sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Tvärtom har det visat sig att lagen riskerat motverka sitt smittskyddssyfte, t.ex. har åklagaren i mål om brott mot bastu- klubbslagen åberopat förekomsten av kondomer i en lokal som bevis för brott mot bastuklubbslagen. Kommitténs slutsats är att något total- förbud mot bastuklubbarna inte är motiverat av smittskyddsskäl. Trots att kommittén alltså har konstaterat att bastuklubbslagen inte har haft den åsyftade HIV-preventiva effekten stannar emellertid utred- ningens majoritet för att föreslå en reglering eftersom det inte kan "ute- slutas att nya allvarliga varianter av sexuellt överförbara sjukdomar kan dyka upp ". Således föreslår man att den s.k. bastuklubbslag- en ersätts av en reglering i ordningslagen med möjlighet att ingripa i enskilt fall. Enligt min uppfattning är den lösningen mindre välbetänkt. En reglering i ordningslagen ger bastuklubbsverksamheten karaktären av ett "ordningsproblem" och lagstiftningen får därmed en moralisk grund som inte är acceptabel. I själva verket är det ju inte platsen som avgör om en sexuell förbin- delse innebär fara för smittspridning, utan sättet som människor har sex på. En sexuell handling blir varken mer eller mindre riskfylld om den utförs i en bastuklubb jämfört med om den utförs i den egna sängkam- maren. Att utredningen ändå vill ålägga bastuklubbarna särskilda rest- riktioner tyder på ett moraliserande synsätt gentemot vissa människors frivilligt utövade sexualliv. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört anser jag att den s.k. bastu- klubbslagen avskaffas utan någon ny reglering. Det innebär naturligtvis inte att jag anser att oskyddat sexuellt umgänge med en okänd partner är riskfritt. För att ett avskaffande av bastuklubbslagen inte skall upp- fattas som ett tecken på att verksamheten är riskfri ur smittskyddssyn- punkt bör det enligt min mening kombineras med ökade HIV- preventiva insatser. Bastuklubbarna ger onekligen stat och kommun samt frivilligorganisationer unika tillfällen att informera bi- och homo- sexuella män med högriskbeteende om säker sex. 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ 535 5HVHUYDWLRQ DY OHGDPRWHQ (WKHO 6M|EHUJ PS $QJ VPLWWVN\GGHWV RUJDQLVDWLRQ Jag reserverar mig mot den av smittskyddskommittén föreslagna orga- nisationsförändringen vad gäller smittskyddsläkarorganisationen. För- slaget innebär att flera smittskyddsläkare skall kunna utses inom ett landsting. Jag ställer mig bakom det särskilda yttrande i denna fråga som avgivits av experterna . I den av smittskyddskommittén beställda utvärdering och översyn av smittskyddsarbetets organisation som utförts av Statskontoret fram- kommer ingenting som stödjer ett förslag om en organisationsföränd- ring av smittskyddsläkarna. Statskontoret redovisar i sin rapport att redan i förra betänkandet Om smittskydd (SOU 1985:37) föreslog utredaren att flera smitt- skyddsläkare skall kunna utses inom ett landsting. I propositionen framhåller föredragande statsråd att hon inte kan biträda detta förslag. Det framhålls att om så skulle ske förlorades många av de vinster som uppnås genom att beslutsfattande och ansvar för det övergripande smittskyddsarbetet samlas hos smittskyddsläkaren. I mycket stora landsting finns det enligt propositionen inte något hinder mot att läkare och annan personal anställs som medarbetare till smittskyddsläkaren el- ler på annat sätt knyts till honom, till vilka han kan delegera uppgifter i särskilda frågor. Den myndighetsutövning som ankommer på smitt- skyddsläkaren enligt smittskyddslagen får dock utövas endast av ho- nom själv. Det framhålls att det är en självklarhet att det finns en ersät- tare för smittskyddsläkaren. 