sou · GNB313 · 2000-01-01 00:00:00 — Kyrkan ville gärna styra över alla andra livsområden. Ekonomi, vetenskap, konst och etik skulle vara underordnade kyrkan, helst borde också statskonsten vara det. I hans programförklaring läser vi: Påven är den ende vars fot furstar måste kyssa. Hans motståndare, , ville att han själv skulle ha rätten att utnämna biskopar. I en välkänd episod i kampen mellan kyrka och stat tvangs vandra barfota till i Canossa för att få en bannlysning upphävd. Kampen mellan kyrka och stat slutade oavgjort, ett oer- hört viktigt faktum i utveckling. Vi fick två egenrådiga livsområden: det världsliga och det andliga. Har man väl etablerat sådan egenrådighet kan mer följa. ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST Källa: City-universitetets internetkurs Origin, I några medeltida städer som balanse- rade statskonstens och religionens och näringslivets företrädare varandra så att ingen av dem fick hegemoni. Ur bokföringskonsten utvecklade näringslivet ett eget belöningssystem skilt från statens och kyrkans. Hedersbetygelserna knöts helt enkelt till goda bok- slut. Man visste vem som skulle äras utan att kyrkan eller staten bestämde det. Näringslivet fick autonomi. förlorade staten och kyrkan också greppet om konsten; konstnärerna behövde, till exempel, varken vara hovmålare eller kyrkomålare. (1469-1527) visade hur man gör politiska kalkyler utan att blanda in moraliska överväganden. Det var unikt och intellektuellt krävande att se statskonsten som något skilt från etiken, en chockerande idé för sin tid, ja även för många . Vetenskapens frigörelse från religionen var en lång process. fick efter sin död sina idéer om solen snarare än jorden som världsalltets mittpunkt bannlysta av kyrkan. (1548-1600) fick bestiga kättarbålet efter en sjuårig fängelsevistelse för sina filosofiska idéers skull. Den store fysikern och matema- tikern (1564-1642) pressades av kyrkan att ta avstånd från sina instruments vittnesbörd. Kyrkan förlorade dock med tiden kampen mot vetenskapen. Därmed är konturerna klara för det moderna västeuropeiska samhället, både i teori och praktik. En monolitisk flerfunktions- struktur dominerad av staten har differentierats till ett allsidigt samhälle i form av sex specialiserade livsområden, vart och ett med sitt belöningssystem, sina speciella friheter, sina speciella varianter av rationalitet. Detta nya samhälle konsoliderades i den ärorika revolutionen i i vilken den ekonomiska och konstitutio- nella liberalismen stadfästes. Inget livsområde är en isolerad ö; alla påverkar de varann. De be- höver också varandra. Den franske sociologen (1893) betecknade den typ av sammanhållning de har med be- greppet solidarité organique, organisk solidaritet. Det är en arbets- fördelning i vilken olika områden i samhället växer åt olika håll men ändå är beroende av varandra. Varje konkret del av ett livsområde – en firma inom ekonomin, en myndighet inom staten, en kyrka inom religionen, ett institut inom vetenskapen – innehåller smärre element från andra livsom- råden och kan inte fungera väl utan dem. Inget i samhället fungerar riktigt bra utan att få del av ekonomins pengar, politikens regle- ringar, etikens bud, vetenskapens kunskap, religionens välsignelse och konstnärliga inslag. Politisk verksamhet har t.ex. alltid ett behov att beskatta eko- nomisk verksamhet. Politiker behöver kunskap och beställer ut- redningar där sakkunniga och vetenskapsmän kan medverka. Nu- mera behöver affärsverksamhet också en myckenhet av akademisk ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST Företagen köper in kunskap som vilken annan service eller vara som helst. De ger sina kontor och sin marknadsföring konstnärlig utformning. De är pådrivande på utbildningspolitiken så att alla skattebetalare skall få vara med och betala deras behov av välutbildade medarbetare. går beroendena i flera led: Akade- misk grundforskning kan till exempel finansieras genom att poli- tiker av skattemedel från ekonomin ger anslag till universitet och