sou · GNB383 · 2000-01-01 00:00:00 — Inte minst med tanke på att vi befinner oss i något av en experimentell demokratiepok. Två tänkbara modeller, som här ska beröras, är europeisk parlamentarisk demokrati respek- tive presidentsystem (, 1998, s. 130–132). I den parlamentariska modellen utses kommissionen genom ett enkelt majoritetsbeslut av , vars förtroende kommissionen måste ha även kon- tinuerligt. Detta skulle innebära att den verkställande makten på europeisk nivå skulle få ett tydligare ansvar i förhållande till EU- parlamentet. Det skulle i sin tur kunna bidra till en stärkt ställning för väljarna genom en större möjlighet att utöva inflytande och utkräva ansvar. Europapolitiken skulle i och med detta bli mer in- tressant för partier, väljare och media. Europaparlamentsvalet skulle bli ett val att räkna med. Å andra sidan skulle medborgarna i enskilda länder tvingas att acceptera överstatliga beslut som endast bygger på en enkel majoritet i . Det skulle kunna betyda att en viss politisk linje skulle dominera Europapolitiken , med påföljd att majoritetsuppfattningar på nationell nivå skulle hamna i minoritet och tvingas acceptera fattade beslut. I presidentmodellen väljs en EU-president direkt av europamed- borgarna. Presidenten skulle vara chef för : kom- missionen. Medborgarna skulle därmed få möjlighet att välja och ut- kräva ansvar av en central makthavare i EU. Detta skulle sannolikt betyda en tydligare åtskillnad mellan europeiska och nationella val- rörelser. Det skulle ge särskilt goda förutsättningar för en livaktig konkurrens mellan presidentkandidaterna med paneuropeiska par- tier i en framträdande roll i samband med valrörelsen (väljarmaski- ner). Detta alternativ kan framstå som en ännu starkare majori- tetsmodell, där en enda person kan hävda en demokratisk legiti- mitet baserad på väljarstöd från en majoritet av europamedborgarna. , vars beslut kan bygga på skiftande majoriteter, skulle i detta fall kunna ha en relativt stark ställning och fungera som en motvikt i förhållande till presidenten. Det skulle alltså vara fråga om en europeisk maktdelning med tydliga drag av demokratiska system. För båda dessa demokratimodeller på europeisk nivå gäller att deras faktiska karaktär i hög grad skulle avgöras av hur kompetens- och maktfördelningen skulle se ut mellan olika institutioner, inte minst mellan de europeiska och nationella institutionerna. Dessa modeller är inte politiskt gångbara i . Därmed kan de betraktas som orealistiska. Frågan är dock om den svenska samlingen kring vår existerande, nationella demokrati är mer fruktbar och realistisk mot bakgrund av dynamiken i EU-integratio- nen. Ju mer integrerat blir, desto svårare blir det sannolikt att hävda EU-kritikernas strategi att åternationalisera, såvida inte unionen ställs inför mycket stora och svårhanterade problem som leder till en betydande misstro mot unionens beslutskapacitet. Om däremot lyckas någorlunda kommer sannolikt den nationella reträttvägen att växa igen och upplevas orealistisk och förlegad. EU-dynamiken – inte minst i form av EMU och östut- vidgningen – kan också på goda grunder hävdas innebära att den nationella demokratistrategin inom EU undermineras, det vill säga den dominerande svenska linjen . Vid vilken punkt i in- tegrationsprocessen blir en mer europeisk demokrati nödvändig? Är vi inte redan där i och med eller har funnit en tredje väg mellan nationellt unionsutträde och europeisk federa- tion? DET POLITISKA GLOBALISERINGSBEHOVET OCH DEMOKRATIN Den europeiska integrationstraditionen talar för att det inte kan bli fråga om bestående undantag för enskilda stater, utan att med- lemsstaternas integration varierar med avseende på tempo och timing. kan enkla trendframskrivningar av detta slag vara särskilt osäkra när det gäller ett unikt integrationsprojekt som EU. Det har ju dessutom talats en hel del om möjligheten att utveckla EU på ett mer variationsrikt sätt, där bara vissa stater fördjupar samarbetet. Det kan