6lUVNLOW \WWUDQGH DY OHGDPRWHQ &DUO *XVWDY +HGpQ Y $QJ LQIRUPDWLRQVSOLNWHQ HQOLJW L Q\D VPLWWVN\GGVODJHQ DQGUD VW\FNHW För mig är det en moralisk skyldighet att informera att man har en all- mänfarlig smittsam sjukdom. Jag vill peka på följande svårigheter med en lagstadgad informa- tionsplikt. Min åsikt grundar sig på att en i lagen strikt skyldighet att informera kan invagga osmittade i en falsk säkerhet. Det kan också vara så att den smittade exempelvis inte informerat sin partner. Då är det också ganska troligt att, p.g.a. dåligt samvete och rädslan att bli övergiven, läkaren 536 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ En öppen bearbetning hos en behandlande läkare är därför en bättre väg än en strikt informationsplikt. Om informationsplikten blir frivillig och den smittade inte känner oro över att eventuella åtgärder kan vidtas mot henne eller honom kom- mer den smittade att mer öppet kunna berätta om sin sjukdom. Fri- villigheten förstärker även förtroendet mellan den behandlande läkaren och patienten. Det skulle då också bli mindre vanligt att människor blir avvisade just på grund av att informationsplikten är en skyldighet. Det finns ingen valmöjlighet och skyldigheten blir den smittades fiende. Med bättre psykosocialt stöd och frivillighet blir det lättare att infor- mera sin omgivning. 6lUVNLOW \WWUDQGH DY H[SHUWHQ %HUWLO )DONHQVWU|P $QJ LQIRUPDWLRQVSOLNWHQ , , förordar att informationsplikten avskaffas. Ett av skälen till att spridningen av hiv i , i en internationell jämförelse, har varit låg är att de allra flesta hivpositiva har tagit sitt ansvar. Detta skall på alla sätt uppmuntras. Ett annat skäl är det breda förebyggande arbete som har bedrivits och som har behandlat sexuali- teten på ett positivt sätt. Enligt förslaget till ny smittskyddslag 12 § andra stycket, har den som bär på en allmänfarlig smittsam sjukdom, däribland hiv, en skyl- dighet att informera andra människor som han eller hon kommer i så- dan kontakt med att beaktansvärd risk för smittöverföring kan uppkom- ma. Formuleringen av lagtexten kan vid en hastig anblick tyckas själv- klar. RFHP menar dock att ett effektivt smittskydd bör b ygga på fri- villighet, förtroende och samförstånd. De flesta hivpositiva håller med om att de har en moralisk skyldighet att informera och handlar i enlig- het med detta. RFHP menar att en lagstadgad informationsplikt har en negativ inverkan på smittskyddsarbetet och kan invagga de osmittade i en falsk trygghet. med hiv i samhället borde alla veta hur man skyddar sig och hiv är lätt att skydda sig emot. Om alla tog fullt ansvar för sitt eget liv och handlande, skulle smittspridningen kunna vara noll . Samhället har tagit sitt fulla ansvar vad gäller blodprodukter och här förekommer ingen smittspridning. Ytterligare skäl till att lagtexten är olämplig: 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ 537 –Formuleringen av lagtexten är vag, och den kan ge utrymme för olika tolkningar. Ex. En hivpositiv person har skyddat sexuellt umgänge med en hivnegativ person, d.v.s. vidtar de åtgärder han eller hon kan för att skydda andra mot smittrisk enligt 12 § första stycket. Denna person kommer då rimligen inte i sådan kontakt med den andre, att beak- tansvärd risk för smittoöverföring kan uppkomma, enligt 12 § andra stycket. –Det finns inga direkta sanktioner mot den som inte informerar, vil- ket gör att lagen inte fyller någon egentlig funktion. –Informationsplikten kan liksom ge en vilseledande signal till de osmittade, att de hivpositiva alltid känner till sin hivstatus. Informa- tionen i sig skyddar inte mot hiv, och det finns dessutom många som inte känner till att de har hiv. Det vore lämpligt att en gång för alla direkt uttrycka, att var och en har ansvar för sitt eget handlande. –Den hygieniska standarden på våra vårdinrättningar skall vara så hög, att det ur smittskyddssynpunkt inte skall vara nödvändigt att in- formera om att man har hiv eller annan blodsmitta. För den enskilde hivpositive patienten kan det däremot finnas goda skäl att berätta, t.ex. för att få en korrekt diagnos ställd och för att få en adekvat medicinsk behandling. 