sou · GNB3129d3 · 2000-01-01 00:00:00 — I den mån nationellt och internationellt material alls får utrymme, är det i första hand litteratur och musik som uppmärk- sammas.25 Den finns att tillgå på ortens bibliotek. Och den finns att köpa i affären hemma. Med avseende på den vikt som i kulturpolitiska och pressetiska diskussioner läggs vid yttrandefriheten som förutsättning för ett fritt och levande kulturliv, är det förvånande tyst i debatten om vad kul- turjournalistik är och kan vara. som det anses självklart att följa den allmänpolitiska debatten med uppföljningar på lokal nivå, uppmärksammas kulturpolitiska frågor knappast alls, i några medier.26 Flera tidningar saknar ett garanterat utrymme även för traditionell kulturell bevakning. När det finns, måste kultur- och nöjesmaterialet dela på en gemensam tabloidsida, där det i enstaka fall dess- utom ska samsas med serierna och vädret.27 (Fig. 2) Kulturpolitiken faller ofta mellan stolarna hos nyhetschefen och kulturredaktören. Nyhetschefen tycker att kulturpolitik är kul- tur och därför ska behandlas på kultursidan. Kulturredaktören före- drar att ägna sidan åt kritik med argumentet: kulturpolitik är politik och bör därför behandlas på nyhetsplats. Men där nyheter vanligen ska förstås som sådant som ingen tidigare kände till, eller åtminstone vinklingar som är nya, gäller genomgående omvänd ordning vid nyhetsvärderingen av kulturellt material. Få nyhetschefer intresserar sig för det som verkligen är nytt, men efterfrågar gärna puffar då väl- kända, men bortgångna, konstnärer som och kommer på tal. Riktigt nyhetsstoff blir kultu- ren bara om den är så ifrågasatt, kontroversiell och provocerande att den kan sälja lösnummer. och uppsättning tre är ett tydligt exempel på det. Först uppmärksammades den på nyhetsplats för sitt val av skådespelare: fångar som dömts för grova brott. När de med- verkande sedan på olika sätt blev inblandade i polismorden i Malex- ander fick den förnyad uppmärksamhet. Det var på nyhetsplats som den efterföljande massiva kritiken mot regissören och producenten förmedlades, och där som deras senare begäran om entledigande från sina respektive tjänster behandlades. höll kultursidorna i den lokala pressen företrädesvis tyst. De frågor som Sju tre ställde på scenen, diskuterades inte ur ett konstkritiskt perspektiv och sattes inte in i ett konstnärligt samman- hang. Sju tre torde vara känt för fler svenskar än något annat stycke svensk samtida dramatik. Bara en relativt liten publik har haft möj- lighet att se uppsättningen. Den som inte följt riksmediernas och/ eller de större regionala tidningarnas bevakning har heller inte kunnat orientera sig om pjäsens konstnärliga innehåll. Det finns alltså anled- ning att diskutera vilka skyldigheter en tidning har gentemot sina läsare när det gäller bevakningen av kultur. Frågar man landets kulturredaktörer blir svaret att bevakningen måste vara lokal. Med lokalt menas händelser som är till- gängliga för den egna läsekretsen, kultur som utövas av någon lokal celebritet eller av personer som alla känner till, exempelvis skå- despelare som är kända från TV. Samma sak svarar landets tidnings- ägare, bevakningen ska vara lokal. Men är det att som tredje stats- makt ta sitt ansvar? Med fokus på det lokala kulturlivet riskerar, som vi sett, den kritiska granskningen av – och debatten kring – den kul- tur som sällan utövas på orten att utebli helt. Hur ska jag som med- borgare kunna förhålla mig till exempelvis den kvalificerade dans- konst som emellanåt skymtar i , när de enda medier som i viss mån introducerar den finns i storstaden? Vi kan inte konkurrera med storstadstidningarna, svarar lokalre- daktörerna. Och vem skulle skriva om kulturlivet hos oss, om inte vi själva gör det? Detta är förstås sant. Men sett ur det perspektivet blir en intro- ducerande text om en författare som fått stor internationell upp- märksamhet, men som ännu inte översatts till svenska, inte intres- sant, lika lite som en bildsida av en konstnär, okänd för de flesta på orten. Sett ur det perspektivet blir en intervju med en internationellt känd koreograf som totalt ointressant, också om hans finns med som enda oberoende dansinslag i Riks- teaterns turnéprogram.28 Föreställningen måste nå tidningens utgiv- ningsområde, annars motiverar den inte utrymme på