sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt 57 § skall smittskyddsläkaren anmäla till tillsynsmyndigheten om en ansva- rig huvudman inte erbjuder det stöd eller den vård som den enskilde behöver för att smittspridning skall motverkas. )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 483 $QVYDUHW I|U VPLWWVN\GGHW )|UVWD VW\FNHW skall, under regering och riksdag, ha det övergripande QDWLRQHOOD ansvaret för att befolkningen ges ett gott skydd mot smittsamma sjukdomar. I sitt arbete skall samråda med andra berörda myndigheter och eventuell myndighetsgemensam samordningsgrupp (se vidare kap. 29). $QGUD VW\FNHW Enligt 16 § skall anmälan om inträffade sjukdomsfall göras till Smittskyddsintitutet. Med hänsyn härtill är det lämpligt att i lagen klargöra att institutet bl.a. har ansvaret för att följa och analysera det epidemiologiska läget. Paragrafen motsvaras av 5 § i befintlig smittskyddslag. skall även fortsättningsvis ha ansvar för det personinriktade smittskyd- det och vara huvudman för smittskyddsläkarorganisationen. Kommit- téns överväganden beträffande huvudmannaskapet för smittskydds- läkarorganisationen redovisas i den allmänna motiveringen, kap. 29. Paragrafen motsvaras delvis av 6 § i nu gällande smittskyddslag, som föreskriver att det i varje landsting skall finnas en smittskyddsläkare. Av den allmänna motiveringen, kap. 29, framgår att kommittén anser att smittskyddsläkarens roll bör renodlas. Kommittén menar, bl.a. med hänsyn till smittskyddsläkarens övervakande och myndighetsutövande roll, att det inte är lämpligt att smittskyddsläkaren kan arbeta som smittskyddsläkare och t.ex. som behandlande läkare. Med hänsyn till befolkningsunderlaget kan det dock vara svårt för mindre landsting att inrätta en heltidstjänst för smittskyddsläkaren. I de nya storlands- tingen (Västra och läns landsting) kan det däremot krävas flera heltidsanställda smittskyddsläkare. På grund av det nu sagda anges i den föreslagna paragrafen att det i varje lands- ting skall finnas en eller flera smittskyddsläkare. Vidare öppnas en möjlighet för landstingen att samverka om en smittskyddsläkare. Vid sådan samverkan skall samtliga samverkande landsting delta i finansie- ringen av smittskyddsverksamheten. Vad gäller fördelningen av arbets- uppgifter om flera smittskyddsläkare verkar inom ett område, se 52 §. Liksom tidigare skall smittskyddsläkaren utses av en sådan nämnd som avses i 10 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). I frågor som avser myndighetsutövning skall han vara självständig i förhållande till landstingskommunen. 484 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU Paragrafen motsvarar till del 12 § första stycket i nu gällande smitt- skyddslag. Myndigheter inom smittskyddet, dvs. , lands- tingen och smittskyddsläkarna, åläggs i bestämmelsen en skyldighet att samverka med aktörer som är verksamma inom andra delar av smitt- skyddet för att förebygga och begränsa utbrott eller spridning av sm itt- samma sjukdomar. Som framgår av kap. 25 och kap. 27 varierar smitt- skyddsansvaret med varifrån smittan härrör. Smittskyddsläkaren är ansvarig då smittan härrör från människor medan ansvaret, då det gäller smitta som härrör från objekt eller djur, kan åvila bl.a. kommunen, eller (se kap. 27 för en närmare be- skrivning av ansvarsfördelningen). Formerna för samverkan bestäms av de inblandade aktörerna själva. Att smittskyddsläkaren skall stödja sjukvårdspersonal och andra som är verksamma inom smittskyddet samt, när det erfordras, skall ge dessa råd om lämpliga smittskydds- åtgärder framgår av 53 § p. 6N\OGLJKHW DWW I|UHE\JJD VPLWWVSULGQLQJ Det är inte möjligt för samhället att skydda sin befolkning mot alla smittrisker. Av den allmänna motiveringen framgår att alla individer, såväl smittade som osmittade, i vid mening har intresse av och ansvar för att förhindra smittspridning, se kap. 24. I paragrafen fastslås därför som utgångspunkt att var och en så långt som möjligt bör vidta rimliga försiktighetsmått för att skydda såväl sig själv som andra mot