6lUVNLOW \WWUDQGH DY H[SHUWHQ /HQD /HQQHUKHG $QJ LQIRUPDWLRQVSOLNWHQ RFK GH V N EDVWXNOXEEDUQD anser att samhällets smittskydd, när det gäller hiv och andra sexuellt överförbara sjukdomar, ska b ygga på friv illighet, stöd, infor- mation och upplysning. Förbundet sympatiserar med att integritet och mänskliga rättigheter betonas i den föreslagna lagen. På några punkter har en från förslaget avvikande uppfattning. anser att informationsplikten bör avskaffas. Skälet till det är inte att information om hivstatus är irrelevant. Vi anser att det finns en moralisk plikt att informera en tilltänkt partner om att man är hivsmit- tad. Så tycker även de flesta hivsmittade själva. Däremot anser vi att en sådan plikt varken kan eller bör göras juridiskt bindande. En sådan be- stämmelse kan invagga osmittade i en falsk trygghet. Dessutom är informationsplikten i den föreslagna lagen till intet för- pliktigande. Några sanktioner ska inte vidtas mot den som inte informe- rar. Vad gäller bastuklubbslagen föreslår kommittén att den ska avskaf- fas då det inte finns några bevis för att lagen inneburit att hivepidemin 538 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ Smittskyddsskäl saknas alltså för ett bibehållande av bastu- klubbslagen. antar kommittén att "den på klubbarna utövade verksamheten" inte är riskfri ur smittskyddssynpunkt och att den bör regleras av ordningslagen. Resonemanget är motsägelsefullt. Antingen finns smittskyddsskäl eller så finns de inte. Kommittén hävdar vidare att miljön på bastuklubbarna underlättar ett "högriskbeteende" vilket definieras som oskyddat sexuellt umgänge med okända, och betonar: "Vid oskyddat sexuellt umgänge med en partner man inte känner närmare finns alltid en risk för smittoöver- föring". Med denna formulering upprepar kommittén den felaktiga föreställning som låg till grund för bastuklubbslagen, nämligen att ano- nyma sexuella kontakter i sig är riskfyllda. I själva verket är det de oskyddade sexuella kontakterna som är riskfyllda, anonyma eller ej. anser att bastuklubbslagen ska hävas utan att ny reglering införs. 6lUVNLOW \WWUDQGH DY H[SHUWHUQD +DVVH .QXWVVRQ RFK $QLWD 6XQGLQ $QJ VWDWOLJ WLOOV\QVP\QGLJKHWV UlWW DWW I|UHOlJJD ODQGVWLQJ RFK NRPPXQHU DWW JHQRPI|UD EHVWlPGD YnUG RFK RPVRUJVLQVDWVHU Kommittén presenterar ett lagförslag som innebär att statlig tillsyns- myndighet får rätt att i vissa situationer förelägga landsting eller kom- mun att genomföra bestämda vård- och omsorgsinsatser. I föreläggan- det får vite sättas ut. Vi kan inte ställa oss bakom detta förslag av skäl som utvecklas i det följande. Utgångspunkten för kommitténs förslag är 52 hiv-positiva personer som tvångsisolerats . I betänkandet hävdas att flertalet av dessa personer tvångsisolerats på grund av "brister i utbudet av adekvata former av vård eller omhändertagande enligt annan lag- stiftning". Bristerna gäller särskilt missbrukare med grava psykiska störningar. Kommittén har emellertid inte kunnat presentera fakta- underlag i form av statistik eller beskrivning av enskilda fall som stöd för sin uppfattning. Vi är inte eniga med kommittén i dess slutsatser; missbrukare med så grava psykiska störningar som det här är fråga om har varit föremål för åtskilliga insatser och kan knappast sägas ha över- givits av kommuner och landsting. Med så tunt empiriskt underlag är det helt oacceptabelt att som kommittén föreslå att staten skall ges mer omfattande möjligheter att detaljstyra huvudmännens verksamhet. vill vi understryka att vi delar kommitténs uppfattning om den viktiga huvudprincipen att isolering under tvång endast skall kunna äga rum om möjligheterna till frivilliga åtgärder är uttömda. 