redaktionell plats. Lokal anknytning avgör publicering Det handlar alltså inte om huruvida konsten och konstnärerna har någonting väsentligt att säga läsaren eller ej. Det handlar om var de verkar. dominerar litteraturkritiken och bevakningen av det lokala musiklivet stort i tidningarna, och ofta är beroendet tungt av recen- senter och skribenter som mer eller mindre ideellt sköter bevak- ningen på sin fritid. För nationella och internationella inblickar i I välredigerade delar kulturma- terialet på en tabloidsida tillsammans med nöjet, serierna och vädret. Flera landsortstidningar saknar dock helt ett fast utrymme för kulturbevakning på redaktionell plats. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA andra områden står kompletterande artiklar hämtade från nyhets- byråerna där materialet, mycket till följd av tidningarnas ovan refe- rerade redaktionella krav, allt mer har kommersialiserats. möjlighet att öppna världen för mig som sam- hällsmedborgare kan jämföras med den som finns i de rikstäckande etermedierna. Den har som pappersprodukt på orten unika möjlig- heter att ge utblickar och att placera den lokala kulturen i ett inter- nationellt sammanhang. När man bor utan stora kulturinstitutioner i sin omedelbara närhet, har tillgång till kanske bara ett sommaröppet galleri och möjligen en biograf är det till tidningen man i första hand vänder sig för att få impulser till nya kulturupplevelser. Men får jag som läsare inte ens veta vilka möjligheter till kulturupplevelser som faktiskt finns. Delvis är det ett kompetensproblem. Hade tidningarna kulturre- daktörer med tid och råd att läsa, resa, ta del av internationella mäss- sor, se fler nationella och internationella föreställningar, utställningar och performance skulle tidningarnas kultursidor sannolikt ges ett annat innehåll. Kulturredaktörerna är, när de finns, dessutom ofta ensamma med ansvaret för tidningens kulturutbud. Men det krävs också mod för att publicera sådant som går på tvärs mot vad tidningens läsare vant sig vid att förvänta sig, såväl från even- tuella kulturredaktörer som ägare och ansvariga utgivare. Genom att i första hand välja lokalt material undgår man den besvärliga diskussionen om kvalitet, då det ju inte är kvalitetsaspek- ten som avgör ifall en kulturföreteelse är relevant att bevaka eller ej. Man slipper således en debatt med många lokala kulturutövare som man annars skulle vara tvungen att ta. Det är dessutom ofta krångligare och dyrare att publicera annat material än recensioner med gratis förlags- och pressbilder på sidorna. Tidningarna kan juridiskt inte ta sig samma konstnärliga fri- het i upphovsrättsliga frågor som professionella konstnärer kan. Och den som försökt vet att det kan vara såväl tids- som tålamodskrä- vande att föra projekt från idé till publicering, förbi tveksamma juris- ter och ibland motsträviga utgivare.29 Läsarreaktionerna vid publicering av modern bildkonst och konst- närligt fotografi är – också internt på redaktionerna – långt mycket kraftigare än vid aldrig så kontroversiella bokrecensioner. Här sätts den journalistiskt ansvarige på prov. När det blåser läsarstorm kan det vara enkelt att inte fullfölja publiceringar som väcker reaktion. Men jag vet av erfarenhet att en bra reporter kan avdramatisera och introducera, föreslå tolkningar och möta konstnärerna och deras verk på ett sätt som gör konsten tillgänglig också för en ovan publik. Den inbegriper ofta tidningsledning, ansvariga utgivare och ägare. Det är de som avgör vilket utrymme kulturmaterialet ska ha i tid- ningen och hur mycket pengar det får kosta. Som framgått kommer då Operans balettprogram i kläm. Intervjuer med skådespelare som , och är däremot alltid gångbara för publicering. Inte så konstigt kanske, att det är just dem jag vill se på scen när jag på resan till ska gå på teater. Det finns tidningar som arbetar på ett annat sätt med kulturmateri- alet gentemot sina läsare, men utanför storstäderna är de få. Små- landsposten, baserad i och med 40 000 i upplaga, är det exempel som fått mest uppmärksamhet på senare tid.30 Den är också den tid- ning som gått längst när det gäller att påvisa den nya informa- tionsteknologins möjligheter att guida läsaren vidare från pappers- tidningen in i andra kulturella rum. publicerades konstnären foto Den blinda kvinnan på en annonsfri