sou · GNB3126 · 2000-01-01 00:00:00 — Att vrdera hÂllbarheten i pÂstÂenden r ett cen- tralt inslag i dessa praktiker. Detta gller knappast TV-tittandet? TV-mediet inbjuder inte i fˆrsta hand till sÂdana kritiska vrde- ringar. TV-program vrderas huvudsakligen utifrÂn andra kriterier; utifrÂn smak, vad man gillar och inte, underhÂllningsvrdet, de knslor som programmen vcker etc. SÂ till vida stmmer vÂra stu- dier mycket vl Habermas (1984) analys av televisionens publiker: îDen lsande publikens resonemang viker tendentiellt undan fˆr TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN konsumenternas utbyte av smak och bˆjelserî (Habermas 1984, s. 220). det för skillnad om tittare h i TV-sofforna diskuterar politik och intar I fˆregÂende avsnitt argumenterade jag fˆr att televisionen skapar bÂde kritiska och okritiska publiker. FrÂgan om televisionen stimu- lerar mnniskor att tnka annorlunda och ifrÂgastta dominerande uppfattningar, r naturligtvis i sig en viktig demokratisk frÂga. En fˆrutsttning fˆr att politiska oppositioner skall kunna uppstÂ r att mnniskor stimuleras till att tnka annorlunda. Men vad gˆr det egentligen fˆr skillnad om mnniskor hemma i TV-sofforna gˆr olika tolkningar, diskuterar och intar kritiska stÂndpunkter? Knnetecknande fˆr mycket forskning om televisionens publiker har varit en stark fokusering pÂ den avgrnsade receptionen, dvs. publikernas tolkningar av de enskilda program som undersˆkts. Drigenom har man underlÂtit att undersˆka vilken skillnad dessa tolkningsprocesser egentligen gˆr i ett stˆrre samhlleligt och poli- tiskt perspektiv, och pÂ vilka stt TV-programmen, via tittarnas re- ceptioner, direkt eller indirekt kan leda till olika former av kollektivt handlande, opinionsbildning och organiserade fˆrsˆk att pÂverka fˆrhÂllanden i samhllet. Enligt (1986) finns fÂ eller inga vetenskapliga studier som talar fˆr att mnniskor i nÂgon stˆrre utstrckning omstter de kun- skaper de fÂr som TV-konsumenter i handling. drar denna slutsats delvis utifrÂn resultat av egna empiriska studier. (1992) kritiserar de forskare (framfˆr allt Fiske) som lovordat den demokratiska potentialen i en aktivt tolkande mediapublik. menar att Fiske talar om hur publikerna gˆr motstÂnd mot domine- rande budskap i TV utan att undersˆka vilken betydelse detta mot- stÂnd egentligen har. Vilken fˆrndrande demokratisk kraft ligger det i ett TV-tittande som i och fˆr sig r kritiskt, men som i prakti- ken legitimerar dels en dominerande medieindustri, dels medbor- garnas roll som ÂskÂdare (de som tittar pÂ )? I en situation dr mnniskor nˆjer sig med rollen som TV-tittare utmanar de knappast nÂgra dominerande maktfˆrhÂllanden och de r knappast heller aktiva aktˆrer i demokratiska processer. Det r naturligtvis orimligt att fˆrvnta sig att vi som TV-publi- ker i handling skulle reagera pÂ annat n en brÂkdel av allt som vi tar del av pÂ TV och har Âsikter om. Mngden av potentiellt viktiga samhllsfrÂgor som vi konfronteras med r ofantlig. Men det r na- turligtvis ocksÂ sÂ att de eventuella relationerna mellan TV-tittande och politisk handling r indirekta, lÂngsiktiga och drmed svÂra att identifiera. Det r ju inte srskilt troligt att mnniskor som sitter och tittar pÂ TV tillsammans en kvll, efter en diskussion om vad de sett, bestmmer sig fˆr att direkt fˆrsˆka gˆra nÂgot Ât det de reage- rat pÂ. Dremot r det sannolikt sÂ att vi br med oss det vi sett pÂ TV in i andra sammanhang