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ 539 också kommitténs uppfattning att den enskilde individens rättssäkerhet skall garanteras. Kommitténs förslag att berörd tillsynsmyndighet efter anmälan från smittskyddsläkaren får förelägga ansvarig myndighet att vidta särskilda åtgärder för att avhjälpa brister i vård eller omhändertagande innebär en direkt förpliktelse för ansvarig huvudman. Föreläggandet kan för- stärkas med en särskild sanktionsmöjlighet i form av vite. Förslaget ger således statliga tillsynsmyndigheter långt gående befogenheter att fatta tvingande beslut för landsting och kommun i kombination med sank- tionsmöjligheter. Den grundläggande konflikten mellan statlig styrning utan ansvar för finansiering och verkställighet inom landsting och kom- muner förstärks därmed mer om tvångsmedel i form av vite riktas mot huvudmännen. Sådana utökade beslutsbefogenheter att direkt intervenera i lands- tingen och kommunerna för att reglera frågor som rör enskild individ är inte acceptabla och står heller inte i överensstämmelse med den demo- kratiska utvecklingen på regional och lokal nivå. Vi vill särskilt fram- hålla att de förtroendevalda beslutsfattarna i kommunerna och lands- tingen handlar på eget politiskt mandat och ansvar. Landstingen och kommunerna svarar i enlighet med gällande lag- stiftning för planering och organisering av sin verksamhet med ut- gångspunkt från bl a lokala behov och förhållanden. I det sammanhang- et är det nödvändigt för den enskilde huvudmannen att i sina beslut kunna avväga omfattningen av specifika insatser till särskilt behövande grupper mot verksamhet inom övriga ansvarsområden. Om staten ges befogenhet att fatta tvingande beslut om ökad tillgänglighet av vård för vissa specificerade grupper medför det för huvudmännen ytterligare åtaganden och därmed ökade kostnader i en redan ansträngd ekonomisk situation. Vi vill understryka att kommittén inte heller har kostnads- beräknat detta förslag eller anvisat hur kostnadsökningarna skall kom- penseras i enlighet med finansieringsprincipen. Vi vill i sammanhanget erinra om det statliga kravet på budgetbalans i landstingen och kommunerna. De föreslagna statliga befogenheterna att fatta beslut om särskilda insatser för enskild person berör det principiellt viktiga området om rättighetslagstiftning och frågan om reglering av patientens ställning. Dagens hälso- och sjukvårdslagstiftning är i huvudsak uppb yggd kring sjukvårdshuvudmännens och personalens skyldigheter. I proposition 1997/98:189 om Patientens ställning anger regeringen att det inte finns skäl att frångå den nuvarande principen med skyldighetslagstiftining på hälso- och sjukvårdsområdet. Mot bakgrund av att kommitténs förslag får omfattande principiella konsekvenser för bl a enskilda patienter, landstingen och kommunerna anser vi att förslaget behöver mer all- 540 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ Detta arbete kan ske i den utredning som regeringen avser att tillsätta med uppgift att göra en översyn av hälso- och sjukvårdslagstiftningen i syfte att bl a åstadkomma en patientfokuserad och tydlig reglering av patientens ställning. En sådan samlad analys bör bl a utgå ifrån generella frågor om patientfokuserad vård i stället för att koppla frågan om patientens ställning till några av de 52 personer som har tvångsisolerats. DY H[SHUWHUQD .HUVWLQ %HOIUDJH 6HWK 2ORI %HUJTXLVW +DQV %HUWLO +DQVVRQ (ULN 1RUGHQIHOW RFK 3HHW - 7OO $QJ VPLWWVN\GGHWV RUJDQLVDWLRQ P P Smittskyddslagen syftar till att minska smittspridningen bland männis- kor. Den nuvarande lagen har gällt . har smitt- skyddets organisation som verksamheten funnit bra arbetsformer och tillägnat sig värdefulla erfarenheter. På grundval av dessa erfarenheter vill vi föra fram tre synpunkter, som avviker från det nu framlagda betänkandet. Ansvaret för det operativa smittskyddet ligger på landsting och i på smittskyddsläkaren. Det är angeläget att smittskyddet organiseras på ett samstämmigt sätt inom (som vårdgivare) liksom att rutinerna för handläggning av smittskyddsfrågor i lands- tinget är likformiga. Detta bidrar till att öka funktionalitet och rätts- säkerhet. Samma samstämmighet eftersträvas mellan landstingen, där har ett ansvar för detta. finns 21 smittskyddsläkare med myndighetsuppgifter. I de utredningar som gjorts av kommittén om likformigheten mellan smittskyddsläkarna så har skillnader på- visats, även om de inte varit påtagligt stora. Kommitténs förslag leder till att det kommer att finnas ca 50 smitt- skyddsläkare varvid vissa landsting kommer att ha 4–6 smittskydds- läkare. Var och en kommer att ansvara över ett visst område, där smitt- skyddslagen gör dem till självständiga myndigheter. Detta leder till att likformigheten inom kan gå förlorad och att skillnaderna in- om riket kommer att öka. Någon övertygande motivering varför den av kommittén föreslagna ordningen är bättre än nuvarande har inte gått att utläsa ur betänkandet. 