exempelvis gälla säker- hetspolitiken med och som integrationsloko- motiv. Underförstått är nog ändå att ett ytterligare steg i integra- tionen, som uppfattas bli framgångsrik, kommer att leda till att även avvaktande och skeptiska stater följer efter . Det finns dock inget som hindrar att stater som är skeptiska till överstatlighet, till exempel , och , väljer att ställa sig utanför den fortsatta integrationen i några grund- läggande avseenden, trots att det i vissa fall kan vara fråga om för- dragsbrott. Integrationens större steg kan i praktiken ses som en politisk integration, som bygger på att grundläggande nationella in- tressen inte utmanas och att det finns ett folkligt stöd. Stater som bromsar en fortsatt integration bidrar till att den Europeiska unionen sannolikt utvecklas längs en tredje väg mellan teoretiskt renodlade alternativ i form av mellanstatligt samarbete respektive federal statsbildning. Det innebär paradoxalt nog att kända demokratimodeller framstår som orealistiska och att en möj- lig demokratisk reformering nog måste sökas längs otrampade sti- gar. som detta nog känns osäkert för många kan just en oren lösning visa sig vara robust. När det är svårt att finna en en- kel och entydig demokratimodell för den komplexa EU-politiken kan det vara klokt att medvetet välja en mer sammansatt lösning: en rimlig andrahandslösning som ingen älskar men som många kan leva med. Det är tveksamt om vi över huvud taget kan tala om ett val av de- mokratiskt system. EU-integrationen kännetecknas av en politisk dynamik som bland annat tar sig uttryck i initiativ kring sakfrågor och en kamp i utdragna förhandlingsprocesser snarare än rationella val av demokratireformer. Politikens innehåll är i fokus och de de- mokratiska spelreglerna anpassas efter EU-politikens kontinuerligt förändrade förhållanden. Vi kan med andra ord tala om EU-integra- tionen som ett politiskt experiment snarare än ett demokratiskt, men frågan är hur länge till. Denna svenska villrådighet kring EU och demokratin kan ses mot bakgrund av ett relativt starkt politiskt globaliseringsbehov i Det är ingen enkel uppgift att förändra den gyllene epokens samhällskontrakt; att ifrågasätta invanda medborgar- och politi- kerroller. EU blev en lösning när det gällde att göra uppbrott från det gamla. Men om och hur EU kan bli en lösning för det nya , när det gäller globaliseringsfrågan och den demokratiska förnyelsen, är fortfarande en obesvarad fråga. I vilken utsträckning som är autonomt i dessa avseenden – och bestämmer över sitt eget öde – är även det en öppen fråga som forskare, medborgare, politiker och debattörer bör ägna mycket tankemöda. DET POLITISKA GLOBALISERINGSBEHOVET OCH DEMOKRATIN Amoore, m. fl. (1997) Overturning Globalisation: Resis- ting the Teleological, Reclaiming the Political, i New Political Economy, Vol. 2, No. (1994) The Infrastructure of the infrastructure? Towards embedded financial orthodoxy in the international po- litical economy, in: Palan, R. & Gills, B. ), Transcending the State-Global Divide: A Neostructuralist in Interna- tional Relations, Cox, (1986) The state-finance-industry relationship in comparative perspective, in: Cox, . (Ed), , Finance and Industry. & , P. (1991) Political Responses to Interdepen- dence: Whats Left for the Left? , (1982) . , , Grahame (1996) Globalization in Ques- tion. , (1997) Så gott som demokrati. Om demokrati- frågan i EU-debatten. Katzenstein, (1985) Small States in World Markets. Industrial Policy in Europe. Keohane, (1984) After Hegemony: Cooperation and Dis- cord in the World Political Economy. (1985) Structural Conflict. The Third World Against Global Liberalism. Kux, (1998) : Adjustment Despite Deadlock, i Hanf, , . (eds.). Adapting to European Integration. Small States and Union. Lon- don: Longman , (1998) Democracy in Union. , och , (1997) Globaliserings- fällan. Angreppet på demokrati och välfärd. , (1999) EU och demokratin från svensk horisont. Panitch, (1994) Globalisation