ñ i arbetet, organisationslivet och poli- tiska partier ñ dr detta kan pÂverka vÂrt handlande. TV-program som stimulerar oss att tnka annorlunda, att knna moraliskt och politiskt engagemang, kan mer lÂngsiktigt pÂverka vÂrt handlande i olika sammanhang. Men det r just de lÂngsiktiga effekterna som vissa mediekritiker lyft fram dÂ de hvdat att televisionen kan utgˆra ett hot mot de- mokratin. TV-mediets centrala stllning i den offentliga sfren och i mnniskors vardagsliv har lÂngsiktigt bidragit till att gˆra rollen som ÂskÂdare till en dominerande publikroll. Som Kellner (1990) pÂpekar hÂller televisionen publikerna kvar i hemmen borta frÂn deltagande i en offentlig sfr. TV-tittandet r en i huvudsak isolerad och individualiserad social praktik utan kopplingar till kollektiva samtal dr offentliga opinioner kan skapas. Som TV-tittare nˆjer vi oss med att vara ÂskÂdare. Det motsgelsefulla med televisionen r att den Â ena sidan kan dra in medborgarna i mngder av politiska hndelser och dra bort samma medborgare frÂn offentliga arenor fˆr politiska samtal och debatter. I en situation dÂ konkurrensen om publikerna blir allt skarpare blir det fˆr TV-redaktionerna allt mer vsentligt att utnyttja strate- gier fˆr att attrahera tittare. Alla TV-redaktioner r direkt eller indi- rekt beroende av tillrckligt hˆga tittarsiffror och ingen kan rkna med en sÂdan monopolsituation som hade fˆr inte sÂ mÂnga Âr sedan. Vissa TV-redaktioner litar i huvudsak till att de mnen de tar upp i sig skall vara tillrckligt intressanta och re- levanta fˆr att tilltala en tillrckligt stor publik. I mycket TV-pro- duktion fˆrsˆker man emellertid attrahera tittare, inte bara med hnvisning till informationsvrdet, utan genom att skapa sensatio- nella mediehndelser, dramatiska berttelser och spektakulra attraktioner (Ekstrˆm 1998). Producenterna fˆrsˆker berˆra och skapa knslor genom fˆrenklingar, dramatiseringar och starka ut- trycksmedel. Det fÂr inte bli alldagligt, det mÂste vara alarmerande TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN och iˆgonfallande, annars r risken att tittarna byter kanal. Hur pÂ- verkar denna utveckling TV-publikernas engagemang? Jag har delvis varit inne pÂ denna frÂga tidigare och framhÂllit risken fˆr att publi- kerna blir allt svÂrare att engagera i takt med den inflationen pÂ starka budskap som mediekonkurrensen bidrar till att skapa. LÂt mig hr utveckla detta nÂgot. I studien politics varnar Gamson (1992) fˆr att de som med rligt uppsÂt r ute efter att skapa politiskt engagemang i vissa fall litar fˆr mycket till det han kallar en îhot button approachî. Fˆrvisso kan starka, alarmerande budskap provocera fram kraftiga reaktioner bland mnniskor. Men de ˆkar knappast mnniskors till- tro till sina mˆjligheter att pÂverka. I stllet fˆr att strka mnnisk- ors knsla av delaktighet kan budskapen bidra till att skapa indig- nation, frustration, uppgivenhet och cynism. I ett av de reportage som publikerna fick se i den studie vi genomfˆrt hade Striptease intentionen att fˆlja upp ett tidigare re- portage dr man visat att det inom den Frivilliga beflsutbildningen (FBU) fanns en lokalfˆrening med starka hˆgerextremistiska eller t.o.m. nazistiska kopplingar. I denna uppfˆljning kunde man nu av- slˆja att det bland de fˆrtroendevalda inom FBU fortfarande fanns en person med bakgrund i hˆgerextremistiska organisationer trots att man pÂstÂtt sig ha gjort upp med dessa