sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — Av större betydelse torde vara svårigheterna att prestera den utred- ning rörande sambandet mellan viss tillgång och ett konkret brott som fordras för ett förverkande. Enligt nu gällande regler om förverkande av utbyte av brott i 36 kap. 1 § BrB och förverkande av av brott i bl.a. 6 § narkotikastraff- lagen krävs för förverkande att åklagaren visar att utbytet respektive vinningen härrör från ett eller flera konkreta brott. Härvid ställs samma krav på bevisning som i ansvarsfrågan, dvs. det skall vara ställt utom rimligt tvivel att brottet gett ett visst utbyte. Kan värdet av utbytet inte Nya regler om förverkande 119 fastställas exakt, får det dock bestämmas till ett skäligt belopp (prop. 1968:79 s. 60). Om man vill åstadkomma en mera påtaglig effektivisering av den svenska förverkanderegleringen, bör enligt vår bedömning ansträngning- arna främst inriktas på att komma till rätta med de utrednings- och be- visproblem som är förknippade med den nuvarande ordningen. Vilka åtgärder skulle då kunna tänkas verksamt bidra till att reducera dessa problem? Utbildningsinsatser och förbättringar av utredningsme- todiken torde här inte kunna ge annat än marginella effekter. En ökning av polis- och åklagarmyndigheternas utredningsresurser skulle däremot vara en åtgärd som i och för sig vore ägnade att minska utrednings- och bevisproblemen. Även förbättrade samarbetsformer mellan olika berörda myndigheter torde kunna få viss betydelse i detta hänseende. Enligt vår bedömning är emellertid åtgärder av detta slag inte tillräckliga för att komma till rätta med problemen. Av särskild betydelse i detta samman- hang är att de utrednings- och bevissvårigheter som möter i ärenden som avser ekonomisk och annan organiserad brottslighet tycks ha ökat fort- löpande , bl.a. som en följd av att antalet brottsutred- ningar med internationell anknytning ökat väsentligt. För en kortfattad redogörelse för utvecklingen se t.ex. årsredovis- ning 1998 s. 23 f. Vår slutsats blir att det knappast är möjligt att i någon högre grad re- ducera de utrednings- och bevisproblem som föreligger vid utbytes- förverkande med mindre än att man inför regler som innebär att åklaga- rens bevisbörda lättas. Emellertid måste man komma ihåg att det här är fråga om en form av straffrättslig reglering. På det straffrättsliga och straffprocessuella området har rättssäkerhetsfrågorna en särskild tyngd. Det är här en grundläggande princip att åklagaren har bevisbördan för samtliga relevanta omständigheter och att för den tilltalade ogynnsamma omständigheter måste vara ställda utom rimligt tvivel för att kunna läg- gas till grund för avgörandet. I svensk rätt görs avsteg härifrån endast i ett fåtal speciella fall. Det måste därför krävas tungt vägande skäl för att införa en ordning med ett uttunnat beviskrav vid förverkande på grund av brott. Frågan är alltså om en effektivisering av den nuvarande förver- kanderegleringen är så angelägen att en förändring i sådan riktning är motiverad. Enligt vår mening kan utrednings- och bevissvårigheterna inte gene- rellt sett anses vara så besvärande att det bör komma i fråga att mera allmänt sänka beviskravet. Vid vissa brottstyper och under vissa om- ständigheter är emellertid olägenheterna av dessa svårigheter så uttalade, att det - även med beaktande av rättssäkerhetsaspekten - får anses moti- verat att åklagarens bevisbörda görs något lättare än vad gäller sambandet mellan viss egendom och begångna brott. 