forskningsråd. Källa: City-universitetets internetkurs Origin, Med den organiska solidaritetens begrepp har vi den grund vi behöver i denna skrift för att undersöka några relationer mellan etikens och den demokratiska statskonstens livsområden. Systematiken i vårt resonemang leder till en allsidig samhällssyn. I det kommunikativa handlandets förlängning ligger sex fundamen- tala livsområden, varken mer eller mindre. När man väl arbetat sig igenom denna härledning tror man aldrig mer att den stora världen bara är ekonomi eller bara är politik. Visst är det sant att de ekono- miska och de politiska systemen är dominerande i moderna sam- hällen. Men vetenskap har en icke obetydlig roll. De expressiva institutionerna – religion, etik och konst – har inte så framträdande roller. Men de finns där. Och mycket tyder på att både etik och konst får allt större utrymme i total- samhället. skapas många nya självständiga etiska institutioner. Etiska kommittéer vid sjukhus och forskningsinrättningar, etiska vakthundar vid finansiella marknader, etiska ombudsmän vid före- tag och medier, etiska koder för olika yrken – allt detta finns och mer är på väg. Universiteten har börjat utbilda etiker. Man kan dock inte hävda att etiken i vår civilisation är lika väl utvecklad och självständig som konst, vetenskap, religion, affärsliv och statskonst. Det etiska livsområdet finns alltjämt huvudsakligen inom religionens och statsmaktens råmärken. Kyrkorna gör anspråk på att ha nyckeln till samlivets etik. Statsmakten specifi- cerar olika plikter, till exempel skolplikten att förkovra oss, värn- plikten att försvara landet, vittnesplikten att bistå rättvisan, skatte- plikten att bidra till gemensamma kostnader. På dessa områden sammanfaller rätt och moral: Statens lagar och etikens bud stöder varandra. Välfärdssamhällets institutioner kan sägas representera det bästa vi har av etiska institutioner. Visst kan det vara ekonomiskt lönsamt att hjälpa sjuka att bli friska så att de kan göra nytta igen. Men det finns få rent ekonomiska skäl att ta hand om de kroniskt sjuka, de handikappade, de deformerade småbarnen, eller de senil- dementa äldre. Vi gör det av etiska skäl, inte av ekonomiska. Visst kan det vara politiskt fördelaktigt att ordna socialförsäkringar som utfaller vid föräldraskap, sjukdom eller ålderdom; det är populära beslut som ger röster från breda folklager. Men småbarn med in- ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST kapaciterande hjärnskador eller senildementa äldre deltar inte i all- männa val. Åtgärderna för dem har en etisk motivering snarare än en politisk. Människovärdet är en etisk klenod som varken har marknadspris eller kan ingå i politiska kalkyler. En förenkling: Det treeniga samhället diskuterade och skrev man i som om hela samhället bestod av statsmakten och näringslivet och just inget mera, och samhällskunskapen bestod av statskunskap och ekonomi. Möjligen tog man med massmedierna som en betydelse- full del av samhället. Att den lilla världen, de frivilliga sammanslut- ningarna, och de mindre samhällssfärerna som konst, religion, etik och vetenskap också hörde till totalsamhället hade praktiskt taget sjunkit bortom tankehorisonten i den allmänna debatten. I detta läge började några av oss använda begreppet det civila samhället som en sammanfattande term för allt som inte var stat eller marknad. Det är ett internationellt gångbart begrepp. används i gemenskaperna eller frivilligsektorn att beteckna samma sak. Men gemenskaperna förväxlas lätt med den gemensamma sektorn som är ett ord för staten, och frivillig- sektorn är missvisande eftersom marknaden också består av frivilliga transaktioner. Civilsamhället var, menade vi, lika viktigt som statsmakt och näringsliv, och det anknöt till folkrörelsernas skede i svensk historia. Ett trängt civilsamhälle hade gjort fram- gångsrik revolt mot kommunistdiktaturerna i ; be- greppet hade därför ett särskilt skimmer. Det började ingå i både vänsterns och högerns utopier. Civilsamhälle är också ett