sou · GNB3129d3 · 2000-01-01 00:00:00 — De nya redskap vi fått i händerna har gjort sam- spelets och gemenskapens olika nyanser till en central designuppgift. Men för byggandet av interaktiva miljöer, av de nya hybriderna mel- lan konkreta och medierade rum, krävs en djupare förståelse av män- niskors förhållande till rum. De oreflekterade, irrationella sidorna av rumserfarenheten blir på ett nytt sätt föremål för reflektion när människors samverkan och delaktighet ges digitala dimensioner. Det var inte så mycket monumenten och palatsen som gjorde intryck på honom som historiens vittnen, utan snarare det namnlösa liv som skapat denna storstad likt ett korallrev – dess ödesmättade substans. Han kände sig därför särskilt väl till mods i de kvarter som vuxit upp mot arkitektu- rens regler och som här och där fogats samman under århundradenas lopp. Otaliga var de anonyma människor som här hade levt, lidit och känt glädje. Otaliga människor bodde fortfarande här. Detta hade även överförts till själva murverket. Den inneboende kraften var oerhört för- tätad, rent av mirakulös.28 Staden kan sägas ha en yttre identitet, den representerar något för oss och har ofta en särskild image som kan vara knuten till historia, geografi och natur, till forna eller pågående verksamheter. Sådana ele- ment i identiteten bärs ofta upp av materiella representationer, den uttrycks och får representeras av anläggningar, byggnader och stads- strukturer. Monument av olika slag har fördelen att vara tydliga och hållbara, lätta att peka ut. De är viktiga för igenkännandet, identifie- randet, av staden och dess delar, för själva orienteringen. digt orienteringspunkter i människors föreställningsvärldar: Att pla- cera på kartan innebär att föra upp staden på listan av städer som betyder något, det är den mentala kartan som avses. I av medial flyktighet tycks därvid monumentalitet och materiell påtag- lighet ha fått en ökad betydelse. På den avreglerade världsmarknad, där också regioner och städer konkurrerar med varandra, blir det vik- tigt att visa upp en egen profil. Arkitekturen får ofta på sin lott upp- giften att berätta den framåtanda och de nya, innovativa aktiviteter som präglar staden. Men stadens identitet har också mer subtila och skörare nivåer. I skönlitteraturen hittar man exempelvis beskrivningar av individuella upplevelser av miljöer och stämningar som tillhör en bestämd person och tidsperiod. beskrev i en föreläsning hur för honom hade förlorat den atmosfär han mindes från tidigare besök: Staden luktade inte på samma sätt!29 Det finns alltså en sida av sta- dens identitet som innebär en högst personlig men kollek- tiv och kulturell identifikation med platser i staden (och på så vis oskiljbar från själva platsbegreppet). Monumenten kan göras till tyngdpunkter i en avsiktlig kon- struktion av stadens identitet, men också oavsiktligt bli fokus för kontroverser och debatt som bidrar till bilden av staden. Ett tomt vid fäste skulle exempelvis på ett katastrofalt sätt befästa föreställningar av som staden med lil- lebrorskomplex. Att söka konstruera en identitet är således proble- matiskt, eftersom man aldrig kan kontrollera hur symboliska uttryck tolkas och tas emot av dem man riktar sig till. Identitetsprocesser kan vara intentionella, resultat av en reflekterad strävan, en avsikt, såväl som extentionella, formade i vardagens anonyma byggnader och mil- jöer, i en rutinartad vardaglig praxis och i lokala kulturformer.30 Klyf- tor öppnar sig och spänningar uppstår mellan identiteter som formu- leras av ledande beslutsfattare och identiteter som successivt växer fram lokalt, i olika delar av staden och bland olika grupper av invå- nare. Att forma, utveckla och vidmakthålla en identitet är i grunden fråga om ett territoriellt ianspråkstagande. Frågan om identitet leder därför i sin förlängning till frågan: Vems är staden? Alla monument tas – som S:ta i det inledande exemplet – i bruk i invånarnas vardagliga verksamheter. Det kan vara ett