sou · GNB3140 · 2000-01-01 00:00:00 — Vidare tjänar resegarantin som säkerhet för återbetalning av kundens vederlag ifall arrangören vägrar att tillhandahålla en paketresetjänst på grund av rättsstridigt beteende hos någon som har uppträtt på arra ngö- rens vägnar. I lagmotiven nämns som exempel att kunden har betalat paketresan genom en resebyrå, som inte vidareförmedlar betalningen till arrangören. Om arrangören på grund härav vägrar att tillhandahålla den aktuella paketresetjänsten, kan kunden få ersättning ur resegarantin (a. prop. s. 19). Vid reseavbrott tjänar garantin som säkerhet för återbetalning av den del av vederlaget som motsvarar uteblivna prestationer. Därutöver tjänar garantin som säkerhet för utgifter avseende uppehälle och andra nödvän- diga utgifter innan hemresan kan påbörjas. Ifall transport ingår i paketresan, omfattar garantin också utgifter som är nödvändiga för att forsla kunden till platsen för avresan eller till någon annan plats som varit avtalad mellan parterna. Framställning om ersättning ur resegarantin skall göras till fonden från det att paketresan skulle ha varit avslutad. Är ersättningskravet obestritt, görs utbetalning utan dröjsmål. I annat fall kan utbetalning ske först då tvisten är rättskraftigt avgjord. Om det finns skäl att anta att framförda krav kommer att uppgå till belopp som över- stiger den individuella garantiutfästelsen, kan utbetalning ske först sedan fondens styrelse har skaffat sig överblick över kraven. Vid reseavbrott kan fondstyrelsen dock ta i anspråk garantimedel i den utsträckning som man bedömer att detta är nödvändigt för att tillvarata kundernas intresse, t.ex. för hemtransport. Vid utbetalning kan fonden regressvis helt eller delvis återkräva utbetalda belopp av den som har föranlett utbetalningen. I fall då ersätt- ningskraven överstiger såväl den individuella garantin som medlen i den kollektiva garantin kan fonden ta upp lån för att täcka kraven. Överträdelse av bestämmelserna om resegaranti bestraffas med böter eller fängelse . För att informera sig om resegarantisystemet i och den praktiska tillämpningen av den brittiska regleringen har företrädare för utredningen besökt och där sammanträffat med representanter för (), (), () och Tra- ding Standards Department. I avsnitt 4.6.2 lämnas en redogörelse för gällande rätt. Vidare görs i avsnitt 4.6.3 en kortfattad redovisning av de synpunkter och erfarenheter som framfördes vid de besök som gjordes i . Det brittiska resegarantisystemet regleras i två olika lagar. Den äldsta av dessa – () Regula- tions 1995 (1995 No. 1054) (nedan kallad ATOL-lagen) – tillkom och reviderades senaste gången . rätt genom The Package Den sistnämnda lagen (nedan kallad den brittiska paketrese- lagen), som omfattar paketresor som säljs eller utbjuds till försäljning i och , motsvarar regleringen i paketreselagen och resegarantilagen. I ATOL-lagen, som gäller för av alla paketresor som säljs i , anges bl.a. att den arrangör eller återförsäl- jare som säljer paketresor där transporten av resenären sker med flyg måste ha en särskild licens () för att få sälja resor. Även återförsäljare som säljer enbart flygresor måste ha en sådan licens. Kravet på licens gäller emellertid inte för flygbolag när de säljer sina egna flygresor. Licensen gäller endast för försäljning av ett visst antal resor. Om ett reseföretag märker att reseförsäljningen kom- mer att överstiga det tillåtna antalet, måste man begära licens för ytterli- gare resor. I ATOL-lagen föreskrivs att den som bryter mot lagen kan dömas till böter. För att en licens skall beviljas måste arrangören eller återförsäljaren (reseföretaget) uppfylla de krav som ställs upp av den m yndighet, CAA, som administrerar licenssystemet. Bl.a. krävs det att reseföretaget låter utfärda en individuell betalningsutfästelse till förmån för CAA. Säkerheten, som skall beräknas av CAA, kan bestå av en betalnings- utfästelse utfärdad av en bank eller ett försäkringsbolag. Säkerhetens storlek