and the State, Socialist : Between Globalism and Nationalism. Reich, (1992) The Work of Nations: Preparing Ourselves for the 21st Century Capitalism. Ruigrok, , (1995) The Logic of Inter- national Restructuring: . Sassen, (1995) and the : Notes To- wards a of Place Centred Governance, Competition and Change: and Political Economy, Vol. Strange, (1990) Finance, Information and , Review of International Studies, Vol. Strange, (1995) The , Daedalus, Vol. 124, No. Zysman, (1996) The Myth of a Global Economy: Regional Realities, New Political Economy, Vol. 1, No. , (1956) Servicedemokrati, , , 21/5, 1993 , 31/12, 1998 , ledare, 19/1, 1999 Partimaterial och övrigt material Arbetsordning för övervakningskommittén i Mål 2 Bergslagen 1995–1999 DET POLITISKA GLOBALISERINGSBEHOVET OCH DEMOKRATIN Avsnitt: Att förvalta medbor- garnas förtroende 1998, Europapolitiskt handlingsprogram valplattform inför EU-parlamentsvalet : Miljö- partiets framtidsvision om EU och världen! Socialdemokraterna 1998, Socialdemokratins program. Ett studie- och diskussionsmaterial inför programrevisionen Socialdemokraternas valplattform inför EU-parlamentsvalet 1999, förslag till EU-politiska handlingsprogram från partistyrelsen:Ett demokratiskt alternativ till hemsida, jan. 1999: hemsida jan. 1999: hemsida jan. 1999: Socialdemokraternas hemsida jan. 1999: hemsida jan. är en del av . i modern tid har väl detta förhållande framgått med sådan skärpa som , då den Europeiska Unionen (EU) utgör en väsentlig del av vår politiska verklighet och eventuellt svenskt deltagande i valutasamarbetet (EMU) står högt på den politiska dagordningen. I dagens läge kan man helt enkelt inte diskutera makt och demokrati i isolerat utan att sätta in frågeställningarna i ett större europeiskt sammanhang. I detta vidgade perspektiv handlar frågorna mindre om ojämlik maktfördelning och demokratibrister inom landets gränser utan mera om statens förändrade roll och demokratins förutsättningar i en värld, där statsgränserna spelar en mindre dominerande roll. Kan man i den europeiska dynamiken skönja mönster, som ger en antydan om statens och demokratins framtida utveck- ling? Ett försök att besvara den frågan kräver en kringgående rörelse. Jag kommer således att inledningsvis ställa ett antal frågor kring den moderna, suveräna staten som demokratins territoriella ram. Varför har staten visat sig så framgångsrik i jämförelse med andra organisa- tionsformer? Varför uppfattar vi nationalstaten som demokratins naturliga demos?1 Och vad innebär egentligen statens suveränitet? Därefter diskuterar jag nätverk som en alternativ organisationsform, som överskrider statens territoriella begränsningar. Framväxten av olika nätverk över statsgränserna i kommer därvid i fokus. Vilka konsekvenser får nätverkens för i synnerhet samt för statens roll och demokratins styrka mera generellt? Tre samtidiga och sammanflätade processer, som vi vanligen försö- ker fånga under rubrikerna globalisering, europeisk integration och det slut, har omvandlat det europeiska politiska Den tidigare så stabila poli- tiska kartan har ersatts av dynamik och osäkerhet. Sovjetimperiets sammanbrott gav upphov till flera nya statsbildningar, en kaotisk situation på och upplösning av etablerade allians- mönster. Intensifieringen av integrationen inom EU har medfört att övernationella institutioner växt fram, som den regionala autonomin ökat. Pågående projekt att ytterligare fördjupa och bredda den europeiska integrationen, såsom EMU och östutvidg- ningen, reser en rad frågor om den framtida europeiska kartan. Slutligen är effekterna av globaliseringen, hur man nu än vill definiera den, föremål för intensiv debatt. Frågan gäller här statens betydelse och framtida roll, själva grundvalen i de politiska kartor vi vant oss vid. Dessa och andra förändringar skapar problem för den som vill rita karta. Svunnen är den tid, då gränsdragningen mel- lan var stabil och oomtvistad och då man genom att utmåla Natos och medlemsstater