helsida i 4-färg. Bilden fick helt och hållet tala för sig själv. En kort, introduce- rande text fanns bara på tidningens förstasida, där kulturredaktören , curatorn och chefredaktören presenterade projektet – tillit. Den som ville kunde från tidningens hemsida gå vidare och ta del av fler bilder. Därmed gavs läsaren möjlighet att skapa sig en egen uppfattning om konstnärskap på basis av ett större underlag än det den vanliga papperstidningen hade kunnat ge. Projektet är anmärkningsvärt på flera sätt: flera tidningar hade tidigare använt sina kultursidor som utställningsyta, men att låta pap- perstidningen bara vara en liten del av publiceringen hade aldrig tidi- gare skett i svensk press. Att chefredaktören offentligt och tydligt markerar sitt stöd för kulturmaterial och att kultursidor ges möjlig- het till 4-färgstryck är synnerligen ovanligt. Men framför allt påtog sig den lokala tidningen att spela en aktiv, kulturpolitisk roll. Själva upprinnelsen till projektet förklarades nämligen med att samtida konst är en bristvara i vår del av . Alltså bestämde vi oss för att själva ordna en utställning.31 Därmed fick såväl det lokala konst- och gallerilivet som det institutionaliserade utställningsväsendet, under- känt på bästa nyhetsplats i en tidning som når åtta av tio smålänningar. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA För var den främsta drivkraften irritationen över att kultur är en klassfråga. Det räcker inte ens med att den som vill ta del av konst aktivt måste söka upp den på hemmaplan. Den som vill ta del av den samtida konsten måste också ha råd att resa, till eller någon annan större stad. Det är inte rättvist. –Vi ger stipendier och skickar folk utomlands för att representera på stora utställningar, men de flesta svenskar har ingen aning om vad de samtida konstnärerna egentligen gör, konstaterar . –Jag ville visa upp den här konsten för människor som aldrig annars skulle kommit i kontakt med den. Man kan leva ett helt liv i utan att få se samtida konst.32 når 100 000 läsare, som under de som projektet varade på olika sätt kom i kontakt med Trust.33 De fick möta konstnärer som representerat på konstbiennalerna i , och , på Docu- menta i och världsutställningen i . De fick se fotografier, laddade med hot och undertryckt våld. De fick se hur betedde sig, när den plöts- ligt skulle producera någonting som inte var till salu. De kunde låta sig länkas vidare från , , och webb-sidor. Och de kunde till frukost ta del av Bigert & , där dödsdömda fångars sista måltider dukats upp och fotograferats av, förföriskt och sensuellt som i de mest exklusiva matmagasin. (Fig. 3) Men aptiten som väcks av en könlik banan med persikotestiklar, fastnar i halsen när en text intill torrt konstaterar: avrättades med en giftinjektion i , , . Till sin sista måltid valde hon Banan, Persikor, Sal- lad. avböjde måltiden när den serverades. genomförde Trust mötte många av läsarna samtida konst . Exempelvis av Bigert&Bergström som ställde ut en del av projektet . Bild publicerad med konstnärernas tillstånd PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA Med Trust infördes således ett språk i tidningen som bröt mot det som läsarna var vana vid att få sig till livs. Varje konstnär intro- ducerades endast med en mycket kort text, inte längre än en notis, på tidningens förstasida medan utrymmet på en vanligtvis texttung kul- tursida i sin helhet uppläts till konstnärernas projekt. Genom att rucka på läsarnas vanor och förväntningar, ville tidningen väcka reak- tion. En förutsättning för alla seriösa massmediers verksamhet är att läsarna har tillit till sin tidning, att de kan lita på att det som står är sant. ville tidningen plötsligt få läsarna att tänka till också kring detta: Vad är det egentligen för bild av verkligheten som förmedlas i massmedierna? Hur ser en nyhet ut? Tidningen vågade sätta sin tillit till att läsarna faktiskt fanns där, redo att ta emot. Den tilltrodde dem kompetensen att ladda ned de programvaror som krävdes från Internet och vågade lita på att läsarna var villiga att ge konsten tid. Därmed inte sagt att alla tyckte om den. Målet var inte heller att folk skulle tycka om konsten, utan att människor skulle få se den. Och det talades om Trust, på fester, på arbetsplatser, på gatan och då har de ju märkt den, säger Mer än