användbart vetenskapligt begrepp, men man måste komma ihåg att det täcker olika fenomen med olika karaktär, till exempel alla den lilla världens små grupperingar och nätverk men också några av den stora världens livsområden, nämligen vetenskap, konst, religion och etik. Statsmakt, affärsliv och civilsamhälle har olika och ibland mot- stridiga normer. En sammanfattning från (1994) i och (1992) efterföljd ger denna skiss: Utveckla moral, sanning, skönhet och det gudomliga i tillvaron Var sällskaplig, dra dig inte undan Ta ansvar för de dina Älska dina närmaste som dig själv Utveckla dig själv, utveckla andra Hedra dina föräldrar Ljug inte Stjäl inte Döda inte Var lojal, utveckla andras lojalitet Var selektiv med information Använd frikostighet för att nå mål Njut av pompa och ståt Håll på din rätt och heder Gör frivilliga fördelaktiga avslut Var initiativrik och företagsam Sök nyheter och uppfinningar Investera i effektiv produktion ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST Olikheterna mellan dessa tre normsystem är många. I civilsam- hället skall man inte ljuga och dräpa, men i statens tjänst skall dock soldaten kunna lura och döda sin fiende. Här föreligger motsätt- ningar, lika välkända som olösliga, som alltid plågat känsliga unga människor i differentierade samhällen. Ett lysande uttryck av konflikten mellan civilsamhällets och statens moraliska syndrom finns i drama . Oidipus dotter lyder civilsamhällets bud och vill ge sin stupade upproriske broder en värdig begravning. Den härskande följer statskonstens bud att radera all ära från statens fiender och vill kasta hans lik till hundarna. Konflikten är olöslig; tragedin är inbyggd i det differentierade samhällets struk- tur. Parterna stat och civilsamhälle är i konflikt, men parterna be- höver också varandra. Trots den inbyggda motsättningen mellan civilsamhälle och stat är det givet att civilsamhället fungerar dåligt om inte staten upprätthåller fred och ordning. Men staten kan heller inte fungera effektivt om den saknar civilsamhällets förtro- ende och stöd. Hela statskonstens livsområde behöver det för- troende för medmänniskor som bara ett vitalt civilsamhälle kan skapa. Det har länge varit självklart att det är ogörligt för staten att byta den civila lydnadens förbud för lögn, stöld och dråp mot polis- och fogdevälde. Så många poliser finns inte ens i polisstater. En insikt växer också fram att det är ogörligt att ersätta civilsam- hällets bud om att ta ansvar för de sina med statsmaktens åtagan- den. Så många välfärdsfunktionärer finns inte ens i maximalistiska välfärdsstater. Liknande mönster av konflikt och ömsesidigt beroende gäller för parterna stat och näringsliv. Motsättningarna mellan stats- konstens och affärslivets sedliga regler har oöverkomliga inslag. Myndigheter skall inte konkurrera. Man kan möjligen få sin rätt prövad av en högre domstol, men inte av konkurrerande domstol. Statstjänstemän skall inte göra affärer, inte ta mutor. Om de söker tjäna pengar med hjälp av statsmaktens våldsmedel blir staten ett rövarband. Politiker och ämbetsmän kan däremot med oväld se till att andra kan göra affärer och konkurrera. För att marknader skall fungera behövs lagstiftning om äganderätt och rättsregler för hur kontrakt skall tolkas. Affärslivet behöver dessutom det förtroende för medmänniskor som ett vitalt civilsamhälle kan skapa. Affärsföretag å andra sidan skall enbart göra frivilliga avslut, inte själva använda tvångsmedel. Absolut inte fysiskt våld eller vapenmakt, men inte heller det tvång som ligger i att ha monopol. Ett företag som med våldsmetoder gör affärer är en gangsterliga, en maffia. Ett privat monopol är exploatering, precis som ett statligt monopol. Flykt från gemenskaper och marknad: tre välfärdsmodeller Vi kan nu tillämpa den förenklade bilden av ett treenigt samhälle på välfärdens område, på de etiskt mest laddade institutionerna i ett modernt samhälle. Den nordiska välfärdsstaten är speciell i sin flykt både från det civila samhällets krav och marknadernas