tacksamt tema att avslöja sköna och arkitektoniskt djärva byggna- der som opraktiska i den dagliga användningen och behäftade med elementära brister av funktionell art. Designteoretikern . ger drastiska exempel på hur den inomfackliga uppskatt- ningen av arkitektur stundom fullständigt frikopplas från dess ibruk- tagande, dess införlivande i vardaglig användning.31 Men också ur ett vidare perspektiv sker det något betydelsefullt när monumenten tas i bruk. De förvandlas till platser för invånarna – ibland på helt andra sätt än de avsedda – och fogas därigenom in i deras vardagspraxis och föreställningar om stadens identitet. Hur denna invånarnas tillägnelse av monumenten lyckas är avgörande för deras lokala legitimitet. Förhållandet mellan monument och plats, mellan det konstrue- rade och det levda rummet, skulle kunna beskrivas i termer av ett slags försvinnande. Det är ett försvinnande som är intimt för- knippat med förtrogenhet, med det invanda och skickliga bruket av verktyg och med det långvariga införlivandet av byggnader och mil- jöer.32 I viktiga avseenden kan inte bara handredskap och andra före- mål och system som vi använder i olika syften ses som verktyg, utan även möbler, inredningar och byggnader. I bruket av byggnaden (i boendet, arbetet etc.) utgör den ett verktyg genom vilket vi fullföljer våra strävanden, som riktas mot något annat, något som är bortom arkitekturen.33 Kan man därmed säga att arkitekturen realiseras, blir verklig, först när den tas i bruk? Att byggnadens mening uppenbaras i samband med användningen? I så fall inträffar det paradoxala att arkitekturen uppstår just i sitt eget försvinnande, det vill säga när den tonar bort eller sjunker i bakgrunden i samband med att den införlivas i männis- kors dagliga göranden och låtanden. Kanske kan man tolka detta för- svinnande som ett tillbakadragande från blickens uppmärksamhet, till förmån för andra, mer perifert verkande sinnen, på det sätt som den finske arkitekten och arkitekturteoretikern avser när han kritiserar dagens arkitektur för att vara övervägande visuell och i avsaknad av just denna vidare sinnlighet.34 Men ett sådant resonemang om arkitekturens verktygsliknande försvinnande förklarar inte förekomsten av monument, och belyser inte de sammanhang i vilka monumentalitet används för att kon- struera identiteter. Försvinnandet som eftersträvansvärd egenskap är mer eller mindre självklar i samband med utformning av arbetsred- skap eller datorgränssnitt men på arkitekturens område finns Verket som rakt motsatt strävan. Betraktandet av arkitekturen som verk inbegriper också ett slags bruk. Vi kan njuta eller störas av fasadens rytmer och proportioner och lägga märke till anspelningar på andra byggnader, historiska eller nutida. Det är ett bruk som förutsätter vissa kunskaper om arkitektur, men som också rör sig på mer lätt- tillgängliga nivåer: Det monumentalas språk är slagkraftigt och tyd- ligt (storlek, höjd, avvikande form, dyrbart material etc.). På ett mer subtilt sätt kan en byggnad få oss att uppleva harmoni Platser upplevs ha speciell atmosfär och byggnader ger upphov till stämningar. Arkitekturforskaren dis- kuterar tolkning av begreppet atmosfär, inte bara som en upplevelse som överskrider åtskillnaden subjekt-objekt utan faktiskt också som ett mål för arkitekten i utformningen av en miljö.35 Även om vi saknar explicita kunskaper om byggnadsverket i fråga kan vi uppleva det. kan vi återvända till tanken om arki- tekturens försvinnande, eftersom en stämning inte förutsätter foku- sering utan kan vara närvarande som bakgrund. För en bearbetning av arkitekturens dilemma – att dess kvalitet i väsentliga avseenden är relaterad till dess förmåga att försvinna för oss i våra sysslor – kan en reflektion över atmosfärsfenomenet vara en framgångsrik väg att gå. Arkitekturens försvinnande förstås då inte som totalt utsläckande utan som ett trädande i bakgrunden: Den finns kvar i periferin, som sammanhang, ordning, stämning. Det perifera