kopplingar. Reportaget var uppbyggt kring en intervju med den utpekade personen. Inter- vjun var noggrant planlagd, iscensatt och redigerad som ett sensa- tionellt och dramatiskt avslˆjande. Intervjun fick formen av en an- klagelseakt dr den svarande (fˆrst ovetande om vad som skulle hnda) snrjdes i sina egna svar. Offentligt avslˆjades han som skyl- dig och som en lˆgnare. Med vllovligt syfte nˆjde sig inte TV-re- daktionen med att informera TV-publikerna om fˆrhÂllandena, utan ville skapa en hndelse som kunde berˆra och engagera publikerna. Publikernas reaktioner pÂ denna mediehndelse bekrftar delvis det Gamson varnar fˆr. Inom publikgrupperna skapades inga dis- kussioner om t.ex. hˆgerextremismens eventuella utbredning i sam- hllet, n mindre om vad man borde gˆra Ât detta. Dremot fˆrekom tre andra typer av reaktioner pÂ det iscensatta avslˆjandet, vilka kan sammanfattas med begreppen indignation, underhÂllning, samt likgiltighet. Indignationen kom till uttryck i att nÂgra tittare upp- rˆrdes ˆver att den intervjuade var en riktigt lˆgnare som fˆrsˆkte slingra sig. Han blev en representant fˆr kategorin inflytelserika personer som man inte kan lita pÂ. En vanligare reaktion var dock att tittarna underhˆlls av inslaget. De skrattade spontant, ironiserade och raljerade ˆver huvudpersonens fˆrsˆk att fˆrklara sig. made hans kommentarer och skrattade tillsammans. Dramaturgin, dÂ huvudpersonen blev bortgjord och tappade masken infˆr kame- ran, fungerade underhÂllande. MÂnga tittare uttryckte ocksÂ vad som nrmast liknade likgiltighet infˆr inslaget. Deras reaktion kan sammanfattas pÂ ungefr fˆljande stt: îJaha och n sen dÂ?î Dessa tittare uppfattade det som att redaktionen fˆrsˆkte fˆrstora upp och gˆra nÂgot sensationellt av nÂgot som egentligen inte var srskilt anmrkningsvrt. Journalistiken kan med sina sensationella budskap bidra till in- dignation och cynism. Men det finns ocksÂ gott om exempel pÂ att uppseendevckande hndelser som visats i TV kan ha stor betydelse i opinionsbildning och fˆr ett ˆkat engagemanget i sociala och poli- tiska rˆrelser. Reportage med skakande bilder pÂ mnniskor som le- ver under svÂra fˆrhÂllande har bidragit till mnniskors engagemang i olika hjlpinsatser. Miljˆhot exponerade i medierna har sannolikt pÂverkat anslutningen till miljˆrˆrelserna, osv. Det r inte medierna som skapat fredsrˆrelser, miljˆrˆrelser, rˆrelser mot rasism etc. Samspelet mellan sÂdana kollektiva rˆrelser och medierna r betyd- ligt mer komplicerat n sÂ. Att televisionen kan inspirera till poli- tiska kollektiva handlingar torde dock vara helt klart. Jag hvdade ovan att televisionen drar bort medborgarna frÂn arenor dr de mer aktivt kan delta i offentliga debatter och opinionsbild- ning. Det finns stˆd fˆr att pÂstÂ detta, men kanske r det ndÂ en sanning med viss modifikation. Vad jag tnker pÂ hr r framfˆr allt den medieutveckling som skapar nya stt att anvnda televisionen i kombination med andra medier. Multimedieutvecklingen erbjuder mˆjligheter att kombinera rollen som ÂskÂdare med andra mer ak- tiva roller. TV-tittande kan t.ex. kombineras med diskussioner och opinionsbildning via internet. Den politiska demokratiska potentialen i internet r en stor frÂga i sig som jag inte skall behandla hr. Liksom vad gller TV-mediet finns olika argument. Vissa framhÂller mediet som ett rum fˆr de- mokratiska praktiker med unika mˆjligheter till globala politiska aktioner och debatter ˆver