skall beräknas på grundval av reseföretagets omsättning. Vid beräkningen kan hänsyn tas också till andra faktorer, t.ex. verksam- hetens art. Minimibeloppet för den individuella garantin uppgår till . Säkerheterna brukar i de flesta fall uppgå till mellan av den garantipliktiga omsättningen. Reseföretagens kostnader för betalningsutfästelserna uppgår till mellan av det utfästa beloppet. Vidare administrerar CAA, utöver de individuella betalningsutfästelserna, en kollektiv reservfond som finansieras med avgifter från reseföretagen. Om det licensierade rese- företaget hamnar på obestånd och en resa inte kan påbörjas eller har avbrutits, använder CAA i första hand reseföretagets betalnings- utfästelse för återbetalning av förskottsbetalningar och för att transpor- tera hem strandsatta resenärer. Medel från fonden används endast i de fall den individuella betalningsgarantin har visat sig vara otillräcklig. Enligt den brittiska paketreselagen skall resenärens motpart, dvs. paketresans arrangör eller återförsäljare, ställa säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och hemtransport av resenären. Undantagna från den lagens tillämpningsområde är dock paketresor som är licensskyldiga enligt ATOL-lagen. Den brittiska paketreselagen tillämpas således endast beträffande paketresor där det inte finns någon flygtransport med i paketet. Även enligt denna reglering får säkerheterna tas i anspråk endast i de fall reseföretaget har hamnat på obestånd och detta har lett till att en paketresa har avbrutits eller att den inte har kunnat genomföras. I den brittiska paketreselagen föreskrivs att reseföretaget åtminstone skall garantera att säkerhet har ställts på ett av de sätt som anges i lagen. Det finns även i denna lag en straffbestämmelse som före- skriver att den som inte har ställt säkerhet i enlighet med lagens krav kan dömas till böter. Enligt ett av de i lagen angivna sätten att ställa säkerhet skall ett auktoriserat kreditinstitut utfärda en betalningsutfästelse till förmån för en för ändamålet av DTI godkänd organisation, i vilken reseföretaget är medlem. finns det sju stycken sådana godkända organi- sationer. Enligt lagen skall betalningsutfästelsen uppgå till ett belopp som skäligen kan antas motsvara reseföretagets ekonomiska åtagande gentemot resenärerna avseende erlagda penningbelopp. I vart fall får betalningsutfästelsen inte understiga ett minimibelopp som kan räknas fram på två i lagen angivna sätt. Enligt den första metoden skall minimi- beloppet beräknas till ett belopp som motsvarar av vad reseföretaget uppskattar att man kommer att mottaga i ersättning för sålda paketresearrangemang räknat från den tidpunkt då betalningsutfästelsen skall börja gälla. Enligt det andra beräkningssättet skall minimibeloppet beräknas till det maximala belopp avseende betal- ningar för ännu inte fullgjorda reseavtal som reseföretaget vid varje tid- punkt kan antas inneha. Enligt lagen skall reseföretaget anmäla det lägsta av dessa belopp till den godkända organisationen som därefter skall ta ställning till om detta belopp innebär en tillräcklig säkerhet. Om organisationen anser att det anmälda säkerhetsbeloppet är otillräckligt, skall organisationen bestämma säkerhetens storlek. Normalt brukar den här typen av betalningsutfästelser beräknas till ett belopp som uppgår till mellan av den garantipliktiga omsättningen. I lagen anges vidare en annan variant av ställande av säkerhet genom betalningsutfästelse. I dessa fall skall betalningsutfästelsen uppgå till ett belopp som motsvarar det lägsta beloppet av antingen det maximala belopp avseende betalningar för ännu inte fullgjorda reseavtal som reseföretaget kan antas inneha eller ett minimibelopp som skall beräknas på ett i lagen angivet sätt. Det sistnämnda beloppet skall därvid beräknas till ett belopp som motsvarar av SOU 1999:140 Internationell utblick 99 vad reseföretaget uppskattar att man kommer att mottaga i ersättning avseende sålda paketresor räknat från den tidpunkt