görs därmed också till något värdefullt. I spänningsförhållandet mellan monument och plats väcks också en fråga om människors delaktighet. Monumenten är förknippade med delaktighet på den offentliga debattens och det demokratiska beslutsfattandets nivå. I städernas konkurrens på en global marknad36 konstrueras identiteter med sikte på andra målgrupper än invånarna. Den intensiva insändardebatten kring aktuella projekt i visar på svårigheterna att visavi malmöborna uppnå legitimitet för ett byg- gande som i hög grad gäller stadens ansikte utåt. Många upplever att detta byggande i mer än en bemärkelse sker över deras huvuden. utrycker människor ofta en stolthet över verksamheter och byggnader som gör deras stad känd i världen. Människors delaktighet i tillkomstprocessen för sådana byggnader måste uppfattas som en viktig demokratifråga. En legitimitetskris hotar den lokala demokra- tin om invånarnas engagemang i detta byggande upphör. De identitetsprocesser som utvecklas när människor tar platser i anspråk är förknippade med delaktighet i en elementär bemärkelse. Bollnow beskriver detta som ett gemensamt rumsskapande som kan ske i samförstånd men också innefatta konflikter och rivalitet. I den nya rörelsen Reclaim the City ekar uppmaning37 till det samhällets invånare att ta upp kampen för att (åter) göra stadens platser till rum för mångfald, möten, lek och fest. Para- doxalt nog ser vi , åtminstone i städernas centrala miljöer, ett mer livaktigt stadsliv med fler uteserveringar, växande gatu- och torg- försäljning, fler festivaler och upptåg, mycket, men inte allt, i kom- mersialismens tecken. tycks informationsteknikens utveckling hota att åter tömma det offentliga rummet, när hemmet blir till kontrollrum, kommunikationscentral och nöjeslokal. Men tekniken blir också lättare och mer rörlig. Mobiltelefonen kan användas av invånarna också som redskap för att hitta varandra och ta staden i besittning.38 There arises a profound conflict between the geometric uniformity of what the designers have understood and the barbaric ignorance of eve- rything non-visual that the scale drawing fails to represent. It requires an ability we do not yet have: the ability to communicate fully and quickly across the barriers that separate professions and which isolate their thinking from the experience of users. Perhaps it requires the disbanding of our tradition of separating planning from using, and a return to much less specialized, and more integrated, forms of responsi- bility and work.39 Den tillvarons dolda rumslighet som berördes i exemplet med boll- spelet blir synlig i byggprocessens konflikter. Mellan användarnas erfarenheter och de föreställningar om utformning som känne- tecknar de professionella aktörerna öppnar sig ibland klyftor: Som arkitekt känner man sig träffad av designteoretikern ord när han utmålar okunskapen om användningens villkor hos arkitekter och andra professionella designers som barbarisk. För är byggandet en del av livet och livet i sin tur ett slags byg- gande. Designprocessen har specialiserats och fjärmat sig från de platser där livet utspelar sig, menar . Produkten, den färdiga byggnaden, är för honom inte det viktigaste målet utan i stället pro- cessen, de verksamheter som byggnaden är redskap och ram för.40 , , är ord mer aktuella . Sakta börjar medvetandet öka bland dem som ansvarar för utformningen av byggnader, teknik och organisationer om betydel- sen av att dra nytta av och ge utrymme för användarnas erfarenheter. Det nya arbetslivet, där företagens förmåga att anpassa sig till stän- digt nya förutsättningar är ett överlevnadsvillkor, kräver lokaler som fungerar för växlingar i arbetsuppgifterna. De anställda förväntas kunna samverka i olika konstellationer, i ett växelspel mellan indivi- duell koncentration och grupparbete. De måste därför utveckla en kompetens att använda arbetslokalerna som ett redskap för verksam- heten. Utformningen kan inte längre baseras på etablerade föreställ- ningar