nationella och kulturella grnser. Det finns ocksÂ gott om exempel pÂ hur e-post och diskussionssidor pÂ ntet anvnts i opinionsbildning och fˆr offentliga debatter dr mÂnga medborgare deltagit aktivt (Castells 1998, s. 366). TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN framhÂller att internet r ett medium fˆr eliter som skapar nya for- mer av ojmlikhet i samhllet (1999). Ett exempel pÂ hur internet och televisionen kombineras r de diskussions- (eller chatt-) sidor som ˆppnas i anslutning till speci- fika TV-program. Till programmet och co knˆts en sÂdan sida som tittarna uppmanades att utnyttja fˆr att inte bara komma med synpunkter pÂ programmet utan ˆver huvud taget diskutera de frÂgor som togs upp. Vi gjorde en srskild studie av alla de inlgg som gjordes pÂ denna sida (cirka 150ñ200 inlgg per dag). Jag ska ta upp nÂgra resultat frÂn denna specialstudie. Jag har valt att ta upp det hr eftersom det r ett exempel pÂ att televi- sionen inte bara drar bort utan ocksÂ kan dra in tittarna i offentliga debatter. En sÂdan chattsida erbjuder en mˆjlighet till samtal och diskus- sioner som mÂnga andra sammanhang inte gˆr, sÂ till vida att det r mˆjligt fˆr mÂnga att inte bara ta del av inlggen utan ocksÂ aktivt delta i diskussionerna. och co tillhˆr den typ av program som enligt vissa medieforskare torde vcka engagemang hos tittarna inte minst genom sin provokativa ton och prioriteringen av tablo- idorienterade mnen (se t.ex. Fiske 1989). En uttalad ambition med programmet var ocksÂ att berˆra och engagera. Mot bakgrund av detta ñ kombinationen av internets potentialitet och programmets ambitioner ñ blir det srskilt intressant att undersˆka de samtal som etablerades pÂ sidan. En fˆrdel med detta material ñ ur ett metodiskt perspektiv ñ r att vi hr kan studera hur en stor grupp tittare fˆrhÂller sig till programmet utan att detta pÂverkas av forskarnas nrvaro. (Drmed inte sagt att gruppen r representativ fˆr vare sig svenskar i allmnhet eller programmets tittare.) Jag har hr valt att srskilt uppmrksamma en aspekt av detta, nmligen det stt pÂ vilket det rationella samtalets (den demokra- tiska dialogens) grundprinciper tillmpades och motverkades pÂ hemsidan (jfr Habermas 1984a, 1995). Vi kan samman- fatta dessa principer (som bˆr betraktas som en slags vgledande ideal) i fˆljande punkter: att alla har samma principiella rttigheter att delta med sina Âsikter; att det fˆr samtalet vgledande mÂlet r en ˆkad gemensam fˆrstÂelse; att deltagarna tar det som andra sger pÂ allvar och fˆrsˆker fˆrstÂ andras argument; att deltagarna r beredda att stÂ fˆr sina egna pÂstÂenden och ven r beredda att ge argument fˆr dessa samt eventuellt omprˆva tidigare uppfattningar. PÂ Asch- berg och co:s hemsida stlldes det rationella samtalet pÂ spel pÂ ett fˆr diskussionen om medier och demokrati intressant stt. Varje kvll var det personer som pÂ hemsidan reagerade pÂ sÂdant som togs upp i programmet. De fˆrde fram sina stÂndpunkter pÂ ett stt som tydligt visade att de ville utnyttja mediet fˆr en diskussion i moraliska och politiska frÂgor. Det kunde handla om t.ex. miljˆfrÂ- gor och skolfrÂgor eller om det moraliskt riktiga i redaktionens stt att arbeta. De som skickade in sina inlgg tycktes ha den outtalade fˆrhoppningen att ven andra skulle betrakta detta som ett forum fˆr ett rationellt samtal. Det uppstod dock bara undantagsvis sÂdana samtal. Det vanliga var att inlggen antingen lmnades