120 Nya regler om förverkande SOU 1999:147 utredningens mening fallet när någon döms för narkotikabrott, mera all- varlig vinningsbrottslighet eller annan brottslighet som typiskt sett har ett samband med ekonomisk brottslighet och det , med hänsyn till bl.a. vad som är känt om lagöverträdarens ekonomiska förhållanden, finns starka skäl att anta att lagöverträdarens tillgångar helt eller delvis härrör från brottslig verksamhet. Härtill kommer det redan tidigare nämnda förhållandet, att det i flera oss närliggande länder har införts regler om förverkande av brottsutbyte i samband med allvarligare vinningsbrottslighet eller narkotikabrottslig- het, som innebär att åklagarens bevisbörda under vissa förutsättningar lättas och att en mer eller mindre långtgående förklaringsplikt läggs på lagöverträdaren. Även när det gäller det arbete som bedrivs på det internationella pla- net, t.ex. inom FATF, kan konstateras att en effektivisering av de natio- nella rättsordningarnas regler om vinningsförverkande är en högt priori- terad fråga. Mot bakgrund av den ökande internationalisering som kunnat iakttas när det gäller den ekonomiska brottsligheten är det an- geläget att den svenska förverkanderegleringen inte är påtagligt mer re- striktiv än de regler som finns i vår omvärld. En alltför stor avvikelse av detta slag innebär en risk för att framstår som en för vis- sa typer av allvarlig brottslighet och därmed drar till sig sådan brottslig- het. Med hänsyn till det anförda anser vi att det finns behov av att även i svensk rätt komplettera nuvarande förverkanderegler med bestämmelser om utbytesförverkande på grund av brott som innebär att åklagarens be- visbörda under vissa förutsättningar görs något lättare än såvitt gäller sambandet mellan viss egendom och begångna brott. Detta är således enligt vår mening den enda möjliga vägen för att nå fram till det övergripande mål som anges i våra direktiv. I det följande skall vi närmare diskutera hur en sådan reglering lämpligen bör utformas. I tydlighetens intresse vill vi erinra om att förverkande även i framti- den självfallet i första hand skall ske med stöd av nuvarande regler, låt vara att vi även föreslår att vissa justeringar görs i en del av dessa. Vad vi nu diskuterar rör den närmare utformningen av en längre gående för- verkandemöjlighet i vissa fall. Nya regler om förverkande 121 6.3Närmare om det utvidgade förverkan- dets utformning Vårt förslag: Döms någon för grov oredlighet mot borgenärer, bok- föringsbrott som är grovt, vinningsbrott enligt BrB för vilket är före- skrivet fängelse , brott enligt narkotikastrafflagen, grovt skattebrott eller grov varusmuggling, skall värdet av hans egen- dom på yrkande av åklagaren kunna förklaras förverkat, om det är sannolikt att egendomen härrör från brottslig verksamhet eller att dess värde annars motsvarar utbyte av sådan verksamhet. Förverkande skall dock inte ske om det skulle vara oskäligt. Förverkande av brottsutbyte enligt den nuvarande regeln i 36 kap 1 § BrB utgör en särskild rättsverkan av brott. Detsamma gäller ofta om förverkande enligt specialstraffrättsliga bestämmelser. En förutsättning för förverkande är alltså här att ett brott har begåtts. Även det utvidgade förverkandet bör utformas som en särskild rätts- verkan av brott. Rättssäkerhetsskäl talar starkt för en sådan lösning. Det bör alltså vara en förutsättning för utvidgat förverkande att ett eller flera närmare angivna brott har begåtts. Det bör härutöver även krävas att någon fälls till ansvar för brottet. Det utvidgade förverkandet skall i första hand kunna riktas mot den som döms för det förverkandegrundan- de brottet. När lagöverträdaren överlåtit egendom till en honom närstå- ende fysisk eller juridisk person skall det emellertid under vissa förut- sättningar även vara möjligt att rikta en förverkandeförklaring mot den- na. Mera härom i avsnitt 6.4. Hur bör då kretsen av de brott som skall kunna läggas till grund för ett utvidgat förverkande avgränsas? Som redan konstaterats är utred- ningens uppfattning att det utvidgade förverkandet bör utgöra ett institut med udden riktad mot narkotikabrottslighet, ekonomisk brottslighet samt annan grov och organiserad brottslighet. Det sagda innebär bl.a. att de brott som skall kunna utgöra grund för utvidgat förverkande bör vara av sådan karaktär att de typiskt sett är vanligt förekommande inslag i en mer omfattande brottslig verksamhet av nämnt slag. En sådan av- gränsning stämmer också väl överens med våra direktiv liksom med ut- omlands tillämpande normer. 