smittrisk. Vilka försiktighetsmått som kan bli aktuella beror på vilken sjukdom det rör, dess smittsamhet och smittvägar. Här spelar information och förebyggande åtgärder en stor roll, se 13 § och 14 § samt 53 § p 1 och 2. I bestämmelsens I|UVWD VW\FNH regleras skyldigheten för den enskilde som bär på eller som har anledning att misstänka att han eller hon bär på en smittsam sjukdom att förhindra att smittan förs vidare till andra människor. Vägledning för den enskilde rörande hur han eller hon skall undvika att smitta andra ges genom de medicinska och praktiska råd behandlande läkare skall ge enligt 26 § men kan också bestå i välkända försiktighetsåtgärder som t.ex. handhygien vid toalettbesök. Den s.k. informationsplikten regleras i DQGUD VW\FNHW. Denna gäller enbart då fråga är om allmänfarlig smittsam sjukdom. I den allmänna motiveringen ges en redovisning av kommitténs överväganden vad gäl- ler informationsplikten, se kap. 24. Där framgår bl.a. att kommittén an- )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 485 ser att en person som riskerar att utsättas för en beaktansvärd smittrisk bör kunna ställa krav på att få vetskap härom för att kunna avgöra om han eller hon vill utsätta sig för risken att smittas. Vidare understryker kommittén att såväl osmittade som smittade personer har ett ansvar för att smittspridning så långt det är möjligt undviks, och för att även den osmittade personen skall kunna bidra till den försiktighet som är nödvändig bör han eller hon ha insikt i vilka förhållanden som råder. Informationsplikten innebär att den som är smittad av en allmän- farlig smittsam sjukdom i vissa fall skall informera andra människor om att han eller hon bär på smittan. I princip innebär detta att den smit- tade skall informera om vad för sjukdom han eller hon har. Uppgifter om närmare detaljer som inte har betydelse för smittspridningen är dock inte nödvändiga. Bestämmelsen innebär inte en allmän skyldighet att informera i alla sammanhang utan endast vid sådana situationer då en person utsätts för en reell smittrisk som inte är alltför obetydlig. När sådan risk föreligger beror på den enskilda situationen och på sjuk- domens smittvägar. Den enskilde skall få kunskap härom av sin läkare enligt 26 §. Den som bär på en blodsmitta skall t.ex. informera tand- läkare och i vissa fall vårdpersonal (se vidare den allmänna motivering- en, kap. 24). Är fråga om en sexuellt överförbar sjukdom skall sexual- partners informeras, och den som bär på tuberkulos skall bl.a. informe- ra dem han delar bostad med. Skyldigheterna enligt bestämmelserna är inte särskilt sanktionerade. Underlåter den enskilde att fullgöra sin informationsplikt till en honom eller henne närstående person är emellertid behandlande läkare i vissa situationer skyldig att underrätta den närstående, 30 §. Det skall vidare erinras om att den som smittat någon eller utsatt någon för smittrisk i vissa fall kan bli föremål för straffrättsliga åtgärder, se den allmänna motiveringen kap. 30. Ytterst kan den som bär på en allmänfarlig smitt- sam sjukdom och som inte vill eller inte är i stånd till att vidta erforder- liga åtgärder i vissa situationer bli föremål för isolering oberoende av samtycke, 33 §, eller meddelas särskilda föreskrifter, 34 §. ,QIRUPDWLRQ RFK I|UHE\JJDQGH nWJlUGHU I paragrafen fastslås ansvar för att enskilda får den infor- mation som de behöver för att kunna skydda sig mot smittsamma sjuk- domar. Det rent faktiska preventionsarbetet bedrivs främst av smitt- skyddsläkaren (jfr 53 § p 1 och 2). Även annan hälso- och sjukvårds- 486 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU personal som är verksam inom smittskyddet utför emellertid sådant arbete (jfr 14 §). I 53 § p 1 och 2 stadgas att smittskyddsläkaren skall se till att all- mänheten får erforderlig information för att kunna skydda sig mot smittsamma sjukdomar samt att han skall ge råd och anvisningar till grupper som är särskilt utsatta för smittrisk. För alla dem som arbetar med smittskydd är emellertid prevention genom information en viktig uppgift. I paragrafen fastslås därför att all hälso- och sjukvårdspersonal som är verksam inom smittskyddet är skyldig att ge patienterna upplys- ningar om hur de kan förebygga smittsamma sjukdomar. 