då betalningsutfästelsen skall börja gälla. För att säkerhet skall få ställas på detta sätt krävs emellertid att den för ändamålet godkända organisa- tionen har särskilt reserverade medel eller en försäkring som uppgår till ett belopp som är tillräckligt för att uppfylla lagens krav på ersättning till resenärerna. I de flesta fall brukar säkerheterna, när det gäller arrangörer, beräknas till ett belopp som motsvarar av den garantipliktiga omsättningen. För återförsäljare brukar säkerheten bestämmas till ett betydligt lägre belopp. I likhet med regleringen enligt ATOL-lagen används i första hand den individuella betalningsutfästelsen för återbetalning av förskottsbetalningar och för repatriering. Dessutom anges i lagen att säkerhet kan ställas genom att reseföreta- get hos ett försäkringsbolag tecknar en försäkring till förmån för resenä- rerna. Försäkringen skall täcka kostnaderna för återbetalning av erlagda belopp och för hemtransport. Reseföretaget är i dessa fall skyldigt att säkerställa att det av varje enskilt reseavtal framgår att en försäkring har tecknats till skydd för resenären. Några villkor som inskränker försäkringens giltighet tillåts därvid inte. I finns det endast två försäkringsbolag som försäkrar den aktuella typen av risker. Slutligen anges i lagen att det belopp som resenären har betalat in till reseföretaget kan tas om hand för resenärens räkning av en särskild för- valtare intill dess att den avtalade resan har genomförts (förvaltarskap). Kostnaderna för att administrera förvaltarskapet skall betalas av reseföretaget. Den brittiska paketreselagens efterlevnad bevakas av ett antal lokala myndigheter (Trading Standards Department), som inom sina geografi- ska områden har att bevaka efterlevnaden av all konsumentlagstiftning. I skall detta ombesörjas av . 4.6.3Synpunkter från berörda intressenter Vid utredningens sammanträffanden med företrädarna för DTI (Depart- ment of Trade and Industry), CAA (), ABTA () och Trading Standards Department framkom bl.a. följande. DTI: Det brittiska resegarantisystemet har fungerat mycket bra. Såvitt känt har det inte förekommit något fall där samtliga krav från berörda resenärer inte har täckts. Inte heller känner man till något fall där hemtransport av drabbade resenärer inte har fungerat. finns det ett behov av att reglera metoden att ställa säkerhet genom för- valtarskap. Vad man då kan tänka sig är att införa regler som gör det möjligt för myndigheterna att mera ingående kontrollera ställande av säkerhet genom förvaltare. Individuell betalningsutfästelse kombinerad med en kollektiv reserv- fond är den vanligaste metoden att ställa säkerhet inom den brittiska paketreselagens tillämpningsområde. Det näst vanligaste sättet inom det systemet är att ställa säkerhet genom en individuell betalningsutfästelse utan reservfond. Troligtvis används möjligheterna att ställa säkerhet genom försäkring eller förvaltarskap i mycket liten utsträckning. Metoden att ställa säkerhet genom försäkring används förmodligen endast av nyetablerade företag som inte säljer paketresor där transporten sker med flyg och som av någon anledning inte tillåts att bli medlemmar i någon av de godkända organisationerna. För den kategorin av företag finns det inte någon möjlighet att utnyttja de olika varianterna med individuella betalningsutfästelser. CAA har bra kontroll på marknaden, vilket innebär att det knappast förekommer några licenspliktiga rese- företag som säljer paketresor utan att ha licens. CAA: Myndighetens verksamhet med licenssystemet sysselsätter 85 årsarbetskrafter och kostar ca att administrera. Det råder en mycket god konkurrens mellan banker och försäkringsbolag när det gäller att erbjuda individuella betalnings- utfästelser, bl.a. finns det en del utländska försäkringsbolag som erbju- der den här typen av tjänster. ABTA: ABTA är en av de organisationer som har godkänts för att administrera resegarantiordningen enligt den brittiska paketreselagen. Organisationen har två