sou · GNB388d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Från och departementets sida gjordes under den följande veckan flera försök att lösa kon- flikten inom ramen för den rådande organisationen. Riksåklagaren synes ha upplevt sig vara utsatt för påtryckningar från justitieministern sida av innebörd att åklagarna borde vika sig för polisens krav på hur det fortsatta utrednings- arbetet skulle utföras. 165 De åklagare som svarade för förunder- sökningsledningsuppgiften hårdnade dock successivt i sin attityd. De förklarade sig sakna förtroende för hela ledningsgruppen och ville i stället samarbeta direkt med utredningspersonalen. De avgav skriftliga direktiv för det fortsatta arbetet. svarade med att föreslå att polisen skulle få fortsätta med huvudspåret medan åklagarna skulle ta hand om resten. Enligt förslag skulle förundersökningsledningen delas i enlighet med detta. förde diskussioner med Riksåklagaren om möjligheten att förfara på det sätt föreslagit. Vid diskussioner med förundersökningsledningen tillkännagav att han avsåg att avgå som förundersökningsledare. vädjade till honom att inte offentliggöra detta. Under det fortsatta samtalet meddelade att han övervägde att helt lämna sin tjänst. Rikspolischefen föreslog senare att en överordnad samordningsgrupp skulle bildas, bestående av Riksåklagaren, förundersökningsledaren , rikspolischefen och . När fick kännedom om detta tog han kontakt med statsministern och förklarade att han skulle avgå om förslaget genomfördes. Utvecklingen gick dock inte längre väg. och vägrade att ha med i en operativ funktion, dvs. Riks- polischefens förslag genomfördes i modifierad form genom beslut av regeringen. Det innebar att förundersöknings- ledningen lades på Riksåklagaren och ledningen av polisens brotts- utredning på . skapades en stabsgrupp bestående av , och . förväntade sig att denna skulle ha operativa funk- tioner, vilket inte torde ha varit avsikten. Rikspolischefen kallade vid den presskonferens där den nya organisationen presenterades stabsgruppen för referensgrupp, vilket enligt förstörde bilden. (Det finns fler exempel på mer aktiva insatser i brottsutredningen från regeringens sida. Ett är då telefonavlyssning av bevilja- des, efter det att avslagit en vanlig begäran därom från polisens sida, se kapitel 5, Avsnitt Å – (HDP). Det som tagits upp här ovan är det som behandlas av .) I sin bedömning av nu relaterade händelser resonerade Jurist- kommissionen inledningsvis en del kring huruvida det var dess uppgift att granska regeringens göranden och låtanden samt kom fram till att så i princip inte kunde vara fallet. I mångt och mycket utgick regeringens åtgärder från ställningstaganden som vilade på allmänna lämplighets- överväganden. Det kunde inte vara uppgift att ha synpunkter i de hänseendena. Däremot var det enligt Juristkommissio- nen inte möjligt att få en helhetsbild av brottsutredningen utan att ta hänsyn till den roll som regeringen och dess företrädare spelade i händelseförloppet: 167 Vad vi --- har funnit anledning att söka klarlägga är vilken faktisk inverkan som de olika åtgärderna hade på brottsutredningen. konstaterade att fallet var unikt: I vart fall i modern tid finns det knappast något motsvarande exempel på att rege- ringen och så nära följt andra myndigheters hand- läggning av ett enskilt ärende. 168 sammanfattan- de bedömning synes ha varit att regeringens allmänna strävan att hålla sig informerad för att kunna tillgodose säkerhets- och resursaspekter var förenliga med regeringsformen. 