5DSSRUWHULQJ DY VMXNGRPVIDOO RFK HSLGHPLRORJLVN |YHUYDNQLQJ Bestämmelsens I|UVWD VW\FNH motsvaras till del av första meningen i 10 § i nu gällande smittskyddslag. Den föreslagna bestämmelsen om- fattar dock – i motsats till nu gällande bestämmelse – samtliga smitt- I bestämmelsens DQGUD VW\FNH definieras vad som avses med be- handlande läkare i lagen. Liksom enligt 11 § första stycket i nu gäl- lande smittskyddslag avses med behandlande läkare den läkare som har det omedelbara medicinska ansvaret för patienten. Patienten avgör själv vem som skall vara behandlande läkare. Misstänker någon att han smittats av en smittsam sjukdom och uppsöker läkare för undersökning blir den läkaren automatiskt patientens behandlande läkare. I lagen finns åtskilliga bestämmelser som rör behandlande läkare. Om den som undersökts för en allmänfarlig smittsam sjukdom byter behandlande läkare, skall den läkare som övertar behandlingsansvaret underrätta den tidigare behandlande läkaren och smittskyddsläkaren (21 §). Paragrafen reglerar läkares skyldighet att anmäla fall av smittsam sjuk- dom. Anmälan skall – i likhet med vad som sker enligt nu gällande smittskyddslag – göras dels till smittskyddsläkaren, dels till . I de fall anmälande läkare är uppkopplad till SmiNet kommer dock i praktiken endast en anmälan att behöva upprättas, efter- som datasystemet ser till att anmälan befordras till båda instanserna. Anmälningsskyldiga är förutom behandlande läkare även läkare vid mikrobiologiskt laboratorium samt obducerande läkare. SOU 1999:51 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 487 Till skillnad från vad som gäller skall både NRQVWDWHUDGH IDOO RFK NOLQLVNW PLVVWlQNWD IDOO anmälas. behöver således inte ha ställt fullständig diagnos innan han gör sin an- mälan, vilket medför att behövliga tidsvinster kan göras. Åtgärder mot smittspridning kan då sättas in ; detta kan vara vär- defullt bl.a. i fall av meningokocksjukdom. För att misstanke i lagens mening skall föreligga krävs dock att det finns något konkret som tyder på att den smittsamma sjukdomen är för handen, t.ex. att patienten upp- visar något symptom som är typiskt för ifrågavarande sjukdom. Anmälan skall göras i två fall. $QPlODQ HQOLJW S skall ske vid smittsam sjukdom som påkallar smittskyddsåtgärder utöver behandling. Det kan, men behöver inte, vara fråga om allmänfarliga smittsamma sjukdomar enligt 2 § andra stycket. Även i andra fall (exempelvis vid utbrott av diarréer eller streptokockinfektioner) kan anmälan behöva göras. Detta innebär att t.ex. anmälan av en ansamling av fall av infek- tionssjukdomar kan ske, vilket kan medföra att omfattningen av vissa utbrott snabbare kan minskas än vad som är fallet i dagens läge. An- mälan skall emellertid enbart göras på denna grund i de fall då åtgärder utöver behandling är erforderliga för att förhindra smittspridning. Så- dana åtgärder kan bl.a. vara råd om försiktighetsåtgärder, profylax och information till berörda, smittspårning och desinficering eller förstörel- se av ett smittförande objekt. $QPlODQ HQOLJW S skall göras då det rör sig om en sjukdom som är föremål för nationell epidemiologisk upp- följning. Ofta lär de sjukdomar som rapporteras enligt p 1 omfattas även av p 2, men så behöver inte nödvändigtvis vara fallet. Närmare bestämmelser om i vilka fall anmälan skall ske enligt p 1–2 skall med- delas av regeringen. En anmälan enligt p 1 skall göras RI|UGU|MOLJHQ, eftersom det i dessa fall är viktigt att det nödvändiga smittskyddsarbetet kommer igång så snabbt som möjligt. Detta innebär att anmälan helst skall göras och senast dagen efter sjukdom konstaterats eller misstanke om så- dan uppstått. Anmälan skall göras skriftligen, antingen per post eller genom datormedia. En skriftlig anmälan kan i akuta lägen behöva före- gås av ett telefonsamtal. En anmälan som enbart sker enligt p 