reservfonder. Ansvaret för förvaltningen av fon- derna ligger på ett försäkringsbolag. Vid beräkningen av de individuella säkerheterna tas hänsyn inte bara till reseföretagens omsättning, utan även andra faktorer kan påverka säkerhetens storlek. Som exempel kan nämnas att ett företag som har fått många klagomål kan krävas på en högre säkerhet. Trading Standards Department: Det brittiska resegarantisystemet har fungerat relativt bra. En stor nackdel för myndigheten är dock att man inte har befogenheter att arbeta förebyggande, t.ex. genom att aktivt söka upp företag för att kontrollera om de har ställt säkerhet, utan att man endast kan ingripa i de fall det föreligger en misstanke av viss styrka om att ett reseföretag inte följer de nu aktuella reglerna. Detta medför att myndigheten enbart kan agera på ett förhållandevis sent stadium. Systemet med förvaltarskap har mycket stora brister, eftersom det sättet att ställa säkerhet är i princip helt oreglerat. Exempelvis saknas det möjlighet att kontrollera att ett företag verkligen sätter in medel på ett särskilt konto. Inte heller finns det något som förbjuder att någon som är anställd hos det bolag som skall ställa säkerhet är den som skall förvalta de medel som har överlämnats till särskild förvaltning. För att informera sig om resegarantisystemet i och den prakti- ska tillämpningen av den tyska regleringen har företrädare för utred- ningen besökt och där sammanträffat med representanter för Bun- desministerium der Justiz (), Touristik Assekuranz Ser- vice GmbH (TAS), Deutscher und Reiseveranstalter Verband e.V. (DRV) och e.V. (AgV). I avsnitt 4.7.2 lämnas en redogörelse för gällande rätt. Vidare redovisas kortfattat i avsnitt 4.7.3 de synpunkter och erfarenheter som utredningen inhämtade vid sammanträffandena i . I tysk rätt regleras frågor om säkerhet enligt artikel 7 i paketresedirektivet i § 651 k Bürgerlisches Gesetzbuch (BGB) , som behandlar frågor om restitutionsplikt vid betalningsoförmåga eller kon- kurs. Enligt lagrummet åligger det researrangören (der Reiseveranstalter) att säkerställa att resenärer som har betalat för resan återfår erlagda belopp ifall arrangören blir insolvent eller försätts i konkurs. Vidare ålig- ger det arrangören att säkerställa att resenärerna får ersättning för nöd- vändiga utgifter för hemresan, vilka har uppstått till följd av att arra ngö- ren blivit insolvent eller försatt i konkurs. Tillämpningsområdet för denna bestämmelse har ansetts motsvara paketresedirektivets krav i fråga om vilka researrangemang som skall omfattas av skyldigheten att säkerställa restitution till resenärerna (Deutscher Bundestag 12. Wahlperiode, Drucksache 12/5354, 01.07.93 s. 6). Researrangören kan fullgöra sin skyldighet att säkerställa ersättning till resenärerna på två olika sätt. För det första kan denne teckna en för- säkring till förmån för resenärerna. För det andra kan skyldigheten full- göras genom en betalningsutfästelse som utfärdas av ett kreditinstitut, dvs. genom en bankgaranti. Det är dock mycket ovanligt att researrangö- rer använder sig av den sistnämnda varianten. Två stora försäkrings- bolag behärskar av denna del av den tyska marknaden för 102 Internationell utblick SOU 1999:140 Övriga försäkringsbolag på marknaden försäkrar främst bussreseföretag o.d. Garanten, dvs. försäkringsgivaren eller kreditinstitutet, är enligt lag- stiftningen inte skyldig att organisera hemtagningen av resenärer. Rese- nären har enbart ett betalningsanspråk gentemot garanten. I praktiken förhåller det sig dock så, att försäkringsgivaren organiserar hemtag- ningen om en större researrangör blir insolvent. Detta blir nämligen billi- gare för försäkringsgivaren än om alla resenärer själva skulle organisera sina hemresor. Vid tvist rörande t.ex. återbetalningens storlek kan konsumenten vända sig till domstol. Varje garant kan begränsa sitt sammanlagda ansvar för utbetalning av ersättning enligt lagen till 200 miljoner tyska mark (ca ) . Detta ansvarstak har