169 Observatörens roll utreddes av förutom genom utfrågningar av berörda personer också genom att protokoll och annan dokumentation från lednings- gruppen studerades. Slutsatsen var att observatören inte arbetat på ett sätt som innebar inblandning i myndighetens självständiga verksam- het.170 På ett övergripande plan godtog således regeringens förhållningssätt. Men pekade på tre tillfällen, utöver omorganisationen , då regeringen gjorde mer aktiva insatser. syftade då på: 171 àFälths samtal med om ett eventuellt byte av åklagare àdet möte hos efter vilket överprövade beslutet om hur många konfrontationer som 33-åringen skulle delta i àdet s.k. försoningsmötet hos Det rör sig alltså om de tre händelser som redovisats ovan. Jurist- kommissionen bedömde regeringens agerande i de enskilda fallen på sätt som framgår av följande citat: 172 Bakgrunden var vid det första av dessa tillfällen att man i justitiedepar- tementet fick kännedom om att det förelåg allvarliga motsättningar mellan ledningsgruppen och . Fälth informerade då om motsättningarna och förde i vart fall i något skede på tal ett eventuellt byte av åklagare. Det kan inte innebära någon otillbörlig påverkan i ärendet att Fälth informerade . Vidare framgår inte något annat av vår utredning än att Fälth när han förde möjligheten av ett åklagarbyte på tal enbart pekade på en nära till hands liggande lösning för det fall att skulle dela de bedömningar som hade gjorts från polisens sida. prövade också självständigt frågan och fann inte anledning att göra något byte. Vi kan för vår del inte finna att Fälth förfor felaktigt när han på det sätt som skedde tog upp frågan med . Nästa initiativ från sida kom i samband med konflikten om hur många konfrontationer som 33-åringen skulle delta i. När man i fick kännedom om motsättningarna tog Fälth kontakt med och på initiativ anordnades senare ett möte i departementet i vilket och deltog från åklagarsidan. var också närvarande. (---) har uppgett att han inte hade någon egen uppfattning i konfrontations- frågan. Hans initiativ hade i stället sin bakgrund i att han var orolig för samarbetsproblemen. I de uppgifter som vi har inhämtat finns inte någonting som tyder på att eller någon annan företrädare för departementet sökte påverka beslutet i sak. Det kan tilläggas att JK i sitt beslut uttalade att hans granskning inte gav vid handen att det fanns grund för påstående om att det skulle ha före- kommit någon otillbörlig påtryckning från departementets sida på för att förmå honom att ändra sitt beslut i konfrontations- frågan. Det bör särskilt framhållas att det med hänsyn till mötets förlopp och de motsättningar mellan och i konfrontationsfrågan som kom enligt vår mening var naturligt att för sin del efter mötet beslöt att överpröva beslut. beslut fattades efter mötet. Bakgrunden till det s.k. försoningsmötet var i första hand att det genom olika uttalanden i massmedierna hade framkommit att åklagarna och polisen hade olika uppfattningar om värdet av huvudspåret och om förundersökningens fortsatta bedrivande. Meningsskiljaktigheterna var av den karaktären att justitieministern bedömde att det förelåg risk för att myndigheternas samarbete inte skulle kunna fortsätta. Inom övervägdes också vilka åtgärder som borde vidtas om så inte skulle kunna ske. Till mötet kallades förutom och även och . och förklarade att det fanns förutsättningar för fortsatt samarbete och lovade att anmäla för justitieministern om situationen skulle förändras. Någon otillbörlig påverkan från sida förekom såvitt vi har kunnat finna inte. fann alltså inte skäl att ifrågasätta regeringens förhållningssätt eller att den i något hänseende otillbörligen försökt på- verka brottsutredningen. Men konstaterades att regeringens och åtgärder likväl i viss mening inverkade på hur de ansvariga myndigheterna uppfattade sin situation och sitt förhållande till varandra. 