krav. I behöver den lilla världens gemenskaper i det civila samhället – familj, släkt, grannar, vänner, arbetskamrater – inte ställa upp för de små barnen, för de sjuka, skadade eller gamla. Det offentliga kan i deras ställe sköta omsorg och vård för barn, sjuka, handikappade och åldringar. Sådana är de starkas rättigheter, och sådana är de svagas rättigheter i den nordiska välfärdsstaten. Här råder generell och solidarisk välfärd. I den nordiska välfärdsmodellen kan medborgarna också fly från marknaderna. Här spelar det mindre roll för den enskildes väl- färd hur stor hans eller hennes egenförvärvade köpkraft är. Olika bidrag kompletterar hushållskassan. Jämlikhet i inkomst skall råda, eller rättvisa som en del hellre säger. Marknadskrafter upplevs ofta som fiender till välfärden. Marknadskraft är välfärdsslakt, heter det. Andra välfärdsstater tar dock inte på samma drastiska sätt av- stånd från civilsamhällets och marknadens medverkan i välfärden. Den anglosaxiska välfärdsstaten är mindre omfattande än den nor- ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST diska och ger en större roll både åt välgörenhet och köpta tjänster. I i synnerhet har försäkringsbolagen en nyckelroll i finansie- ring av sjukvård och äldrevård vid sidan av den federala försäk- ringen. De kontinentala välfärdssystemen ger en i lagen definierad väl- färdsroll till kyrkor, fackföreningar, lokala välfärdsorganisationer och yrkesföreningars kassor, vilka kan räkna med stora statsstöd för sina välfärdsuppgifter. Skillnaderna mellan och konti- nenten är små i statsmakternas kostnader för välfärd, men mycket stor i andelen offentligt anställda i välfärdens institutioner. Vi har två á så många offentligt anställda i barn- och äldre- omsorg, skola och sjukvård som kontinentens nationer. Hos oss har praktiskt taget hela befolkningen, majoriteten i alla partier, blivit så indränkta i den svenska marinaden, dvs. att all väl- färd finns i offentlig regi, att den betraktas som självklar och naturgiven. Vi har förvandlat medborgarnas etiska ansvar för väl- färden till ett skattebetalningsansvar. Skattesmitning har blivit synonymt med att smita från den lidande vid vägkanten, och skattebetalning har blivit synonymt med att vara den barmhärtige samariten. Vår skattemoralism är en oplanerad konsekvens av vår typ av välfärdsstat. Det är inte en naturlag utan vårt eget demokratiska val i att välfärdsinstitutioner finns inom statsmakternas hägn. Det är dock min långsiktiga prognos för de europeiska samhällena att de etiska institutionerna – i första hand de institutioner som tar ansvar för barn, sjuka och äldre – kommer att frigöras från staten ungefär som samfunden, näringslivet, konsten och vetenskapen redan frigjort sig från staten och blivit egenrådiga livsområden. Statsmakternas roll i dessa autonoma institutioners liv blir att underlätta, inte att styra. Om demokratin och dess moraliska förutsättningar Den magiska regeln: majoriteten vinner Den yttersta styrmekanismen i ett land måste vara otvetydig och lättfattlig. Om regeln för vem som skall styra är otydlig blir det kris och osäkerhet i landet. Den yttersta styrmekanismen bör ha en slags magisk makt. Annars ifrågasätts den alltid av några. I monarkier blir kungens äldsta barn ny monark, därav utropet: kungen är död, leve konungen! Det fick inte finnas någon diskus- sion om saken. Ofta ville man vara helt säker på att det verkligen var ett kungabarn som blev ny monark. I lagstiftade man 1351 (med tillägg 1795 och 1814) att det var högförräderi att ha en utomäktenskaplig förbindelse med drottningen eller med kron- prinsens hustru. Demokratins otvetydiga och lättfattliga regel är att majoriteten bestämmer; har du av rösterna vinner du. Det får inte finnas någon diskussion om saken. Majoritetsregeln är demo- kratins magi. Men många av jordens härskare har svårt att förstå att huckelprydda kvinnliga analfabeter i byarna eller halvvuxna skägglösa studenter i städerna skall ha rätt rösta bort dem från makten. Kungamaktens magi