så går det inte att säga om reaktionerna. Någon under- sökning om mottagandet är inte gjord. Protesterna internt på redaktionen var, enligt chefredaktören , mer högljudda än synpunkterna från läsarna, även om en och annan hotade med att säga upp sin prenumeration om publiceringen skulle fortsätta.35 Bara ett fåtal ringde tidningen och då främst människor som alla tid- ningsredaktörer känner igen från liknande sammanhang: prenu- meranter som inte längre känner igen sig i utbudet, ensamma som ringer mest för att de inte har någon annan att tala med. dagstidningar fyller en oerhört mycket större social funktion än många vanligen tänker på. har genomfört ytterligare ett Internetprojekt efter Trust. MP 6 involverade sex poeter och sex musiker, som ombads samarbeta men utan att träffas och utan att diskutera projek- tet med varandra. , , , , och skrev alla varsin dikt. Därefter ringde de upp musikern de parats ihop med och läste in dik- ten på dennes telefonsvarare. Eggstone, , Christof- fer , , och tog upp ljudet, överförde det till sina respektive datorer, tonsatte och e-pos- tade materialet till . Därefter lades det ut på tidning- ens hemsida. Där kunde läsaren ta del av dikten, biografier om poeterna, musi- kernas discografier, se bilder på hur de ser ut, lyssna och genom län- kar gå vidare till andra sidor. På papperstidningens kultursida publi- cerades endast dikten och webb-adressen.36 Den här gången mättes antalet besök på hemsidan. MP 6 hade näs- tan lika många träffar som tidningens nyhetsmaterial.37 Nästan lika många som tog del av nyheterna, tog alltså del av samtida, helt nyskriven poesi och musik. Våga blanda, nå fler sätt att arbeta aktualiserar frågor om tillgänglighet, delaktighet och mångfald som alla har med demokrati att göra. Redan valet att publicera avancerat kulturmaterial i en vanlig dagstidning gör det automatiskt tillgängligt för fler. Ingen är rädd för sin mor- gontidning, den är en vana som man ofta förhåller sig till som en vän. Man kan bli förbannad på den ibland, men likväl förblir man den oftast trogen. Här finns möjligheten att skapa diskussion kring före- teelser som annars inte skulle komma läsaren till del. Med såväl Trust som MP6 inbjöds läsaren till interaktion och del- aktighet på flera nivåer. Konstnärerna nådde med tidningens hjälp en publik som annars skulle haft betydligt svårare att ta materialet till sig. Styrkan i MP6 till exempel, ligger lika mycket i valet av medverkande konstnärer som i den oväntade kombinationen av lyrik och musik. Man kan på goda grunder anta att fler unga känner till musikerna i Eggstone och än poeter som och , och att musikerna här blev en väg in i lyriken. På samma sätt kan man anta att den som följer utgivningen av svensk lyrik mer sällan är bevandrad i den svenska rock- och popscenen men lyssnade till en del av dess musik. Att jobba interaktivt med Internet ger möjligheter som inte fun- nits förut, att publicera kortare introduktioner och för- djupande material. kan fungera som aptitretare till de fylligare rätter som serveras på hemsidan, varifrån den som vill kan söka sig vidare till en än mer kaloristinn dessert. Det förytligande av kulturen som i takt med materialets popularisering befaras av det äldre kritikergardet behöver inte äga rum. Det finns plats för både och. Både introducerande texter, hållna på en nivå som gör att alla intresserade kan ta dem till sig. Och avancerad kritik, hållen på en nivå som berikar de redan invigda. Likaså finns möjligheter att leda läsaren vidare till originalverk, vilket gör att prenumeranter på ett helt annat sätt än förut kan beredas möjlighet att själva aktivt ta ställ- PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA ning till det material som tidningens journalister förhåller sig till. På samma sätt som Riksradion i sina kultursändningar spelar upp ljudex- empel när musikdramatik recenseras, kan tidningarna länka ut ljud och bild från den Dramatenuppsättning som fått besök av tidningens kritiker. Med Internet har tidningarna – och andra kulturproducenter – tillfälle att möjliggöra kulturupplevelser för fler än någonsin förut. Därför kan man förvånas över att inte fler tar de här möjligheterna tillvara. När tidningar görs om och moderniseras med ny layout, får kultursidorna ofta fortsätta att leva i sitt eget reservat, inte