i olika färger kunde åskådliggöra de avgörande politiska konstellationerna på kontinenten. Dagens kartritare måste inte bara anpassa sig till stän- diga förändringar utan behöver också ta ställning till en rad besvär- liga frågor. Hur kan man avbilda EU-dynamiken? Vilka regioner förtjänar att utmärkas på Europakartan? Ännu mera fundamental är frågan, hur informativ en karta baserad på statsgränser är och hur man på kartan kan beskriva de så viktiga flödena över stats- gränserna. En del historiker menar, att en jämförelse av kartor strax före och strax efter kanske är mera informativa än en mera samtida karta vad beträffar nutida politiska realiteter i . Andra vill gå tillbaka ännu längre i historien och ser paralleller mel- lan dagens utveckling och det medeltida . De lägger då ton- vikten vid den geopolitiska osäkerheten, motsägelsefulla tendenser till såväl centralisering som decentralisering och konkurrerande po- litiska organisationsformer efter det slut, som de pekar på förändringar i lojaliteten gentemot staten bland dagens européer. För dagens såväl som medeltidens européer ter det sig na- turligt att ha ett flertal, delvis sammanfallande identiteter.2 Andra åter talar om ett framväxande regionernas . De anspelar då främst på olika initiativ till regional samverkan inom EU:s ram, men hänvisar även till att varit en kontinent av städer och regio- ner långt innan dagens statsgränser fixerades.3 Både vad gäller den nya medeltiden och regionernas rör det sig om förenklingar, som knappast kan sägas ge en tillfredsställande beskrivning av verk- ligheten utan framför allt ger en antydan om hur komplex och mångfacetterad dagens europeiska politiska karta är. Uttrycken kan också ses som ett ifrågasättande av statens centrala roll, själva grund- stenen i vår invanda världsbild. En grundläggande premiss för allt vårt tänkande kring politik, eko- nomi och samhällsliv gäller uppdelningen av världen i suveräna sta- ter, som tillsammans täcker jordens landyta och angränsande vatten men vars territorier aldrig sammanfaller. De tydliga och lagfästa gränserna mellan staternas territorier får även karaktären av intellek- tuella gränser. De flesta akademiska ämnen upprätthåller t.ex. en klar distinktion mellan vad som händer inom statens gränser och aktiviteter som sträcker sig över statsgränserna och hänförs till in- ternationella relationer. Ämnesbeteckningar som statsvetenskap, nationalekonomi och statistik vittnar om statens centrala roll i fråga om att sortera upp vårt vetande. Även om vi kanske inte tänker på det, har ordet statistik samma språkliga ursprung som stat. Sammanställningen av statistik och annan information sker ju också företrädesvis på nationell nivå. Kort sagt har vi kommit att ta staten för given, och indelningen i suveräna stater behärskar medvetet eller omedvetet vårt tänkande. finns det en växande skara forskare, som från olika utgångs- punkter problematiserar den suveräna staten. De befinner sig på sätt och vis i samma situation som de tänkare , som var vana vid att påvedöme eller imperium var de naturliga politiska organisationsformerna. De kunde möjligen inse, att någonting nytt höll på att växa fram – den moderna staten – men de saknade be- grepp och kategorier för att förstå detta nya fenomen. På samma sätt finns det många iakttagare, som ifrågasätter statens cen- trala roll men som har svårare att formulera eller komma överens om hur den nya internationella ordningen skall karakteriseras. Det har sagts om staten, att den egentligen är osynlig: den måste personifieras innan den kan bli sedd, symboliseras innan den kan bli älskad, fantiseras innan den kan bli förstådd.4 En rik flora av meta- forer och symboler har bidragit till att etablera statens centrala ställ- ning i vår föreställningsvärld. Personifieringen av staten är kanske den mest grundläggande metaforen, som vi knappast klarar oss utan när vi talar om staten. Om vi över huvud taget vill förstå eller förut- säga statens beteende, måste