levde kvar även sedan vi infört demokrati. I är det fortfarande Her Majestys Navy, etc. I hade vi länge en ordning i vilken demokratins beslut ut- fördes av Kungl. Maj:t, och skrivelser till de höga demokratiskt valda styrande ställdes till Kungl. Först av- skaffades magin med Kungl. Folkstyret hade då erövrat sin egen magi. Majoritetsregeln är bättre än tronföljdsregeln i valet av ett lands ledning. Ett styre som spontant accepterats av flertalet i ett allmänt val är lättare att utöva än ett styre där flertalet måste hållas i schack av statspropaganda, poliser, fogdar och militärer. Historien känner som bekant många mellanformer, t.ex. icke-ärftliga konungar valda av aristokratin, eller påvar valda av kardinaler. Demokratins förespråkare kunde peka ut att det ärftliga kungadömet uppvisade en del uppenbart dumma och odug- ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST Men också demokratin kan leda till hemska härskare. Den magiska majoritetsregeln ger inte nödvändigtvis bra eller rationella beslut; den lovar bara beslut som flertalet av de röstande kan acceptera. Som historiskt fenomen är demokrati en proteströrelse mot de härskande klasserna som kräver att medborgarna själva och inga andra skall vara de härskande klasserna; regeringarna skall vara medborgarnas tjänare, inte deras herrar. Eftersom nya härskande klasser tycks växa fram även i länder med demokratisk konstitution tar demokratins protester aldrig slut. I den svenska historien har kungamakten ersatts med herre- makt, och herremakten med folkmakt. Demokratin infördes utan att problemen med folkmakten blev särskilt väl genomlysta. Demokratins anhängare vann debatten ändå. De kunde med lätthet uppvisa, att de regler, genom vilka vissa personer eller grupper fick en speciell maktställning, var godtyckliga. Kungadömets före- språkare kunde tystas med påpekandet att erkänt odugliga och stupida monarker som i och i bevisade hur vettlöst det var att tilldela makten i sam- hället till en kungaarvinge. Privilegiernas förespråkare kunde av- visas med liknande argument. Varför skulle adelsmän, därför att deras förfäder upptagits i , ha större makt än bönder, köpmän och fabrikörer med lika stor förmögenhet och likartad bildning? Varför skulle arbetare avstå från rösträtt året innan de hade inkomst men anses ansvarsfulla och röstbe- rättigade när de nådde detta streck? Varför skulle kvinnor sakna rösträtt när män hade rösträtt? Alla inskränkningar i demokratin kunde lätt stämplas som tricks att bevara makten hos de privilegi- erade och som motsägelser i den rådande valordningen. (1945) slutsats är giltig: Den demokratiska linjen har i debatten mindre framstått som en ideologi än som en kritik av ideologier och traditioner. Så till vida har detta inneburit en svaghet, som demokratien kunnat införas utan att dess problem begrundats och diskuterats. fick en genomdemokratisk konstitution i vilken all offentlig makt utgår från folket. Här erkänns ingen annan begränsning för folkmakten än vad de valda församlingarna själva vill ålägga sig. Inte heller denna grundlagsfästa utvidgning av demokratin föregicks av stora principiella debatter. Ingen ansåg sig på allvar behöva resa frågan om vad som måste göras för att hindra folkmakten att beröva minoriteter rätten till frihet, egendom, trygghet, samt rätten att leva enligt eget samvete och göra mot- stånd mot förtryck. Demokratins självklarhet är en frukt av dess framgång. Amerikanska sydstater, , , har inlemmats i den demokratiska gemenskapen. Det har också östra , och flera framgångsrika stater i . Världens största land, , är odemokratiskt, men världens näst största land, , har i två generationer haft en fungerande demokrati. Alla typer av regimer har övergått till demokrati, inte bara gamla kungavälden. Bland de länder som övergått till demokrati finns sultanistiska styren, dvs. obegränsat personliga ledarskap som Somozas i . Här finns länder med totali- tära styren, alltså diktaturer med ideologisk mission och byråkrati- er som kan vara nog så