173 På annat ställe talades om regeringens intensiva engagemang: 174 Det kan --- inte bortses från att regeringens intensiva engagemang i detta fall rent faktiskt kan ha fått betydelse för hur aktivt och självständigt tillsynen (från andra myndigheter, vår anm) utövades. Vad avsåg med detta kom tydligast till uttryck i dess bedömning beträffande i roll. Läns- styrelsen var högsta polismyndighet i länet och var i den meningen överordnad och ledningsgruppen. konstaterade att styrelsen kommit i en underlig roll i och med att dess sakkunnige i polisfrågor, länspolismästaren, själv var operativt engagerad i utredningen. Därmed var man, skriver , i praktiken hänvisad till att begära biträde utifrån, närmast från , om man ville utöva någon kontroll eller tillsyn över den egna polismyndigheten. kom att det var bekant för att dess närmast överordnade, regeringen, nära följde utredningen. Landshövdingen har för oss förklarat att mot den bakgrunden inte tog några särskilda initiativ i syfte att fullgöra sin tillsyns- och kontrollfunktion. Man räknade med att regeringen om behov uppkom skulle kontakta . Den kritik som ligger i det sagda synes gå ut på att regeringen genom sitt förhållningssätt, oavsett syfte och direkta effekter på myndig- heternas agerande, indirekt påverkade hur inblandade myndigheter och befattningshavare agerade. Exemplet med i illustrerar detta: regeringens agerande satte i praktiken denna kontroll- och tillsynsfunktion ur spel. På likartat sätt resonerade när det gällde åklagarna. Dessa ansåg sig utsatta för påtryckningar från regeringens sida och att var partiskt till förmån för polisen i de konflikter som förekom mellan polis och åklagare. De grundade detta särskilt på omfattningen av och formerna för regeringens informa- tionsinhämtande, dvs. att det skedde ensidigt från polisen, med förbi- gående av förundersökningsledningen. Likaså ansåg de att de konkreta initiativ som regeringen tog visade sympati för polisens ståndpunkter, eftersom initiativen i bägge fallen utgick från att polisen var missnöjd med åklagarbeslut. höll fast vid att inget annat framkommit än att departementet inte tagit ställning i sakfrågor rörande brottsutredningen, men konstaterade att åklagarna likväl kunde fått intrycket av att departementet höll nära kontakt med polisen och agerade utifrån information eller hänvändelser från polisens sida. 176 Det fanns därför anledning att fråga sig om departementet borde ha agerat för att upplysa åklagarna om varför departementet agerade som det gjorde och klargöra att det inte var fråga om att ta ställning i de sakfrågor där polis och åklagare hade skilda meningar. Svaret på den frågan var i sin tur beroende av om åklagarnas sätt att uppfatta situationen var känt för justitieministern och departementet. 177 Någon entydig slutsats i det hänseendet redovisade inte , som dock framhöll att riksåklagaren åsikt var att det måste ha stått klart för departementet att åklagarna ansåg att regeringen hade en ensidig inställning, till förmån för polisen. enligt i viss mån av vad som uppgivits av . Resonemanget slutar med följande konstaterande: 178 I den mån man inom tidigare faktiskt hade vetskap om att åklagarna uppfattade situationen på det sätt som de här har beskrivit borde saken ha tagits upp och klarats ut med åklagarna. Men, tillade i ett uppföljande resonemang, även om departementet inte haft sådan vetskap måste blotta risken för att missförstånd om regeringens roll kan uppkomma föranleda försiktighet. Sådana risker föreligger om regeringen följer ett ärende så noga som man gjorde i detta fall och gör det på ett sätt som inte från alla synpunkter är det helt givna. 179 Det var enligt en bedömningsfråga om vederbörlig försiktighet i tillbörlig omfattning iakttagits i detta fall. Resonemanget fortsätter i ett allt försiktigare balanserande mellan vad som talade för respektive emot att regeringen bort ta upp informationsfrågan med åklagarna och det slutar: 180 Som förhållandena faktiskt utvecklade sig kan dock åtminstone i efterhand sägas att en sådan åtgärd skulle ha varit av värde. På en punkt riktade indirekt men ändå tydlig kritik mot regeringen eller dess företrädare. Det gäller de diskussioner som fördes efter sammanbrottet som föregick den nya organisationen. Regeringen var där mycket engagerad i att söka lösa upp de föreliggande motsättningarna inom ramen för den rådande organisationen. Under regeringens medverkan fördes något slags för- handlingar – det var som använde ordet, inklusive citationstecken – om den fortsatta förundersökningens inriktning och uppläggning. konstaterade emellertid att gällande lag inte gav utrymme för några förhandlingar om detta, eftersom det var förundersökningsledarens, dvs. åklagarens, sak att bestämma över förundersökningen. 