okommente- rade, eller att de (vilket skedde mycket ofta) bemˆttes med ironiska kommentarer, trams, hcklande och fˆrdˆmande som knappast bi- drog till ett rationellt samtal. Ett exempel: deltog (som var misstnkt fˆr mordet pÂ ) i programmet. Detta var bara nÂgra program efter att en av Palmes sˆner varit gst i programmet. deltagande kommenterades flitigt pÂ hemsidan. En stor del av dessa kommentarer var uttryck fˆr ett hcklande som drabba- de de allra flesta gsterna som ˆver huvud taget deltog i program- men. En typisk kommentar: îDom som tror att har mˆrdat kan inte vara sÂ smarta Ö. Jag sger bara Ö Kolla in killen!î Flera tittare kritiserade dock redaktionen och argumenterade fˆr att det var pÂ flera stt oetiskt att lÂta delta som gst. Re- daktionen svarade typiskt nog inte pÂ denna kritik och de titta- re/chattare som svarade gjorde det pÂ ett stt som knappast fˆrde diskussionen vidare. Hr fˆljer ett kort utdrag frÂn samtalet. ñGˆr ni vad som helst fˆr att fÂ tittare? Att ta dit en sÂn som r vl verkligen ett stort misstag. MÂrten mÂste knna sig krnkt av det hr, jag hoppas att han inte stller upp fˆr det hr pro- grammet mer. (Inlgget hade rubriken: îDu gÂr fˆr lÂngt Robbanî) ñJag r bˆjd att hÂlla med Ö men vilket drag i programmet om MÂrten och CP var med . ñVar inte sÂ jvla knsligÖ Kommunikationen pÂ hemsidan prglades ocksÂ i andra avseenden av fˆrhÂllanden som inte r fˆrenliga med ett rationellt samtal. En grundprincip i ett rationellt samtal r att de som talar tar ansvar fˆr det de sger, att de kan gˆras ansvariga fˆr sina pÂstÂenden och av- krvas argument. En stor del av kommunikationen pÂ och co:s hemsida prglades tvrtom av grundprincipen att man inte kan gˆras ansvarig fˆr det man sger. MÂnga deltog anonymt, vanligen med nÂgon pseudonym. Mediets karaktr gˆr det mˆjligt att delta med nÂgon annans namn, med olika namn frÂn gÂng till gÂng etc. PÂ TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN ntet kan man agera som en fiktivt konstruerad person, som bara existerar i den virtuella verkligheten, och som kan sga vad som helst och byta uppfattningar hur som helst. Det finns inget ansvarigt subjekt bakom talhandlingarna. Grundlggande fˆr ett rationellt samtal r sjlva dialogen, samt deltagarnas villighet att ta intryck av andras argument. Bland de hundratals inlggen pÂ hemsidan fanns mycket fÂ exempel pÂ att nÂgon efter en dialog med nÂgon annan omprˆvade sina uppfatt- ningar i en frÂga. En stor del av inlggen tycks ˆver huvud taget inte vara uttryckta med fˆrvntningar pÂ att det skulle bli en dialog, att nÂgon annan skulle svara, instmma eller pÂ annat stt bemˆta in- lgget. Merparten av inlggen hade karaktren av sjlvstndiga ut- tryck, en slags fragmentariska kommentarer. I vissa fall reagerade personer pÂ att ingen besvarade deras inlgg. Om de drpÂ fick ett svar var det ofta med ironiska kommentarer riktade mot att perso- nen inte fattat vad detta chattande gÂr ut pÂ, dvs. att man inte skall fˆrvnta sig ett svar. Det rationella samtalet fˆrutstter att vi kan skilja mellan skmt och allvar. Det fˆrutstter att de som talar menar nÂgot med det de sger, att de gˆr ansprÂk pÂ att uttrycka sig sannfrdigt och rligt om fˆrhÂllanden i verkligheten. I det chatt som utvecklades pÂ hem- sidan blandades allvar och skmt pÂ ett stt som gjorde att det inte sllan var mycket svÂrt att dra grnserna dremellan. Typiskt var ocksÂ att personerna uttalade sig pÂ ett stt som tydligt