vi antaga att den har psykologiska egenskaper av det slag vi känner till genom introspektion eller ge- nom umgänget med våra medmänniskor. Stater/personer är delar av ett större samhälle, i relation till varandra kan de betecknas som vänner, fiender, grannar, bundsförvanter, beskyddare, klienter osv. Stater uppträder på ett visst sätt, de uttrycker sina intressen, de tol- kar varandras beteende, de reagerar på olika händelser i sin omgiv- ning. Vi tillskriver stater olika personligheter – de kan vara pålitliga eller opålitliga, aggressiva eller fredliga, starka eller svaga, beslutsam- ma eller vankelmodiga, samarbetsvilliga eller motsträviga osv. Även om den här typen av språkbruk kan försvaras som stenografiska ut- tryck för de personer som agerar i statens namn, kommer den grundläggande metaforen staten som person ändå att färga vårt tänkande om staten och mellanstatliga relationer. Staten som hem är en annan vanlig och inflytelserik metafor och symbol. Statens territorium är ett hem, som behöver skyddas från inkräktare. Denna rumsliga metafor frammanar en bild av en be- gränsad, inhägnad rymd med otvetydig gräns mellan insida och utsi- da. Inom hemmet råder en samhörighet och solidaritet, från vilken de som befinner sig utanför är uteslutna. Uttryck som fädernes- land, modersmål, och framför allt folkhemmet reflekterar denna slagkraftiga metafor. Statens suveränitet handlar då bildligt talat om hemmets helgd och skydd mot hemfridsbrott. Båda dessa metaforiska uttryck för staten som person och hem förefaller enligt språkforskare ha ett gemensamt ursprung i en slags förbegreppslig föreställning om behållare, som på många olika sätt återspeglas i vårt vardagsspråk. Den har tre komponenter: ett inre, en gränsyta och ett yttre. Denna föreställning präglar vårt förhåll- ningssätt till såväl människokroppen som staten. Staten som person och staten som hem är dessutom systematiska metaforer i den be- märkelsen, att de ligger till grund för en serie sammanhängande språkliga uttryck, utan vilka vi knappast kan tala eller tänka kring staten. På samma gång begränsar de vårt synfält. Systematiska meta- forer framhäver vissa aspekter av det fenomen de hänför sig till men gör oss blinda för andra aspekter. Vårt bruk av den här ty- pen av metaforer är oftast omedvetet. Med långvarig och flitig an- vändning kommer de att uppfattas som naturliga och oundvikliga, vilket de naturligtvis inte är. Man kan alltid finna alternativa meta- forer, och nytänkande kräver ofta just detta.5 Personifiering av staten gör det naturligt att se staten som en kalkylerande aktör, och hem-metaforen får oss att ta statens exklu- siva äganderätt till det egna territoriet för given. Jag skall i det här kapitlet pröva en alternativ nätverks-metafor på dagens europeiska – och därmed svenska – politiska realiteter, som ger en annan bild av politisk organisering. Nätverk överskrider territoriella gränser och frammanar en bild av öppna snarare än slutna system, av horison- tella, decentraliserade snarare än vertikala, hierarkiska organisations- former. Men låt oss först se hur staten uppnått sin dominerande po- sition i konkurrens med andra organisationsformer. Även om vårt sätt att tala om politiska fenomen som stater bidrar till att forma dem, finns det mera materiella faktorer bakom statens framväxt. Det är svårt att förstå dagens diskussion om statens framtida öde utan en kort historisk tillbakablick. Den westfaliska freden framställs ofta som den suveräna sta- tens födelse. Fredsfördraget, som gjorde slut på det trettioåriga kri- get, ses som en viktig historisk brytpunkt. Freden får symbolisera medeltidens slut och det moderna statssystemets begynnelse. Även om feodala strukturer, imperier och kyrkan förlorade sina politiska maktpositioner med den westfaliska freden, fortsatte de att påverka europeisk politik . Och visst fanns det statsliknande enheter långt före den westfaliska freden. Men det kan ändå vara meningsfullt att gå tillbaka till 