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ 541 Vi anser att: –I varje landsting skall finnas en ansvarig smittskyddsläkare. Två el- ler flera landsting kan dock träffa överenskommelse om att samver- ka om smittskyddsläkare. Samtliga samverkande landsting skall bi- dra till finansieringen av verksamheten. –En smittskyddsläkare utses av en sådan nämnd som avses i 10 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). I frågor som inte gäller smitt- skyddsläkarens myndighetsutövning skall denna verka under nämn- den. –Smittskyddsläkaren får utse en eller flera biträdande smittskyddslä- kare. Biträdande smittskyddsläkare får på smittskyddsläkarens upp- drag fullgöra smittskyddsläkarens uppgifter. När en person insjuknar med smittsam sjukdom upptäcks detta i all- mänhet inom sjukvården. Detta rapporteras vidare till smittskydds- läkaren. Beroende på smittämne kan smittskyddsläkaren göra en rimlig bedömning av smittvägar och därigenom försöka finna källan till smitt- ämnet. Smittskyddsläkaren förfogar över kunnande och rätt organisa- tion för att påta sig den utredningen. Smittskyddsläkaren kan också få hjälp av expertis om så erfordras. Källan till smitta kan vara andra individer eller komma från omgivningen såsom t.ex. mat eller fästingar. Kommitténs utredningar visar att kommunerna i allt mindre grad förfogar över motsvarande kompetens. Kommittén föreslår att utredningen skall helt överföras till kommu- nen när smitta från omgivning befaras. Detta innebär att kommunerna måste påbörja en kompetensuppb yggnad som är långvarig och dyr trots att denna kompetens redan finns inom . Vi kan inte finna att detta är rimligt. Det kan heller inte uteslutas att utredningen blir fördröjd. Vi anser att: –När någon insjuknat i smittsam sjukdom och misstanke uppkommer om objektsmitta skall smittskyddsläkaren tillse att källan till smitta utreds. Om åtgärder behöver tillgripas för att eliminera smittkälla i omgivningen skall kommunen ta vid. Kommunen skall också vid utredningarna bistå med sin kompetens. I vissa verksamheter är risken för smittöverföring till omgivningen mycket stor. Exempel på detta är personal i kök med tarmsmittor eller personal inom sjukvården med MRSA. Dessa personer skall inte arbeta med riskfyllda uppgifter eller vistas i miljöer där smitta kan överföras 542 5HVHUYDWLRQHU RFK VlUVNLOGD \WWUDQGHQ till särskilt mottagliga. I den av kommittén föreslagna lagtexten finns ingen möjlighet att stänga av någon från sådana verksamheter. Vi anser att: –Person med smittsam sjukdom skall kunna avstängas från visst arbe- te eller viss verksamhet, om risk för smittspridning föreligger vid yrkesutövningen eller i verksamheten. Utvärdering av smittskyddslagen m.m. En parlamentarisk kommitté tillkallas för att utvärdera det svenska smittskyddet med tonvikt på smittskyddslagen (1988:1472) och övriga författningar som hör till smittskyddet. Kommittén skall härvid fästa särskild vikt vid -bestämmelserna om tvångsåtgärder, -ekonomiska konsekvenser av smittskyddsarbetet. -kartlägga och utvärdera olika åtgärder för att förhindra spridning av smittsamma sjukdomar, varvid internationella erfarenheter av olika typer av åtgärder bör tas tillvara, -beakta internationellt smittskyddssamarbete, -genomgående uppmärksamma och analysera frågor kring rättssäker- heten för den enskilde. Kommittén skall utifrån utvärderingen förutsättningslöst analysera och föreslå de förändringar och den författningsreglering som ett effektivt smittskydd påkallar . Kommitténs uppdrag skall redovisas . Smittskydd omfattar en mängd olika åtgärder som alla syftar till att minska spridning av smittsamma sjukdomar. Det