om kontoret, fabriken, kontrollrummet etc., utan måste mycket mer bygga på de erfarenheter som människor successivt utvecklar i en föränderlig verksamhet. Inom bostadssektorn duger heller inga schablonlösningar. Det mångkulturella samhället och en ökad individualism ställer krav på ett bredare utbud och på möjlighe- ter för brukarna att forma sina egna miljöer. När designprocessen ger utrymme för ömsesidigt lärande förutsätts också att arkitekten eller designern (i ordets bredaste bemärkelse) förvandlas från expert eller konstnär till pedagog och iscensättare. Det vore falskt att beskriva demokratiska designprocesser som lösningen på alla problem. Användarna av den byggda miljön är en heterogen skara med intressen som kan vara svåra att förena. Kon- flikter som annars sopats under mattan kommer upp till ytan. I stora organisationer kan det stöta på svåra problem att driva processer som bygger på de anställdas delaktighet. Och om arkitekten eller desig- nern, utöver rollen som möjliggörare, ska nyttiggöras som idégi- vare och gestaltare av egensinniga lösningar av uppgiften, krävs en process där både de professionellas och användarnas kunkaper och erfarenheter respekteras. De processer som iscensatts i fullska- lelaboratoriet har emellertid visat på möjligheterna till att lösa kon- flikter genom gemensamt designarbete. i kan användas som exempel på en designprocess där utrymmet för de anställda att medverka i utvecklingen av verk- samhet och arbetslokaler har varit omfattande.41 Forskare vid Arki- tektur – byggnadsfunktion i har medverkat i flera projekt där de anställda tillsammans kunnat bearbeta utformningsproblem och successivt forma uppfattningar och tillföra erfarenheter. Informationstekniken är en integrerad del av meteorologarbetet. Mätvärden från oftast automatiska mätstationer, radar- och satellit- bilder samt datorgenererade prognoser från flera internationella prognoscentraler vägs samman av meteorologerna till en prognos. Lokala iakttagelser av vädret spelar mindre roll, eftersom verksam- heten är uppdelad i affärsområden och inte regionalt baserad. Väder- bilden hos den enskilde meteorologen formas ur alla dessa data i sam- tal med kollegorna i rummet och, per telefonkonferens, på andra orter. Prognosen kan i viss mån ses som resultatet av en förhandling, där olika iakttagelser och erfarenhetsbaserade bedömningar anförs som argument. Vädertjänsten är i högsta grad en massmedial före- teelse: Prognoser levereras via Internet till regionala radio- och TV- stationer, muntligen i radions direktsändningar och per telefon och fax till betalande kunder. Specialiserade långtidsprognoser levereras till fasta abonnenter, vars verksamhet är påtagligt väderberoende: glassproducenter, uthyrare av presenningar och möbelvaruhus. som arbetsplats har en rumslighet som expanderar långt utanför de omslutande väggarna, infogad som den är i ett globalt kommunikationsnätverk, som verksamheten pågår lokalt och bedrivs av människor som interagerar ansikte mot ansikte. Paral- leller finns till kontrollrummen inom industri och trafikledning men också till vår tids hem, utrustade med telefon, radio, television och internetanslutning. Waldenfels beskrivning av rummet som polycen- triskt och multilokalt träffar väl den rumslighet det är fråga om här. Den process som lett fram till dagens Vädertjänst har bitvis varit konfliktladdad, något som också märks i de projekt där forskarna medverkat. Tydliga motsättningar mellan meteorologer och meteo- rologassistenter präglade det första projektet men upplöstes under arbetets gång. har assistenterna nästan försvunnit som yrkes- grupp, i takt med att ökad datorisering lagt uppritnings- och skriv- uppgifter på meteorologerna själva. Införandet av datorer och utvecklingen av datorgenererade prognoser erbjuder kraftfulla hjälp- medel, men upplevs som ett hot mot meteorologernas yrkeskunskaper. De krav på förändringar som verksamheten stått inför, har berört arbetssätt och organisation, informationsteknik