181 I förlängningen av detta ligger rimligen be- dömningen, att regeringen gjorde fel när den aktivt medverkade till för- handlingar om något som enligt inte är förhandlings- bart. Den organisation som polisen förordade, med polisen som för- undersökningsledare beträffande huvudspåret och åklagarna som för- undersökningsledare i övrigt, var för övrigt inte heller den förenlig med . I klara verba förekom dock inte heller på denna 209, jfr även s. 126 f. punkt någon kritik från , som i stället återknöt till sina inledande reservationer och sade sig inte ha några synpunkter på den nyordning regeringen slutligen valde. Parlamentariska kommissionen ansåg inte att placeringen av en observatör i ledningsgruppen eller observatörens verksamhet inne- fattade någon otillbörlig påverkan av polismyndighetens arbete, men framhöll att det var fråga om en ovanlig och inte helt okomplicerad åtgärd: 182 Vi vill dock tillägga att även om placeringen av en observatör från hos en myndighet för att i en viss situation följa dess dag- liga verksamhet inte innebär en inblandning från regeringens sida i myndighetens verksamhet måste stor restriktivitet iakttas och metoden endast användas för mycket speciella situationer. Informationen bör som regel i stället gå tjänstevägen. Man kan nämligen inte bortse från risken att redan närvaron av en företrädare för påverkar tjänste- männen att handla mindre självständigt än annars. Vidare kan det ge de in- blandade en felaktig bild av regeringens roll i sammanhanget. I det sistnämnda hänseendet exemplifierade Parlamentariska kommis- sionen med i underlåtenhet att utöva sin kontrollfunktion, en underlåtenhet som alltså motiverade med att regeringen syntes ha övertagit ansvaret. Till saken hör att Parlamentariska kommissionen var kritisk till hur därvid förhållit sig och resonerat. De tre särskilda initiativen från regeringens sida utgjorde enligt Parlamentariska kommissionen inte några ingrepp i myndigheternas självständiga ställning. När det gäller det intryck och den eventuella oklarhet regeringens agerande allmänt sett kan ha skapat instämde Parlamentariska kommissionen i huvudsak med vad Juristkommis- sionen kommit fram till. Därutöver gjordes vissa påpekanden som innebar mer klart uttalad kritik mot regeringen. Redan när sam- arbetssvårigheterna kom borde polisledningen ha erinrats om reglerna i , med vilket torde ha åsyftats den roll- fördelning som enligt Parlamentariska kommissionen framgick av lagen: att åklagaren leder förundersökningen med polisen som biträde (jfr ovan). Det hade sålunda varit lämpligt om justitieministern vid mötet hos honom erinrat åklagarna och polisen om deras självständiga ansvar. 184 Den kritik som låg i det sagda framfördes också 182SOU 1988:18 s. 101. och med större skärpa beträffande det senare händelseförloppet, vars bakgrund Parlamentariska kommissionen beskrev på detta sätt: 185 Efter tillslaget fördjupades motsättningarna mellan åklagarna och polisen och tog sig uttryck bl. a. i delvis häftiga angrepp på den andra myndigheten i massmedierna. De öppna motsättningarna ledde till att justitieministern kontaktade såväl åklagarna som polisen i syfte att klarlägga bakgrunden till motsättningarna och utröna förutsättningarna för ett fortsatt samarbete. Efter dessa kontakter med myndigheterna följde ett skede under vilket företrädare för polisen och åklagarna diskuterade den fortsatta förundersökningens inriktning och uppläggning. Företrädare för regeringen följde dessa förhandlingar nära. Först sedan det både från åklagarnas och polisens sida hade förklarats att det saknades förutsättningar för fortsatt samarbete ingrep regeringen. Parlamentariska kommissionen var kritisk till hur regeringen fortsätt- ningsvis agerade:186 Att företrädarna för polisledningen och åklagarna diskuterade sina