demonstre- rade att de inte gjorde nÂgra ansprÂk pÂ sannfrdighet och inte ville sga nÂgot som var viktigt och hade nÂgon djupare mening. Om nÂ- gon ifrÂgasatte det de sa kunde de alltid undvika en kritik med ut- tryck av typen: îvem bryr sigî, îdet struntar vl jag iî eller îdet var faan va du blev allvarlig nu dÂî. Samtalen blir i stor utstrckning en form av lek och fˆrstrˆelse. Det r lek dels sÂ till vida att man tycks delta fˆr att det r roligt. Chattarna leker vidare med etablerade genrer och samtalsformer. Det r en undflyende form av kommunikation dr deltagarna ofta gˆr varandra pÂminda om att det man sger ndÂ inte har nÂgon be- tydelse, att det ndÂ inte r nÂgon med inflytande som lyssnar och lÂter sig pÂverkas. PÂ hemsidan fanns exempel dr det faktiskt etab- lerades en dialog som kan betraktas som ett rationellt samtal dr fler personer utnyttjade mˆjligheten att ˆppet diskutera. TvÂ stt att an- vnda internet i vardagslivet stod mot varandra. Vissa fˆrsˆkte an- vnda mediet fˆr att sga nÂgot viktigt, fˆr att argumentera och de- battera i angelgna frÂgor, andra anvnde det som en form av lek. Leken tog fˆr det mesta ˆverhanden. Seriˆsa inlgg bemˆttes och anklagades fˆr att vara alltfˆr trÂkiga och pretentiˆsa. Andra fram- hˆll (direkt eller indirekt) att det ndÂ r meningslˆst att diskutera. En kortare diskussion om jobben och orsakerna till arbetslˆsheten, vilken initierades efter att mnet togs upp i programmet, kunde t.ex. avslutas med att nÂgon ironiskt konstaterade att inlggen var îvl- digt djupsinnigaî, fˆljt av ett annat inlgg dr nÂgon sger att det enda rtta r att gÂ och lgga sig. I vissa fall gjordes denna kamp om samtalets grundprinciper till en explicit diskussion. Det skedde nr personer fˆrsˆkte Âterfˆra samtalet till en rationell dialog och explicit kritiserade dem som ho- tade detta genom sina meningslˆsa och oseriˆsa kommentarer. Den som fˆrsˆkte Âterupprtta det rationella samtalet kunde i sin tur fÂ utstÂ hÂnfulla kommentarer fˆr sina ansprÂksfulla ambitioner. Kombinationen av ett provokativt och samhllskritiskt TV-pro- gram och en hemsida till vilken mnniskor inbjuds till en offentlig diskussion, skulle kunna vara en mˆjlighet fˆr publikerna att aktivt delta i en samhllsdebatt dr ven frÂgor som inte ges nÂgot stˆrre utrymme i den etablerade mediedebatten kan gˆras till politiska frÂ- gor. Denna mˆjlighet utnyttjades knappast i detta fall. Det fanns de som fˆrsˆkte men de bemˆttes ofta av ironiska kommentarer av typen: îTror du att det r nÂgon som bryr sig om dina jvla Âsikterî. Vad r orsakerna till att fˆrsˆken att etablera ett rationellt samtal mˆttes av sÂdant motstÂnd och trngdes tillbaka av ett ironiserande, lekfullt och i mÂnga fall fˆraktfull chattande utan intresse av en reell dialog? Jag tror att detta hnger samman med Âtminstone tre samverkande fˆrhÂllanden: TV-programmets (och TV-mediets generella) karaktr, chattandet som kommunikationsform, samt den specifika publiken. program var vanligtvis spektakulra och provokativa. Ett genomgÂende grepp som anvndes fˆr att skapa ett underhÂllan- de TV-program var att bryta mot konventioner. En vgledande princip fˆr programmet var att det mesta r tillÂtet bara det blir till- rckligt kul. Det fick absolut inte bli konventionellt eller preten- tiˆst. I reportagen drev man med konventionella journalistiska me- toder; programledaren anvnde ett sprÂkbruk som programledare vanligen inte anvnder; gster bengna