och lokaler. Att planera för denna förändring utan att involvera de anställ- das erfarenheter, deras kunskap i handling, hade varit ett mycket risk- fyllt företag. Under denna komplexa och mycket dynamiska utveck- lingsfas visade sig också tillgången till forskningsbaserade redskap och metoder för de anställdas medverkan i förändringsarbete vara värdefull. I förändringsarbetet diskuterade de anställda yrkets framtid och arbetets organisation för att utveckla sina föreställningar om de för- ändringar som pågick. Man arbetade också mer konkret med att utforma de lokaler och de informationstekniska redskap som skulle behövas . Arkitekturskolans fullskalelaboratorium användes för att i skala 1:1 bygga upp olika tänkbara lösningar i modell. Tack vare lätta byggelement kan modellerna snabbt byggas upp och förändras av deltagarna själva. När sedan modellen möbleras och prövas med hjälp av rollspel, får man en god föreställning om för- och nackdelar. Enkla attrapper eller mockups av plast och kar- tong användes för att i rollspelet markera informationstekniska hjälpmedel. När tredimensionella datorsimuleringar nu börjar användas i designarbetet är det inte för att ersätta den materiella modellen med Virtual Reality, utan som komplement och förstärk- ning. Vad är det för ett slags rum som uppstår i detta gemensamma designarbete? Fullskalelaboratoriet erbjuder ett sammanhang, där en direkt relation till rummet blir möjlig. Det är visserligen en modell man arbetar med, närmast en tredimensionell skiss i full skala, men med deltagarnas inlevelse och koncentration på uppgiften ger den nödvändigt och tillräckligt stöd. Modellen blir till interaktivt red- skap: Där språket, schemat eller den ritade planen inte räcker till kan man med modellens hjälp visa vad man menar. Deltagarna är när- varande i rummet som handlande subjekt, i en process där alla sinnen engageras och där den egna kroppen fungerar som måttstock. I sam- spelet mellan dem uppstår, när den första osäkerheten övervunnits, ofta en spontan och kreativ stämning. Att tillsammans med flera människor befinna sig mitt i en modell av sin framtid, väcker en obe- tvinglig lust att pröva, utbyta tankar och erfarenheter och pröva igen. De medverkande är bärare av sin handlingskunskap, den delvis infor- mella och ibland outsagda kunskap om verksamheten som svårligen låter sig uttryckas i kravspecifikationer eller funktionsprogram. Genom de anställdas medverkan i designprocessen kan dyrköpta misstag undvikas, som de anställda får ett reellt inflytande över sina framtida arbetsförhållanden. Arbetet med den egna miljön ger upphov till en ny kompetens, som gör människor mer beredda att tillsammans med kollegor ta itu med praktisk problemlösning på arbetsplatsen, med att möblera, bygga om och på andra sätt bearbeta det egna arbetets rumslighet. Laboratoriet blir till ett annat slags rum än dem vi vanligen vistas i, ett rum som stödjer ett gemensamt reflek- terande över rummet och ger stoff och spelrum för det som bättre låter sig visas än uttryckas i ord. Rummet vi lever i och som drar oss ut ur oss själva, där erosionen av våra liv, vår tid och vår historia utspelar sig, det rum som griper tag i och tär på oss, är i sig själv ett heterogent rum. Med andra ord lever vi inte i ett tomrum där vi skulle kunna inordna individer och ting. Vi lever inte i ett tomrum som fritt låter sig färgas av olika nyanser av ljus. I stället lever vi i en uppsättning relationer som tecknar konturerna av platser vilka inte kan reduceras till varandra och som absolut inte överlappar varandra.42 I sin text Om andra rum diskuterar en slags platser som han kallar heterotopier. Medan utopier saknar verklig plats är hete- rotopierna högst verkliga. Men de utgör ett slags kontra- utrymmen genom att uttrycka, omvända och ifrågasätta de rum som ingår i kulturen. På några korta rader sveper över det tids- spann i rumsföreställningarnas utveckling som använder hela sin bok till. Medeltidens hierarki