122 Nya regler om förverkande Med den angivna utgångspunkten är det till en början naturligt att frågan om utvidgat förverkande skall kunna aktualiseras i samband med mera allvarliga vinningsbrott. Gärningar av här avsett slag är regelmäs- sigt kriminaliserade i BrB. Brottsbalksbrott som har ekonomisk som brottsrekvisit och på vilka kan följa fängelse bör således utgöra en grupp av brott som skall kunna föranleda utvidgat för- verkande. Av intresse i sammanhanget är även en del brott som visserligen inte på samma sätt som de grova vinningsbrotten i sig är ägnade att leda till någon ansamling av förmögenhetstillgångar men som erfarenhetsmässigt ofta förekommer i samband med grov ekonomisk brottslighet. Till denna grupp av brott är att hänföra grov oredlighet mot borgenärer, bokfö- ringsbrott som är grovt samt grovt skattebrott liksom det sistnämnda brottets motsvarighet på tullområdet, nämligen grov varusmuggling. Vi anser alltså att det även vid dessa brottstyper är motiverat att det finns en möjlighet till utvidgat förverkande. Gemensamt för dem är att de ut- gör mer eller mindre notoriska inslag i den brottslighet som här är av in- tresse. En ytterligare kategori av brott vid vilka det enligt vår mening är an- geläget att ha tillgång till en möjlighet till utvidgat förverkande är brott enligt narkotikastrafflagen. Narkotikabrottsligheten kännetecknas bl.a. av att mycket stora pengar är i omlopp. Vinsterna kan även i de enskilda fallen vara mycket höga. Det torde vidare inte vara helt ovanligt att man i samband med husrannsakan eller kroppsvisitation i anledning av misstänkta narkotikabrott påträffar relativt stora pen- ningsummor, som det inte är möjligt att knyta till ett konkret brott på sätt som fordras för att förverkande skall kunna ske. Däremot torde i här avsedda fall omständigheterna oftast vara sådana att det får sägas vara sannolikt att de påträffade pengarna härrör från brott (jämför NJA 1991 s. 612). Gemensamt för övriga kategorier av brott, som enligt vad som angi- vits i det föregående skall kunna föranleda utvidgat förverkande, är, som påpekats, att det rör sig om mera allvarlig brottslighet. När det gäller brott mot narkotikastrafflagen bör emellertid inte uppställas något krav på att det skall vara fråga om särskilt kvalificerade brott; samtliga gärningar som faller under narkotikastrafflagen bör alltså, med den i det följande angivna inskränkningen såvitt gäller de brottsformer som utgör förstadier till fullbordade brott, kunna läggas till grund för ett utvidgat förverkande. Det främsta skälet härför är att det i de angivna situa- tionerna, där ett större penningbelopp påträffas vid ett ingripande i an- ledning av en misstanke om narkotikabrott, från effektivitetssynpunkt framstår som angeläget att ett belopp motsvarande de påträffande med- len kan förklaras förverkat även om det skulle visa sig att endast ett SOU 1999:147 Nya regler om förverkande 123 mindre allvarligt narkotikabrott kan styrkas. Eftersom domstolen skall ges möjlighet att underlåta förverkande om billighetsskäl talar för detta, bör det enligt vår bedömning vara möjligt att undvika att den vidsträckta möjligheten till utvidgat förverkande vid narkotikabrott leder till oskäliga resultat i det enskilda fallet. Vi har vid våra bedömningar även beaktat att man utomlands inte sällan har en enligt vår mening högst motiverad strängare syn på den alltmer ökande narkotikabrottsligheten, som tagit sig uttryck bl.a. i längre gående möjligheter till förverkande vid narkoti- kabrott än vid annan brottslighet. Kretsen av brott som bör kunna föranleda ett utvidgat förverkande måste även utformas på sådant sätt att snedvridningar ur bl.a. åtalssyn- punkt undviks. Om brott som inte sällan förekommer och så att säga speglar olika sidor av ett och samma skeende åtskiljs på så sätt att det ena men inte det andra skulle kunna bilda bas för ett utvidgat för- verkande, kan detta komma att inverka på ett