stegvis trappats upp fr.o.m. lagens ikraftträdande . har ansett att detta belopp kommer att räcka till för att täcka de fordringar som i normala fall uppstår vid researra ngörers insolvens. Taket på 200 miljoner tyska mark är nämligen högre än de fordrings- anspråk om högst 10 miljoner tyska mark som dittills beräknats kunna uppkomma . Att upptrappningen har skett gradvis har moti- verats av en strävan dels att underlätta uppb yggnaden av nödvändiga säkerhetsarrangemang, dels att – också i konsumenternas intresse – hålla kostnaderna för systemet inom rimliga gränser. I lagens förarbeten anförs vidare att det åtminstone teoretiskt sett inte går att utesluta att detta belopp visar sig vara otillräckligt, exempelvis om något eller några storföretag inom turistbranschen hamnar på obestånd. har emellertid gjort bedömningen att för- säkringsgivarens risk inte skulle vara återförsäkringsbar med ett ansvar utan begränsning och att försäkringsgivare då inte skulle kunna erbjuda försäkringsskydd. Därför har man i stället valt att införa en bestämmelse som innebär att varje resenär i en sådan situation skall få ersättning för sin fordring med så stort belopp som motsvarar fordringens andel av takbeloppet. Garanten kan då slutgiltigt reglera resenärernas fordringar först vid utgången av den i lagen föreskrivna årsperioden. Frister för anmälan av insolvensskador kan fastställas i försäkringsvillkoren (a.a. s. 12). Det tyska resegarantisystemet bygger i hög grad på konsumentkon- troll: Oavsett vilket alternativ en researrangör väljer för att säkerställa ersättning till resenärerna, måste han se till att resenärerna kan göra gällande ett anspråk gentemot försäkringsgivaren eller kredit- institutet. Därvid åligger det arrangören att som ett bevis härom över- lämna en av försäkringsgivaren eller kreditinstitutet utställd bekräftelse (Sicherungsschein) till resenären. Om researrangören inte gör detta, får SOU 1999:140 Internationell utblick 103 han inte ta emot några förskottsbetalningar från resenärerna. Denna regel omfattar även handpenning, och den kan inte avtalas bort (§ 651 l BGB). Den tyska regleringen ställer alltså researrangören inför valet mellan att antingen överlämna Sicherungsschein till resenären innan resan påbörjas eller avstå helt från att kräva förskottsbetalning. Vid sidan av möjligheten för konsumenter att kontrollera Sicherungsschein finns även tillgång till en lista på Internet, som är försäkrade. Den researrangör som anordnar paketresor utan föreskrivet insol- vensskydd kan också ådömas böter. researrangörens agerande läggas till grund för att inleda ett förfarande som kan mynna ut i näringsrättsligt förbud. En researrangör som har sitt säte i en annan medlemsstat inom EU eller EES kan uppfylla sin skyldighet att säkerställa insolvenss kydd för resenärerna genom att förse resenärerna med säkerhet i överensstäm- melse med lagstiftningen i den andra staten. Säkerheten enligt den andra statens lagstiftning skall därvid omfatta de ersättningskrav som kan göras gällande enligt tysk rätt. Lagstiftningen i den andra staten måste med andra ord uppfylla paketresedirektivets krav i fråga om ersättnings- gilla kostnader. Även i dessa fall måste det emellertid vara möjligt för resenären att kontrollera att det finns ett insolvensskydd. Researrangören måste alltså kunna visa resenären att så är fallet (a.a. s. 12). Researrangörer undantas från skyldigheten att säkerställa ersättning till resenärerna i tre olika situationer. För det första görs undantag för arrangörer som anordnar resor endast tillfälligt och utom ramen för sin yrkesmässiga verksamhet. Skyldighet att säkerställa ersättning till rese- närerna föreligger inte heller vid resor som varar högst i fall då övernattning inte ingår och resans pris inte överstiger 150 tyska mark. Slutligen tillämpas inte lagen då paketresor anordnas av juridiska perso- ner som tillika är offentligrättsliga subjekt. 