av omslutande platser, säger Även i hemmet, det mest lokala och privata av rum, står vi i förbindelse med världen: Platsen som konkret närvaro och bildmässig representation. cault, öppnades upp med hävdande av det obegränsade, oänd- liga rummet. Men kanske har naturvetenskapens rumsbegrepp trots allt inte räckt till för att sekularisera rummet i vardagen. präglas våra liv av starkt kulturbundna föreställningar om de rum vi lever i, föreställningar som visar sig i kontraster mellan privat och offentligt, mellan familjeliv och samhälle, mellan fritidens och arbe- tets rum. och den fenomenologiska filosofin har tydlig- gjort att vi lever i rum som är laddade med innebörder, drömmar och fantasier.43 Men, menar , dessa undersökningar rör främst människors inre rum och det är det yttre rummet som intresserar honom: Det är ett heterogent rum, som uppstår i spelet mellan de relationer vi ingår i och som inte kan subsumeras under en uniform föreställning om platser, ett motsägelsefullt och mångfaldigt rum. Heterotopier finns menar , i alla kulturer och civilisatio- ner, på alla verkliga och effektiva platser. Han ger en lång rad exem- pel: internatskolan, militärbaracken, mentalsjukhuset, kyrkogården, den persiska trädgården, muséet, marknaden, bordellen, kolonin och skeppet. De kan ses som virtuella genom att de pekar utöver det som är konkret för handen, som de i högsta grad är verkliga och förbundna till kringliggande rum. På en och samma plats kan hete- rotopin iscensätta flera inbördes oberoende rum: teaterns, biograf- salongens och den antika trädgårdens rum kan tas som exempel. De rumsliga förhållanden som den nya informationstekniken ger upphov till skulle också kunna räknas dit. Heterotopierna har en särskild funktion i förhållande till övriga rum, en funktion som utvecklas mellan två extrema poler: Antingen är deras roll att skapa ett illusionernas rum som avslöjar hur mycket mer illusoriskt det verkliga rummet är med alla dess platser mel- lan vilka människors liv uppdelas. (...) Eller också har de till uppgift att skapa ett rum som är annorlunda, ett verkligt rum som är lika perfekt, prydligt och välordnat som dem vi vistas i är stökiga, oorganiserade och illa planerade. Den senare typen skulle inte vara en illusionernas utan en kompensationens heterotopi ... Kanske kan de rum, som vi besökt i min berättelse om demokratins andra platser, ses som heterotopier i mening. Hans exem- pel är visserligen av ett annat slag: De har hämtats ur myterna och lit- teraturen, ur antropologin och historien. Skeppet, som en flytande del av rummet sluter sig kring sig själv och lyder under havets oändlighet, som förflyttar sig från hamn till hamn, från bordell till bordell och hämtar hem koloniernas dyrbaraste hemligheter, är för den högsta graden av heterotopi. Min text rör sig mellan mer triviala platser, mellan trappan och torget, stranden och konto- ret, festivalen och skyskrapan. Men de berör en osynlig potential, ett annat rum, en rumslighet vid sidan av den förhanden- varande eller avsedda. Det handlar om de mellanrum, skrymslen, vid- der och nischer, de andra platser som öppnar sig för vårt handlande mitt i det rationella, planerade och till synes entydiga rum där vi dag- ligen rör oss. Och det är i dessa andra rum som demokratin levs och återskapas. 1Avsnittet utgår från at opleve arkitektur, 1957. 2Därmed tangerar jag ett område som av samhällsvetare debatteras i termer av civilsamhället (se bl.a. Trägårdh, 1999), en diskussion som jag här avstår från att ge mig in i. 3Foucault, 1986, min översättning, se vidare not 42. 5Lefebvre, 1991/1974. 6Soja, 1989, , 1989. 7Soja, 1989. 8Giddens, 1984. 9Kolb, 1998. 10Diskussionen nedan bygger främst på den presentation av samhällsteoretiska och fenomenologiska rumsbegrepp som jag gör i Mellan hemmet och världen (, 1994). 11Lefebvre , 1991/1974. 12Giddens, 1984. 13Merleau-Ponty,1989/1945, , 1988, Leder, 1990. 14Bollnow, 1990/1963, , 1974/1954. 15Waldenfels, 1985. 16Perec, 1996/1978.