åtals utformning på ett inte önskvärt sätt. Resultatet kan bli att en från brottsbekämpningssynpunkt onödigt krånglig, eventuellt äventyrlig, väg måste väljas. Vårt urval har därför även gjorts för att undvika olägenheter av sådant slag. Det kan i och för sig hävdas att avgränsningen inte är helt konsek- vent, eftersom det uppenbarligen även finns andra brottstyper som ofta ingår som ett inslag i mera omfattande ekonomisk brottslighet, t.ex. tro- löshet mot huvudman. Redan med den tidigare nämnda kretsen av för- verkandegrundande brott torde emellertid institutet komma att träffa de mest angelägna målgrupperna. Av rättssäkerhetsskäl bör kretsen av för- verkandegrundande brott inte göras vidare än vad som kan bedömas vara oundgängligen påkallat för att nå de avsedda effekterna. Även det förhållandet att det, om utredningens förslag om utvidgat förverkande godtas, blir fråga om att införa ett för svenskt vidkommande helt nytt förverkandeinstitut talar för att man bör gå fram med viss för- siktighet. Det kan alltså finnas skäl att utvärdera de nya reglernas effek- ter innan man överväger att vidga kretsen av förverkandegrundande brott till att avse andra än de brott vi stannat för. En särskild fråga i sammanhanget är om det för utvidgat förverkande bör fordras att ett fullbordat brott föreligger eller om sådant förverkande bör kunna ske även vid försök, förberedelse och stämpling till de ovan angivna brotten, när ansvar särskilt föreskrivs härför. Nämnas kan att försöksbrott enligt såväl norsk som dansk rätt kan grunda utvidgat för- verkande. Det förhållandet att skillnaden mellan ett försök och ett full- bordat brott stundom kan framstå som tämligen formell talar i viss mån för en sådan ordning. Enligt vår bedömning är emellertid behovet av att kunna tillgripa utvidgat förverkande redan vid de brottsformer som utgör förstadier till fullbordade brott inte särskilt uttalat. Vad som sagts om att det finns anledning att gå fram med viss försiktighet vid införan- 124 Nya regler om förverkande SOU 1999:147 det av ett nytt förverkandeinstitut innebär vidare att det finns anledning till återhållsamhet även i förevarande sammanhang. Vi har därför stan- nat för att begränsa möjligheten till utvidgat förverkande till de fall där det rör sig om fullbordade brott. Det återstår att ta ställning till om utvidgat förverkande skall kunna komma i fråga inte endast då någon döms som gärningsman till ett brott som kan grunda sådant förverkande utan även när någon döms för med- hjälp eller anstiftan till ett sådant brott. Vad som anförts i det föregående om vikten av återhållsamhet vid utformningen av det nya förverkandein- stitutet kan i förstone synas tala för att begränsa möjligheten till utvidgat förverkande enbart till fall av gärningsmannaskap. En sådan ordning skulle emellertid innebära att utvidgat förverkande inte kunde komma i fråga i vissa situationer, där det framstår som angeläget att ha möjlighet att ingripa med ett sådant förverkande. Som exempel kan nämnas att fi- nansiärer av ekonomisk och annan organiserad brottslighet när de blir föremål för lagföring ofta döms för medhjälp till brotten i fråga. I fall av grova skattebrott begångna inom ramen för en juridisk persons verksam- het döms också regelmässigt den som medverkat till brottet, exempelvis genom utfärdande av falska fakturor, för medhjälp till skattebrottet, om personen i fråga inte på grund av ställning som styrelseledamot, verk- ställande direktör eller motsvarande blir att bedöma som gärningsman och det inte heller är möjligt att bevisa att han har haft ett sådant infly- tande över verksamheten att han är att anse som faktisk företrädare för den juridiska personen. Till det sagda kommer att gränsen mellan å ena sidan gärnings- mannaskap och å andra sidan anstiftan och medhjälp i den nuvarande medverkansregleringen är i vissa hänseenden oklar. Genom att det i 23 kap. 4 § första stycket andra meningen BrB anges att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan eller medhjälp till brot- tet, anses det att det finns lagstöd för en omfördelning av de medverkan- des roller efter vad som ter sig naturligt. Det krävs följaktligen inte alltid att en person har deltagit i själva utförandet av brottet för att han skall kunna dömas som gärningsman. I sammanhanget kan nämnas att Straf- fansvarsutredningen i sitt betänkande Straff-ansvarets gränser (SOU 1996:185) föreslagit förändringar av medverkansregleringen som, om de genomförs, skulle eliminera åtskilliga av de nuvarande oklarheterna. Mot bakgrund av de gränsdragningsproblem som föreligger är det emellertid enligt vår bedömning inte lämpligt att göra möjligheten till utvidgat förverkande beroende av gränsdragningen mellan gärningsman- naskap och annan medverkan. Om en möjlighet till utvidgat förverkande fanns endast vid gärningsmannaskap skulle det, mot bakgrund av den nuvarande relativa friheten vid rubriceringen av de medverkandes roller, föreligga en uppenbar risk för att detta på ett olyckligt sätt kunde kom- SOU 1999:147 Nya regler om förverkande 125 ma att inverka på hur rubriceringsfrågan bedöms av åklagare och dom- stolar. Det anförda har lett oss till slutsatsen att några begränsningar i möj- ligheten till utvidgat förverkande inte bör föreligga med hänsyn till om det är fråga om gärningsmannaskap, anstiftan eller medhjälp till ett för- verkandegrundande brott. Påpekas bör dock att det, i jämförelse med de fall där gärningsmannaskap eller anstiftan föreligger, oftare torde finnas anledning att av billighetsskäl avstå från utvidgat förverkande eller att låta förverkandeförklaringen avse ett mindre belopp än vad som i och för sig hade kunnat förverkas, när det är fråga om medhjälp. När någon döms för brott enligt narkotikastrafflagen, grov oredlighet mot borgenärer, grovt bokföringsbrott, grovt skattebrott, grovt va- rusmugglingsbrott eller ett brottsbalksbrott som har ekonomisk som brottsrekvisit och på vilket kan följa fängelse skall alltså åklagarens bevisbörda vad gäller sambandet mellan viss egendom och begångna brott vara lindrigare än . Frågan är då hur långtgåen- de förändringar i detta avseende som är påkallade. Som redan nämnts har i flera andra länder införts bestämmelser som innebär att lagöverträdaren under vissa omständigheter får bära bevis- bördan för att han förvärvat sin egendom på ett lagligt sätt. Enligt vår bedömning finns det emellertid inte underlag för att anta att förhållande- na är sådana, att en så drastisk avvikelse från vedertagna rättssäkerhets- principer är motiverad. Bevisbördan för sambandet mellan egendomen och begångna brott skall alltså även vid utvidgat förverkande åvila åkla- garen. Däremot bör det ställas ett lindrigare krav än i fråga om styrkan på den bevisning som åklagaren behöver prestera i detta hänseende. Vid den grannlaga avvägning som måste göras mellan intresset av vidgade möjligheter att beröva de aktuella kategorierna av lagöverträdare vinsterna från den brottsliga verksamheten, å ena sidan, och hänsynen till den enskildes rättssäkerhet, å den andra, har vi funnit att det, för att förverkande vid de nämnda brottstyperna skall kunna ske av värdet av egendom tillhörig lagöverträdaren, bör vara tillräckligt att åklagaren förmår göra sannolikt att egendomen i fråga härrör från brottslig verk- samhet eller att dess värde annars motsvarar av sådan verksam- het. I det sagda ligger även den väsentliga skillnaden i förhållande till nuvarande förverkandeinstitut, att för utvidgat förverkande inte skall krävas att åklagaren förmår precisera från vilket konkret brott utbytet härrör; det skall vara tillräckligt att det föreligger ett samband av angivet slag mellan egendomen och något slags brottslig verksamhet. Vi återkommer i författningskommentaren till den närmare innebörden hä- rav. 126 Nya regler om förverkande Den av oss förordade ordningen innebär alltså att det, för att ett yr- kande om utvidgat förverkande skall kunna bifallas, fordras att åklaga- ren presterar en utredning som gör