går mycket långt tillbaka i tiden. Det är ett traditions- bestämt rättsförhållande med långa historiska rötter som man värnar om. Både den danska regeringen och det grönländska Hjemmestyret är mot denna bakgrund av den uppfattningen att rättsläget är i överensstämmelse med artikel 14. Detta framgår av den förklaring som avgett i samband med ratificeringen av konventionen. Det faktum att Hjemmestyret har bestämmanderätt över marken tillgodoser enligt fullt ut de hänsyn som ligger bakom artikel 14, nämligen att urbefolkningens beslutanderätt över de områden som de traditionellt besitter ska respekteras. nr 169 ratificerades av . De tolv utomnordiska länder som ratificerat konvention nr 169 är som framgått främst länder i och . Det är , , , , , , , och , samtliga med indianer och mestiser som ursprungsfolk. I Stilla Havsregionen har två länder anslutit sig. Det är där ursprungsfolket melanesier utgör en stor del av befolkningen samt med en liten grupp negriter som ursprungsfolk. är det enda europeiska land utanför som anslutit sig till konventionen. För torde det i första hand vara en policyfråga i kontakterna med omvärlden. Det nederländska territorium där det eventuellt finns urbefolkning är den autonoma delen . Flera länder med relativt stora grupper urbefolkningar har ännu inte tillträtt konventionen, däribland , , och . I en del länder har andra typer av åtgärder vidtagits på det nationella planet för att stärka ursprungsfolkens ställning. I vissa fall har representanter för ursprungsfolken även uttalat sig kritiskt mot ILO- konventionen med motiveringen att den inte ger folken ett tillräckligt långtgående självbestämmande. I är av befolkningen eller ca 265 000 personer aboriginer eller öbor från Torres Strait. När en gång blev brittisk koloni infördes liksom i andra kolonier common law, den brittiska sedvanerätten, vilket innebar att all möjlighet till rätt grundad på urminnes hävd fråntogs urfolken. Först genom rättsliga avgöranden har det konstaterats att urbefolkningarna kan göra anspråk på landrättigheter. Individuell äganderätt till mark förekommer inte i aboriginernas tradition, men folkgruppen kan äga mark. har antagits som återger urbefolkningarna viss rätt till landområden (bl.a. Aboriginal Land och lagen om Native title . I delar av nationen (Nothern Territory, , och ) finns representativa organ för de aktuella folken. På är förhållandet att av befolkningen eller ca 370 000 människor definierar sig själva som maorier. Grunden för urbefolkningarnas landrättigheter ligger i det s.k. Waitangitraktaten mellan maorierna och staten om partnerskap och ömsesidig respekt m.m. Även på infördes common law när området koloniserades av britterna med följden att urbefolkningen inte kunde hävda urminnes rätt till landområden. När landet blev självständigt fick staten suveräniteten över de aktuella landområdena.