2 behöver däremot generellt sett inte ske lika snabbt. Denna typ av anmälan bör i regel göras antingen , dvs. med samma hastighet som ordinarie postgång, eller periodiskt (vilket innebär rapport , månad el- ler annan lämplig tidsrymd). Läkare skall inte, såsom , beträffande vissa smittsamma sjuk- domar även göra anmälan till den kommunala nämnd som fullgör upp- gifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Det åligger istället smitt- skyddsläkaren att underrätta relevanta objektansvariga myndigheter om 488 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU att smittskyddsåtgärder erfordras, se 60 §. Härigenom förenklas för- farandet hos den behandlande läkaren. Paragrafen fastslår vad anmälan enligt 16 § skall innehålla. Bestämmel- sen motsvarar i princip 21 § i gällande smittskyddslag. )|UVWD VW\FNHW: i anmälan skall lämnas uppgifter om den smittades identitet och adress, den sannolika smittkällan och de sannolika smittvägarna samt de åtgär- der behandlande läkare vidtagit för att hindra smittspridning. Sådana åtgärder kan förutom behandlingsinsatser t.ex. vara de råd för att för- hindra smittspridning som patienten mottagit och olika typer av psyko- socialt stöd som behandlande läkare initierat. Vidare skall anmälan innehålla andra typer av uppgifter av betydelse för smittskyddet som kan föreligga i det enskilda fallet, exempelvis uppgifter om patientens yrke om detta är sådant att det kan ha samband med sjukdomsfallet. $QGUD VW\FNHW: Regeringen får föreskriva att uppgift om identitet och smittkälla inte skall lämnas i anmälan beträffande vissa sjukdomar. Här har kommittén haft i åtanke de sjukdomar som omfattas av 1.3 i bilagan till den befintliga smittskyddslagen (gonorré, hivinfektion, klamydia, syfilis och ulcus molle) och för vilka identitetsuppgifter m.m. inte an- ges i anmälan enligt befintlig lagstiftning. Kommitténs överväganden i denna del redovisas i den allmänna motiveringen, kap. 23. I paragrafen föreskrivs att närmare bestämmelser om anmälan enligt 16 § bör regleras i föreskrifter, meddelade av regeringen eller myndig- het regeringen bestämmer. Bland annat bör föreskrifter meddelas om förfarandet i de fall där misstanke om sjukdom anmälts enligt 16 §, men misstanken efter noggrannare undersökning visat sig vara ogrun- dad. Paragrafen ger vidare möjlighet att i föreskrifter meddela vissa undantag från anmälningsskyldigheten eftersom behovet av klinisk an- mälan respektive anmälan av bl.a. laboratoriefynd varierar mellan olika sjukdomar. Så kan t.ex. beträffande kikhosta laboratorieanmälan vara tillräcklig för uppföljning av vaccinationsprogrammet. I sådant fall kan klinisk anmälan undantas. I andra fall kan vissa uppgifter, t.ex. om eventuella smittvägar, framstå som mindre relevanta varför undantag kan göras i anmälningsskyldigheten. )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 489 I paragrafens I|UVWD VW\FNH regleras den enskildes skyldighet att söka lä- kare och låta sig undersökas. Skyldigheten överensstämmer med de fall då den enskilde enligt 22–23 §§ är skyldig att medverka till smitt- spårning. Detta innebär att den enskilde åläggs en sådan skyldighet då han eller hon vet eller har anledning att befara att han eller hon bär på en allmänfarlig smittsam sjukdom eller annan smittsam sjukdom vars smittvägar bör utredas av epidemiologiska skäl (för innebörden av detta begrepp, se kommentaren till 22 §). I dessa fall skall den enskilde utan dröjsmål söka läkare. Anledning att befara att man bär på dylik sjuk- dom kan t.ex. föreligga då kliniska symtom uppträder eller om man ut- satts för risk att smittas vid kontakter med någon som man vet eller får reda på är smittad. Skyldigheten kan också uppkomma genom att man underrättas om risken i ett smittspårningsärende. Liksom i gällande lag bör det inte vara den enskildes egen uppfattning som är avgörande för om skyldighet föreligger eller inte. Syftet med läkarundersökningen är att försöka klarlägga vilken sjukdom det är fråga om. Skyldigheten avser endast undersökningar som är motiverade av