sannolikt att egendom som tillhör lagöverträdaren härrör från brottslig verksamhet eller att denne annars berikat sig genom sådan verksamhet. Enligt förslaget ankommer det så- lunda på åklagaren att klarlägga vilka tillgångar lagöverträdaren äger, vilket värde de har samt när och på vilket sätt de har förvärvats. Vidare måste åklagaren utreda vilka lagliga inkomster eller andra förvärv, t.ex. arv eller gåvor, som lagöverträdaren erhållit han anskaffat tillgångarna och hur stor del av dessa medel som rimligen har kunnat disponeras för förvärv av egendom eller sparande. Detta belyses närmare i avsnitt 6.5. Först om det mot bakgrund av en sådan ekonomisk utredning och öv- riga av åklagaren anförda omständigheter, t.ex. vad som finns doku- menterat om lagöverträdarens tidigare brottslighet eller tidigare misstan- kar om brott, framstår som sannolikt att egendomen i fråga härrör från brottslig verksamhet eller att lagöverträdaren annars berett sig genom sådan verksamhet, måste lagöverträdaren, för att undgå förver- kande, prestera en förklaring som medför att detta kan anses sannolikt. Att den som gjort sig skyldig till brott, som är av beskaffenhet att kunna föranleda utvidgat förverkande, under nu angivna förhållanden åläggs en förklaringsbörda, kan enligt vår uppfattning inte anses utgöra en så allvarlig försvagning av rättssäkerheten att detta utgör ett bärande argument mot en reformering av förverkanderegleringen enligt de nu an- givna linjerna. Den föreslagna ordningen kan inte heller anses strida mot någon av de internationella konventioner som anslutit sig till. Det bör framhållas att vi anser att det utvidgade förverkandet bör ges en sådan utformning att det kan tillämpas även när lagöverträdaren san- nolikt har berikat sig genom skatte- eller tullbrott, dvs. i fall där det inte är möjligt att identifiera viss egendom som åtkommen genom brottet i fråga, utan där vinningen av brottet i stället kan sägas bestå i en allmän förmögenhetsökning hos gärningsmannen. När det gäller frågan, om bestämmelserna om utvidgat förverkande bör ges en fakultativ eller obligatorisk utformning, har vi stannat för att de så till vida skall vara fakultativa att förverkande skall ske, om det inte är oskäligt. Detta innebär att en presumtion uppställs för att utvidgat förverkande skall ske, om övriga förutsättningar härför är uppfyllda, men att åtgärden får underlåtas om det föreligger billighetsskäl som talar däremot. När talan förs om ansvar för viss gärning har domstolen i och för sig enligt dagens regler att ex officio pröva om förverkande skall ske i an- ledning av denna gärning. I likhet med företagsbot förutsätter emellertid SOU 1999:147 Nya regler om förverkande 127 vårt nya utvidgade förverkande att yrkande därom framställs av åklaga- ren. Skälet för denna ordning är att frågan om utvidgat förverkande är av sådan beskaffenhet att den - av både materiella och formella skäl - bör utredas grundligt innan den underställs domstolens bedömning. Vid en officialprövning skulle man riskera att domstolen fattade sitt beslut på ett inte tillfredsställande underlag. Vi återkommer bl.a. i avsnitt 6.6 till förfarandefrågorna. Som redan antytts skall det utvidgade förverkandet utgöra en form av värdeförverkande. Det är alltså endast värdet av egendom som tillhör lagöverträdaren eller, under vissa förutsättningar, någon honom närstå- ende som skall kunna förverkas. I och för sig hade det naturligtvis varit tänkbart att inom ramen för det nya förverkandeinstitutet ge möjlighet även till sakförverkande. Enligt såväl dansk som norsk rätt är utvidgat förverkande primärt en form av sakförverkande. Vanligtvis torde det emellertid vara svårt att i hithörande fall göra sannolikt att viss konkret egendom härrör från brottslig verksamhet. Frågan om utvidgat förver- kande är avsedd att bli aktuell främst i fall där utredningen ger vid han- den att lagöverträdaren i fråga innehar tillgångar i en utsträckning som inte låter sig förklaras av hans legala förvärv.