4.7.3Synpunkter från berörda intressenter Vid utredningens sammanträffanden med företrädarna för Justitiemini- steriet, (), Deutscher Reise- büro und Reiseveranstalter Verband e.V. (DRV) och Arbeitsgemein- schaft der Verbraucherverbände e.V. (AgV) framkom bl.a. följande. : Under arbetet som ledde fram till den nuvarande lagstiftningen framförde förbundsrådet oro för att små och medelstora företag skulle få försämrade konkurrensförutsättningar. farhågor betingades framförallt av att skyldigheten för researrangörer att teckna en försäkring inte åtföljdes av någon motsvarande teckningsskyl- dighet för försäkringsgivare eller någon priskontroll beträffande det aktuella slaget av försäkring. Med anledning härav förklarade att den skulle följa upp effekterna av resegarantisystemet. I den rapport som förbunds- regeringen lade fram för förbundsrådet efter lagens ikraftträdande konstaterades att det hade inträffat 40 konkurser . I fem fall sakna- des säkerhet. fann därför inget som tydde på att lagstiftningen hade lett fram till en snedvridning av konkurrensen på resemarknaden. Enligt uppgift från försäkringsbolagen uppgår kostnaden för rese- garantisystemet till en tysk mark per resenär. Små företag klagar dock på att kostnaderna fördelas orättvist. Konsumenterna torde i stort sett vara medvetna om kravet på Sicherungsschein. kan det dock vara svårt för konsumenten att upptäcka detta dokument. Därför överväger man inom ministeriet olika sätt att göra dokumentet mera enhetligt och lättläst. Hemtagningen av resenärer har aldrig varit något problem. Från ministeriets sida ser man inte heller något behov av att införa särskilda regler om när återbetalning och hemtagning skall påbörjas. Det finns inte något känt fall där en konkursansökan beträffande ett reseföretag inte har kommit in, trots att förutsättningarna för att försätta företaget i konkurs varit uppfyllda. TAS: Försäkringsbolaget är specialiserat på försäkringar för turist- företag. Bolaget försäkrar av reseföretagen. Kunderna är främst medelstora reseföretag. Det är kreditförsäkraren som bestämmer säkerhetens storlek. Premie- sättningen baseras på risken. I princip motsvarar risken sex veckors omsättning hos researrangören. Det förekommer att större reseföretag kan ställa obegränsad betalningsutfästelse från bank, s.k. patronats- deklaration. I dessa fall blir kostnaden mycket låg eftersom försäkrings- bolaget i praktiken inte löper någon risk. För medelstora företag kan dock kostnaden uppgå till fem tyska mark eller mera per resa. Ofta ställer försäkringsbolag också krav på pant eller borgen. Detta ställer till problem för små och medelstora arrangörer, och i många fall kan det vara svårt för nya reseföretag att etablera sig på marknaden. Antalet konkurser inom resebranschen har dock sjunkit . försätts ungefär tio företag i konkurs. Hemtagningen under högsäsong tillgår på så sätt att man byter till sig flygkapacitet från andra arrangörer. Därefter flygs resenärerna hem med stöd av undantagstillstånd från luftfartsmyndigheterna. Under högsäsong kan hemtagningen då ta mellan och i anspråk. Kravet på Sicherungsschein medför inte något absolut skydd för kon- sumenterna, t.ex. finns det en förfalskningsrisk. Vidare förekommer det också att företag anordnar resor utan att teckna någon försäkring. Myn- digheternas egen tillsyn har ännu inte kommit igång. Bötessanktioner och liknande kommer därför inte till användning i praktiken. AgV: Organisationen företräder delstatliga och enskilda konsument- organisationer. Liksom sina medlemmar mottar AgV ekonomiskt stöd från staten. AgV har både hos och till framfört kritik mot det tyska resegarantisystemet. Allmänt kan sägas att dagens system – som i praktiken helt och hållet administreras av försäk- ringsbolag – är alldeles för komplicerat för konsumenterna. En viktig del av kritiken riktar sig mot det nuvarande systemet med Sicherungsschein. Det finns inte något enhetligt system för hur ett sådant dokument skall vara utformat. Ofta skrivs dessa handlingar ut på bak- sidan av reseavtalet.