att uttrycka spektakulra uppfattningar och vara allmnt lustiga prioriteras osv. Samtalen i programmet (med snabba subjektiva kommentarer kring olika mnen; blandningen av skmt, ironi och allvar etc.) hade mÂnga likheter med publikernas chattande. Pratet i ett TV-program som och co kan i sjlva verket beskrivas som en typ av chattan- de. TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN Det finns mÂnga olika stt att anvnda internet. Chattandet r ett stt. Hr integreras den nya datatekniken i vardagslivet i en form av underhÂllande och lekfullt prat. Chattandet tycks (Âtminstone i vissa fall) var fˆrknippat med en srskild samtalskulur; dr skmt och all- var blandas; dr ironi och hÂnfulla kommentarer vrderas hˆgt; dr det r viktigare att vara rolig och okonventionell n att vara seriˆs och saklig. I chattandet r det inte ovanligt att personer utger sig fˆr att vara nÂgon annan n den de r och det fˆrekommer ocksÂ relativt ofta meddelanden prglade av cynism, rÂa skmt och obsceniteter (jfr 1999). TV-program som och co erbjuder ett utomordentligt underlag fˆr just chattande, genom de mnen som tas upp, de bilder som visas, de personer som framtrder och de Âsikter som fˆrs fram. Programmet och co, och internet med sin tillhˆrande îchattkulturî, drar naturligtvis till sig en viss publik men bidrar ocksÂ till att skapa denna publik. Att dˆma av sprÂket, och inte minst alla de kommentarer som anspelar pÂ kvinnor och sex, tycks det vara en mycket mansdominerad publik. Gemensamt fˆr de me- dier som hr fˆrs samman r att de i stor utstrckning r fˆrknippa- de med fˆrstrˆelse och eskapism. De som tittar pÂ programmet och co och chattar pÂ ntet tycks knappast vara ute efter att delta i politisk debatt. De r ute efter en stunds under- hÂllande avkoppling. Kanske r detta ocksÂ en publik som har liten tilltro till sina mˆjligheter att pÂverka genom opinionsbildning. Den lekfulla ironin blir ett uttryck fˆr att man inte lÂter sig invaggas i en fˆrestllning om att nÂgon verkligen skulle lyssna pÂ vad man tyck- er, att det verkligen skulle vara meningsfullt att fˆrsˆka pÂverka politiken. Chattandet har likheter med publikernas stt att kommentera programmen i de studier som vi genomfˆrt. Skmtsamma och iro- niska kommentarer r vanligt. Inte sllan valde tittarna at kommen- tera personernas utseende och agerande i stllet fˆr innehÂllet i det de sa. Typiskt r ocksÂ att merparten av tittarnas kommentarer var fragmentariska och lˆsryckta, och inte en del i en lngre samman- hngande diskussion. Programmens karaktr stimulerade sllan till eftertanke och lngre mer fokuserade diskussioner. Att titta pÂ TV r att ta del av stndigt nya hndelser, bilder, budskap som far fˆrbi. hnder nÂgot nytt. Vi kan se chattandet som ett (srskilt tydligt) uttryck fˆr hur televisionen som ett undflyende medium skapar en undflyende publik, hur mediets virtuella verklighet skapar en publik som leker, spelar och hycklar. VÂr fallstudie av den chattsida som knˆts till programmet Asch- berg och co visade avslutningsvis ocksÂ en annan intressant sak. Den typ av populrjournalistik som programmet var ett exempel pÂ kan uppenbarligen stimulera publikerna att inta ett kritiskt och ironiskt fˆrhÂllningsstt till makthavare, îdem dr uppeî, och de institutio- ner och grupper i samhllet som fˆrknippas med nÂgon form av etablissemang (inklusive journalistiken sjlv). En mycket stor del av kommenterarna pÂ chattsidan uttryckte en sÂdan kritik.