meningsskiljaktigheter och uppläggningen av det fortsatta arbetet är i och för sig inget att anmärka mot. Felet var att företrädarna för polisen framställde krav på hur förundersökningen skulle bedrivas, bl. a. att ledningen av den skulle delas på visst sätt mellan åklagarna och polisen. I dessa frågor var det åklagarna som bestämde och polisen som hade att rätta sig efter åklagarnas beslut. De besked som vid förhandlingarnas slut lämnade regeringen om att åklagarna och polisen inte kunde komma överens kan därför inte tolkas på annat sätt än som en förklaring från att han vägrade underställa sig åklagarna. (---) När därför lämnade beskedet om att polisledningen inte kunde komma överens med åklagarna borde man från sida ha förklarat för att han enligt gällande regler var skyldig att följa förundersökningsledarens beslut och anvisningar. I stället fortsatte man att försöka finna en lösning på samarbetssvårigheterna som kunde accepteras även av polisledningen i . Ser man på problemen med utgångs- punkten att det var fråga om samarbetssvårigheter kanske det var naturligt. Det var emellertid inte det som var frågan. I stället gällde det polisled- ningens bristande respekt för regler om ledning av för- undersökning. Även Justitiekanslern berörde i sitt granskningsbeslut regeringens roll. Det s.k. försoningsmötet och det slutliga sammanbrottet låg utanför den tidsperiod JK bedömde. Av gransk- ningen framgår, utöver vad som redan redovisats, bl a följande. kallade riksåklagaren över- åklagaren samt åklagarna och till ett informationsmöte. Även biträdande riksåklagaren och byråchefen deltog. Mötet synes ha varit föranlett av att från fått uppgifter om att samarbetet i brottsutredningen inte fungerade väl. Vid mötet påpekade att han inte erhöll tillräcklig infor- mation om utredningen från polisen. tog därefter upp den saken med företrädare statssekreteraren och departementsrådet tillika observatören i lednings- gruppen . Enligt JK vädjade till att denne skulle verka för att informationen till åklagarsidan förbättrades. efter åklagar- nas informationsmöte hölls ett möte på med och från Riksåklagaren samt , och från departementet. Hand- läggningen beträffande diskuterades liksom informations- frågan. Vid mötet förvånades enligt JK över att företrädarna för så helt godtog polisledningens version av vad som förevarit. JK koncentrerade sin granskning av regeringens åtgärder till turerna kring de vittneskonfrontationer som polisen ville att skulle genomgå; i bedömningen hette det bl.a.: 188 För mig framstår det inte som anmärkningsvärt att justitieministern har låtit informera sig om utredningsarbetet genom att träffa samman med och även om sammanträffandet hade aktualiserats av de uppgifter som ministern hade erhållit om de motsatta uppfattningarna i konfronta- tionsfrågan. Syftet med mötet var informativt och inte att utreda frågan om behovet av konfrontationer. (---) Det kan för övrigt påpekas att inte heller har haft något att erinra mot mötet med ministern. I det sistnämnda hänseendet kan påpekas att det av JK:s utredning framgår att varken eller riksåklagaren hade informerats om att skulle närvara vid informations- mötet. 187JK-Beslut s. 151. , som var den som vidarebefordrade justitie- ministerns inbjudan till , har i ett senare sammanhang hävdat att informerades om att skulle närvara, se ovan vid JK ansåg inte att justitieministern eller departementets tjänstemän kränkt åklagarens integritet. Syftet med vidtagna åtgärder hade varit att informera sig. Beträffande det beslut om utvidgade konfrontationer i som Riksåklagaren fattade efter det möte som Justitieministern initierat uttalade JK att de åtgärder Riksåklagaren vidtagit enligt vad utredningen utvisar, vidtagits efter sammanträdet och utan varje påtryckning eller medverkan från ministerns eller departementets tjänstemäns sida. 1.4Våra slutsatser av de tidigare granskningarna I detta avsnitt försöker vi sammanfatta och dra vissa slutsatser utifrån framför allt granskning, i de hänseenden