1600-talets mitt för att söka svar på varför staten och inte konkurrerande alternativ kom att bli den do- minerande organisationsformen, först i och i hela världen. Forskare på detta område är ganska eniga om att den moderna staten är ett resultat av historiska tillfälligheter snarare än planmäs- sighet. Staten kan inte ses som slutpunkten på en enkelriktad, ound- viklig historisk process. Inte heller var den en produkt av mäktiga härskares uppfinningsrikedom. Därutöver råder det också enighet kring två andra slutsatser: dels att det var avgörande förändringar i den yttre omgivningen som gjorde de medeltida organisationsfor- merna föråldrade och gynnade staten, dels att städerna eller stads- staterna tillsammans med stadsförbund av Hansans typ utgjorde statens viktigaste konkurrenter. Däremot är forskarna oense i fråga om vilka förändringar i omgivningen som var mest avgörande för staternas framväxt. En skiljelinje går mellan dem, som ser förändringar i militärtek- nologi som mest centrala, och dem, som framhäver ekonomiska om- välvningar i medeltidens Europa.6 I den förra tolkningen var det genom framgångar i krig som staterna kom att utkonkurrera impe- rier, städer och stadsförbund. De små italienska stadsstaterna, som hade byggt sin starka ställning på en kombination av effektiv skatte- indrivning, lånefinansiering, skickliga yrkesmilitärer samt fram- gångsrik handel och krigföring i , förlorade sina fördelar med uppfinningen av krutet. kunde man inte längre försvara de befästa städerna, och kanonernas inträde i sjökrigfö- ringen gjorde de italienska lätta, snabbgåen- de galärerna oerhört sårbara. Den militära makten försköts norrut till de stater, som var stora och rika nog att klara av de drastiskt öka- de kostnaderna för de nya vapnen. Det andra sättet att beskriva och förklara staternas slutliga triumf lägger tonvikten vid de ekonomiska förändringarna i , framför allt handelns utbredning. Det var staternas överlägsna förmåga att ingå och hålla bindande internationella han- delsavtal, som lade grunden för deras rikedom – vilken i sin tur var en förutsättning för deras militära kapacitet. Stigande jordbruks- produktion, införande av penningekonomi och utökad handel hade lett till tre nya typer av politisk organisering: stat, stadsstat och stadsförbund. Av dessa visade sig staterna mera effektiva än konkurrenterna genom att bättre kunna hålla ingångna löften i ekonomiska transaktioner. Decentralisering i kombination med ömsesidig misstro medförde falskspel och opålitlighet i relatio- nerna mellan städerna. Dessutom var mått, vikter, mynt och rätts- system inte standardiserade bland stadsstaterna och städerna, vilket gjorde dem mindre konkurrenskraftiga än de centraliserade staterna, när handeln sköt fart . Hansan, det sista över- levande stadsförbundet, led å sin sida av att inte behärska ett sam- manhängande territorium och av att ha svårt att ingå bindande avtal på alla sina medlemmars vägnar. Signifikativt nog tilläts aldrig Han- san att deltaga i fredsförhandlingarna efter , och stadsförbundet upplöstes några decennier . Självständiga stä- der eller stadsstater, som baserades på samma territoriella logik som staten, överlevde däremot mycket längre. De här två synsätten låter sig givetvis förenas. Det är ganska rim- ligt att tänka sig, att det var en kombination av militära och ekono- miska faktorer som låg bakom statens framgång. Den fråga, som då naturligen inställer sig, är varför denna organisationsform överlevt och utvecklats till något vi tenderar att ta för givet. Ett enkelt svar är, att staten visat sig anpassningsbar till yttre för- ändringar och att alternativa, konkurrerande enheter därför inte har uppstått. Ett mera nyanserat svar innefattar en diskussion kring sta- tens legitimitet. Den suveräna statens maktanspråk måste erkännas av flertalet aktörer såväl inom som utom staten. Externt har staten legitimerats genom olika diplomatiska sedvänjor, folkrätt och inter- nationella organisationer.