dagliga arbetet inom hälso- och sjukvården med smittade patienter bidrar till att minska smittspridningen. Normalt regleras vården för smittsamma sjukdomar genom hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Beträffande vissa smitt- samma sjukdomar finns därutöver speciella regler i smittskyddslagen (1988:1472). Smittskyddslagen, som trädde i kraft , reg- lerar olika epidemiologiska insatser för att förhindra vissa smittsamma sjukdomars vidare spridning. I lagen fastställs också vilka skyldigheter och rättigheter som gäller för bl.a. enskilda och vilka möjligheter sam- hället har att tillgripa tvångsåtgärder. I propositionen 1988/89:5 om ny smittskyddslag, m.m., som låg till grund för den nya lagstiftningen (bet. 1988/89:SoU9, rskr. 1988/89:54), angavs vissa förutsättningar för ett effektivt smittskydd. Enligt propo- sitionen var ett effektivt smittskydd inte möjligt att upprätthålla med stöd endast av hälso- och sjukvårdslagstiftningen och strafflagstift- ningen. Det övergripande intresset för smittskydd var att förhindra smittspridning. Detta innebar enligt propositionen att man måste kunna framtvinga vissa åtgärder eller förhindra smittfarligt beteende när råd och anvisningar inte räckte. Ett effektivt smittskydd förutsatte således enligt propositionen att åtgärder, t.ex. att läkarundersöka eller isolera misstänkta smittbärare, kunde vidtas mot den enskildes vilja. Att i efterhand straffa någon enligt strafflagstiftningen ansågs vara av underordnat intresse för smittskyddet. En annan förutsättning för att man framgångsrikt skulle kunna be- kämpa smittsamma sjukdomar var enligt propositionen att man förstod det epidemiologiska sammanhanget, dvs. att åtgärderna måste utformas med hänsyn till hur människors beteende och verksamheter påverkar smittspridningen. Ytterligare en förutsättning för ett effektivt smitt- skydd var att inträffade fall av smitta snabbt och säkert rapporterades till dem som ansvarar för smittskyddet. För detta krävdes att insatserna planerades och samordnades av en särskild smittskyddsorganisation. I propositionen ansågs också ett effektivt smittskydd vila på princi- pen att det aldrig kunde vara den enskildes ensak att avgöra om han skulle söka läkare när han led av en allvarlig smittsam sjukdom. Det var ett gemensamt intresse för alla samhällsmedlemmar att de allvarliga smittsamma sjukdomarna bekämpades och hölls nere så långe det var möjligt. Medborgarna skulle knappast acceptera att samhället avhände sig möjligheten att ingripa med tvångsåtgärder mot den smittbärare som utan hänsyn till sina medmänniskor genom sin livsföring utsatte andra för risk att bli smittade. Det var enligt propositionen nödvändigt att en ny smittskyddslag betonade behovet av ett förtroendefullt samarbete mellan dem som hade uppgifter inom smittskyddet och de smittade och andra som berördes av olika slags smittskyddsåtgärder. Den enskildes integritet skulle därför så långt det var möjligt värnas. Detta fick dock inte undanskymma samhällets berättigade krav på effektiva åtgärder till skydd mot allvarliga smittsamma sjukdomar. I propositionen betonades att samhället också hade skyldigheter mot de enskilda människorna om smittskyddet skall kunna åtnjuta medborgarnas förtroende. Samhället måste således till- handahålla undersökningsresurser, vård och läkemedel samt hjälp och stöd under lättillgängliga och förmånliga former för den enskilde. Smittskyddslagen har varit föremål för ändringar , senast till följd av propositionen 1995/96:23 om vissa ändringar i smitt- skyddslagen, m.m. (bet. 1995/96:SoU7, rskr. 1995/96:64). Det har huvudsakligen varit fråga om ändringar av teknisk natur och följd- ändringar på grund av ändringar i annan lagstiftning. Vidare har vissa rättigheter för tvångsisolerade preciserats. Någon mer omfattande ut- värdering av lagens funktion och effektivitet har inte gjorts. Regeringen aviserade därför i propositionen 1995/96:23 att smittskyddslagen borde bli föremål för utvärdering utifrån de samhällsförhållanden som gäller .