godtyckliga som i . Och till demokratin har också övergått länder med auktoritära styrelseskick, dvs. diktaturer med i huvudsak förutsägbara byrå- kratier som i . Demokratin är vår tids segrande statsform, segrare över de mest olikartade alternativ. Givetvis är spåren av den gamla ordningen tydliga i de olika länderna, men demokratins språk talas överallt. Man kan inte säga att folket är den härskande klassen i någon av de gamla eller nya demokratierna. En demokratisk teknik har emellertid införts. Över 100 av världens länder är demokratiska i den meningen att de har allmänna val med kon- kurrerande partier och tillräckliga medborgerliga rättigheter för att valen skall kunna föregås av någorlunda fri opinionsbildning. ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST Tre sätt att driva demokrati i praktiken Medborgarna måste kunna informera sig och diskutera sig fram till om de vill ha en ändring vid makten. I en demokrati skall valen därför äga rum med yttrande- och mötesfrihet och demonstra- tionsrätt. Alla vuxna skall ha rösträtt i valen. Omröstningen skall vara hemlig. Och majoritetens röst skall vara utslagsgivande. I en demokrati lämnar de styrande regeringsmakten när de förlorat ett val. Så långt är alla eniga om demokratins teknik. Men enigheten om demokratin tar slut vid punkten att ingen skall få regera mot folkets vilja när en ny mandatperiod börjar. Sedan går resonemangen i olika riktningar. Den första och äldsta tankelinjen säger att i en demokrati måste regeringarna också genomföra väljarmajoritetens önskemål. De högröstade som vill att genomförandet skall ske bums företräder gallupdemokrati och populism. En mera sofistikerad version av tanken på demokratin som verkställare av folkviljan låter så här: Samhället förändras och moderniseras. Då uppstår nya klasser, be- hov och intressegrupper. De politiskt aktiva inom dessa grupper utvecklar politiska krav. De förenar sig i partier. De demokratiskt valda politikerna förverkligar dessa aktivisters idéer, t.ex. genom nyordningar, bidrag eller favörer i lagstiftningen. Denna procedur att förverkliga folkviljan i demokratisk politik har genomsyrat den svenska erfarenheten. En socialdemokratisk partiledare skall inte vara en härförare utan en ordförande som lyssnar på rörelsen. Om en s-regering har egna förslag skall de förankras i rörelsens grupperingar innan de genomförs. Många samhällsvetare har övergivit denna syn på demokratins arbetssätt. När också gjorde det i frågan om medlemsan- sökan till EG och gjorde det i fråga om maxtaxa på dagis uppstod svårigheter. Partiaktivisterna kände inte igen sitt parti som det hette i eftervalsanalyserna. En andra tankelinje om demokratins funktionssätt härstammar från ekonomen (1942). Demokratin är en kon- kurrens mellan eliter och väljarkåren fungerar som jury i denna kamp. Det är eliternas idéer som blir politikens huvudsakliga innehåll, inte juryns. Denna föreställning om demokratin passade bra in i vår politiska retorik mellersta decennier. Är det affärseliten med SAF, facket med centralorganisationerna LO, TCO, eller bondekorporationen med LRF som skall få ockupera statsmakten? Så kunde man mycket väl fråga i valrörelserna. Den tredje tankelinjen har utvecklats av flera samtida historiker, statsvetare och sociologer. Boktiteln the State anger temat (, Rueschemeyer, Skocpol 1985). I sin forskning finner de att den utslagsgivande eliten trots allt är politikerna själva och statstjänarna. Staten, bemanningen i förvaltningen och rekry- teringen av chefer, påverkar politiken mer än något annat. För- ändringar i politiken skulle alltså bero mindre på hur folkviljan skiftar eller hur eliterna utvecklar sitt tänkande, och mer på hur statsmakten själv utvecklas och påverkar partiapparaterna och de offentliganställdas situation. Bland politiker och offentliganställda finns det konkreta politiska nyskapandet. Demokratin kan, åt- minstone till nöds, acceptera att så är fallet, men kräver att resultatet av denna kreativitet underställs väljarna i allmänna val.