smittskyddshänsyn, dvs. för att konstatera om smittsamhet föreligger. Undersökningen får sålunda inte enbart vara motiverad av att man vill kunna behandla sjukdomen hos den enskilde. En sådan skyldighet torde stå i strid med principerna om frivillig behandling. När det gäller rent medicinska motiv torde det inte heller finnas någon anledning att behandla smittsamma sjukdomar på annat sätt än andra allvarliga sjukdomar. $QGUD VW\FNHW reglerar läkarens undersökningsskyldighet. Även här är skyldigheten begränsad till allmänfarliga smittsamma sjukdomar eller andra sjukdomar vars smittvägar bör utredas av epidemiologiska skäl. Skyldigheten gäller såväl privat som offentligt verksamma läkare. Enligt gällande smittskyddslag krävs, för att läkarens skyldighet skall aktualiseras, att han har kompetens för uppgiften och inte är förhindrad att utföra den. Den föreslagna bestämmelsen innehåller inte några så- dana begränsningar. Att en läkare skall ha kompetens för det han gör följer redan av andra bestämmelser på hälso- och sjukvårdens område. Om läkaren inte anser sig ha kompetens att genomföra en undersökning åligger det honom att se till att kompetent läkare tar vid liksom om läkaren av annan anledning har förhinder att genomföra undersök- ningen. 490 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU Om en patient misstänks bära på en allmänfarlig smittsam sjukdom men motsätter sig erforderlig undersökning eller provtagning skall lä- karen enligt WUHGMH VW\FNHW ofördröjligen göra anmälan till smittskydds- Ofördröjligen innebär att anmälan i princip skall göras . Bestämmelsen täcker situationen då en patient av någon anledning söker läkarvård. För fall då misstanke om smitta framkommit vid smitt- spårning finns bestämmelser i 25 §. Paragrafen ersätter 36 § i gällande smittskyddslag. Enligt den föreslag- na bestämmelsen kan tvångsundersökning i vissa särskilda fall beslutas beträffande en person som med fog misstänks bära på allmänfarlig smittsam sjukdom. Tillämpningsområdet för tvångsundersökning är nå- got snävare än vad som gäller beträffande den allmänna skyldigheten att uppsöka läkare (19 §). Dels skall det vara fråga om en allmänfarlig smittsam sjukdom. Dels måste det finnas konkreta omständigheter som talar för att personen kan vara smittad. Liksom vad som gäller enligt nuvarande smittskyddslag är det inte tillräckligt att personen enbart har en livsföring eller ett beteende i övrigt som allmänt innebär risk för att han eller hon skall smittas. Tillräcklig misstanke kan t.ex. uppstå då en patient av någon anledning uppsöker läkare antingen genom vad pati- enten berättar eller genom iakttagelser som läkaren gör. Det kan vidare vara så att läkaren eller smittskyddsläkaren får uppgifter om att en per- son utsatts för en konkret smittrisk. Särskilda krav måste dock ställas på sådana uppgifter; tvångsundersökning skall inte kunna grundas på allmänt hållna påståenden om att en person utsatts för smittrisk. Tillämpningsområdet begränsas ytterligare av att tvångsundersök- ning endast kan beslutas om ovissheten medför påtaglig risk för att andra människor kan smittas. Om risken för att andra smittas av en el- ler annan anledning är liten bör undersökning inte få genomföras mot den enskildes vilja. Det bör här vara fråga om en individuell bedöm- ning med utgångspunkt i omständigheterna kring den enskilde. Omfattningen av undersökningen och provtagningen avses motsvara vad som gäller enligt nuvarande smittskyddslag. Vilka undersökningar och prov som skall göras respektive tas får avgöras från fall till fall. kan det vara tillräckligt med endast klinisk diagnos, medan det i andra fall kan krävas någon form av provtagning. Mindre ingrepp som t.ex. provtagning från saliv, urin, avföring eller blod får tålas av den enskilde. Däremot får ingrepp som kan riskera den enskildes hälsa eller i övrigt förorsaka annat än obetydliga men inte genomföras. Beslutsrätten om tvångsundersökning skall i första instans tillkom- ma länsrätten. Detta föreslås mot bakgrund av den vikt som Europa- konventionen och