som är av betydelse för vårt uppdrag. kritiserade bl.a. följande delar av själva brottsut- redningen: àden långsamma och oordnade registreringen av tips och andra hand- lingar àden fördröjda och delvis uteblivna undersökningen kring person àden aldrig utförda undersökningen av skada àfördröjningen av undersökningen av omständigheterna kring själva brottet àde bristfälliga kontakterna med experter som rättsläkarna och SKL Till detta skall läggas den närmast förödande kritik som Jurist- kommissionen i sin första rapport riktade mot arbetet under mord- redovisningen av turerna kring överprövningen av beslut om det antal konfrontationer skulle medverka i. Helt klart synes dock vara att , som kallades av , fick uppgiften att mötet enbart skulle beröra departementet och åklagarsidan. 174; som anmärkts i en tidigare not synes detta vara en felaktig beskrivning. natten, då ytterst litet i den polisiära organisationen fungerade som det hade bort göra. pekade bl.a. på följande (se även den mer utförliga beskrivningen ovan, Mordnatten. Juristkom- missionens första rapport i kort sammanfattning ). àMördarjakten var oorganiserad. àAlla polisresurser sattes inte in. àPoliser i tjänst fick inte reda på vad som hänt. àIngen allmän avspärrning genomfördes. àAndra polisdistrikt underrättades inte. àAvspärrningen och bevakningen av brottsplatsen var otillräcklig. àBefälsförhållandena var oklara. àDokumentationen i sambandscentralen var bristfällig. àRikslarm gick inte ut – när det gick ut var det fel. Kritiken i dessa och ovan nämnda delar är så mångomtalad att den kommit att bli en trivialitet, vars betydelse kanske kan tyckas krympa med tilltagande tidsperspektiv. , , finns det därför skäl att påminna om de inledande förhållandena och de många grova misstag som då begicks. Generellt sett har ett misstag i en mord- utredning större betydelse ju närmare inpå själva brottet det begåtts, vilket innebär att betydelsen av de missgrepp och underlåtenhetssynder som förekom den knappast kan överskattas. Många av de inledande misstagen var irreparabla. Detta måste också beaktas då senare insatser i PU bedöms. 1.4.2Organisationen av brottsutredning och förundersökning Polisledningen hade ingen beredskapsplan för särskilda händelser; planeringen bestod i stället av att verksamheten vid särskilda händelser skulle organiseras utifrån det som inträffat. Polisledningen satte därför upp en spaningsorganisation specifikt för detta tillfälle, en ad hoc- organisation. var mycket kritisk till detta och synes ha menat att det var en självklarhet att polisarbetet, i synnerhet vid särskilda händelser, måste följa en beredskapsplan. Det är för oss uppenbart att avsaknaden av en fungerande beredskapsplan hade en avgörande betydelse för framför allt mordnattens men också hela det första årets tillkortakommanden. Ingen synes heller hävda något annat än att polisens agerande vid s.k. särskilda händelser måste styras utifrån en inövad beredskapsplan. Brottsutredningen var av sådan dignitet att den efter det inledande skedet borde ha lagts under ledning. Detta skall ha varit rikspolischefens uppfattning och även synes ha lutat åt att detta hade varit lämpligast. Andra brister som Jurist- kommissionen lyfte fram hade som vi ser det då inte behövt upp- komma, t.ex. hade ansvaret naturligt fördelats på skilda nivåer i stället för att samlas hos och rikskriminalens våldsrotel – som inte alls engagerades på grund av rivalitet och samarbetshänsyn – hade på ett likaledes naturligt sätt kunnat komma in i bilden. Förundersökningen borde från början ha letts av åklagare . Detta synes ha varit uppfattning, även om kommis- sionen, mot bakgrund av att regelverket inte entydigt reglerar när åklagarinträde skall ske, inte direkt ville säga att den valda ordningen var felaktig. Utvecklingen visade enligt vår mening tydligt att det valda dubbel-kommandot, där den ena parten, polisen, var mycket aktiv och den andra, åklagaren, var passiv ledde till oklarhet och bristande rätts- säkerhet.