regeringsformen tillerkänner den kroppsliga integri- )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 491 Tvångsundersökning kan även innebära ett frihetsberövande i mening, se kap. 21. Visserligen torde det långt i från i alla fall vara fråga om särskilt ingripande undersökningar. Rätts- säkerhetsskäl talar dock för att domstolsprövning alltid bör ske. Domstolen har att pröva målet skyndsamt, se 77 §. Skulle situatio- nen vara av så allvarlig och brådskande art att en omedelbar undersök- ning är nödvändig och domstolens beslut inte kan avvaktas ges enligt 36 § en möjlighet för smittskyddsläkaren att tillgripa tillfällig isolering. I paragrafens sista stycke åläggs den läkare som utfört läkarunder- sökningen en skyldighet att underrätta smittskyddsläkaren om resultatet av denna. Bestämmelsen motsvarar i princip 19 § i gällande smittskyddslag. En- ligt den föreslagna bestämmelsen skall emellertid inte endast den tidi- gare behandlande läkaren utan också smittskyddsläkaren underrättas om ett läkarbyte. Bestämmelsen ersätter 18 § i nu gällande smittskyddslag och behandlar läkares och viss annan hälso- och sjukvårdspersonals ansvar vad gäller Vid vilka sjukdomar smittspårning blir aktuell anges i I|UVWD VW\FNHW. Smittspårning skall ske då fråga är om allmänfarliga smittsamma sjukdomar eller andra smittsamma sjukdomar vars smitt- vägar bör utredas av epidemiologiska skäl. Det rör sig således om ett större antal sjukdomar än de allmänfarliga smittsamma sjukdomarna; här avses även sjukdomar som kan leda till allvarliga konsekvenser för den drabbade om t.ex. behandling inte ges och som om de får en större spridning utgör en belastning för folkhälsan. I dessa fall är det viktigt dels att smittkällan spåras upp, dels att man når människor som kan ha smittats av sjukdomen för att kunna erbjuda dessa behandling eller förebyggande insatser som informati on, vaccination m.m. Typex- empel på sjukdomar som omfattas av bestämmelsen, förutom de all- mänfarliga smittsamma sjukdomarna, är mag- och tarmsjukdomar som salmonella, campylobacter, EHEC och hepatit A. Beträffande sexuellt överförbara sjukdomar rör det sig främst om gonorré, klamydia och syfilis. Andra sjukdomar som också torde omfattas är t.ex. legionella Smittspårning skall inte endast ske i de fall smittsam sjukdom konstateras utan även vid PLVVWlQNWD IDOO. kan, beträffande ett flertal sjukdomar, behöva vidtas även om 492 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU sjukdomen inte är fastställd och det kan vara viktigt att redan i ett tidig skede nå personer som kan ha smittats av sjukdomen. Regeringen med- delar, enligt WUHGMH VW\FNHW, närmare föreskrifter om vilka sjukdomar Skyldigheten att söka få upplysningar omfattar uppgifter om vem el- ler vad patienten kan ha fått smittan i från samt vilka som patienten i sin tur kan ha smittat. För att betona vikten av att den för smittspår- ningen ansvarige verkligen försöker att få nödvändiga upplysningar sägs i bestämmelsen att den ansvarige skall söka få upplysningar. Riktlinjer och vägledning för hur smittspårningsarbetet bör bedrivas bör ges i allmänna råd (jfr 72 §). Enligt nuvarande lag är det den behandlande läkaren som har det formella ansvaret för smittspårningsarbetet även om han eller hon i praktiken ofta delegerar det praktiska arbetet till annan hälso- och sjuk- vårdspersonal, se vidare kap. 5.2. Föreslagen bestämmelse innebär viss utvidgning av den personkrets som ansvarar för smittspårningsarbetet med den enskilde patienten. Behandlande läkare är dock skyldig att till- se att ansvaret ges till personal med kompetens för arbetet. Den som ansvarar för smittspårningen är enligt DQGUD VW\FNHW skyl- dig att tillse att personer som hans eller hennes patient kan antas ha smittat underrättas om sjukdomen och anmodas att söka läkare. Den som ansvarar för smittspårningen behöver dock inte i samtliga fall per- sonligen kontakta den som kan antas ha smittats. Om det är lämpligt kan detta överlåtas åt patienten, antingen självständigt eller med stöd av läkare eller kurator.