sällan med kulturredaktörens goda minne. Få ifrågasätter urvalet. skrivsättet, som ofta innefattar ett språk som för många är svårt att tillägna sig. Få ifrågasätter presentationsformen, som ofta är mindre experimentell på kultursidorna än på annan plats i tidningen. Där redigerarna av nyhets- och allmänfeaturematerial numera medvetet jobbar med flera ingångar till texterna i form av billboards, faktarutor och dramatiska bildbeskärningar, får kulturredaktörer utan layout- kompetens ofta själva redigera sitt material. Men med nya presentationsformer kan man nå en ny och större publik. Trust nådde, som jag nämnde, 100 000 personer . Moderna Museets mest besökta utställning , öpp- , hade 170 000 besökare.38 På , med 23 000 i upplaga och en hus- hållstäckning på , redigeras kulturmaterialet som ett upp- slag där en av sidorna (berlinerformat) alltid är annonsfri.39 Här blan- das friskt: lätt med tungt, nyheter med kritik och reportage. Två på varandra följande läsarundersökningar har visat att fler än av läsarna brukar läsa kulturen. Det är mer än för såväl sporten som ledarsidan, vilket förvånat många på redaktionen. Den senaste av undersökningarna gjordes och visade att kultursidans läsare ökat i antal, från 1998.40 Läsarna av kulturmaterial har ökat kontinuerligt sedan kultur- reportagesidan Gränslöst infördes och ligger på drygt 40 %.41 Skulle liknande undersökningar på andra tidningar ge samma resultat? Jag vet inte. Men möjligen har läsarna en större hunger efter kulturmaterial i tidningen än redaktionsledningarna är medvetna om. lever av och älskas för sin närhet till läsaren, ingen kan som den förmedla nyheter om allt som händer där jag bor. Att förmedla den nära nyheten är också lokaltidningens viktigaste upp- Det behöver varken svikas eller komma i konflikt med att kul- turbevakningen ges utrymme på redaktionell plats. En bevakning som, med samma självklarhet som sport- och politiksidorna , tar upp såväl lokala, som nationella och internationella företeelser. En av de stora frågorna för svensk dagspress framöver blir sannolikt hur en bättre balans ska kunna uppnås mellan det lokala materialet och skildringen av de större sammanhang som det ingår i. Konsten att möta en publik Det är lätt att låta den nya informationsteknologin omges av ett romantiskt skimmer och därför låta naiv när man skriver om de stora möjligheter som ryms inom den. I praktiken orkar bara ett fåtal läsa långa textsjok på Internet. Papper förblir överlägset vid publicering av längre texter som man vill låta ögat svepa över, få vila från och sedan försjunka i på nytt. I ett globalt perspek- tiv kommer det därtill att dröja innan alla ens får tillgång till sitt eget språk, än mindre till datorer. Vad jag ändå velat göra är att peka på en möjlig framtidsutveckling inom medierna, där informationsteknolo- gin kan vara till hjälp för den som vill placera den lokala vardagen i ett större sammanhang. Ett sätt att jobba som, i enlighet med den svenska kulturpolitikens mål, möjliggör kulturupplevelser för fler. Men som , och många forskare i hans efterföljd, har påpekat är kulturvärlden liksom många andra världar trögföränder- lig.42 Allt ska helst vara som vanligt. Överfört på kultursidorna inne- bär det att man beskriver och föreskriver på samma gång. Så här är det, och så ska det också vara.43 Och ny publik vinns inte uteslutande med ny teknik. Forskningen visar att det avgörande för om ett teaterbesök ska bli av eller ej, är att man har någon i sin nära omgivning som också går på teater.44 Att det är lättare att ta sig iväg om någon man känner tar en med, torde vara överförbart också på andra kulturupplevelse- sammanhang, såsom museibesök, konstutställningar, dansföreställ- ningar och konserter. Jag ska ge ett par exempel på när konstnären väljer att påta sig också denna introducerande roll. Koreografen har med som bas länge jobbat i det offentliga rummet med sin konst. tillsammans med gruppen Rubicon, som förde ut dansen till , Vasa- parken, naturen, och andra platser där publiken varken förväntade sig dans eller var van vid att möta den. som konstnärlig ledare för danskompaniet E=mc3. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA Under några augustikvällar 1993 genomförde hon tillsammans med ett 60-tal dansare, sångare, tonsättare, scenarbetare och två lyft- kranar . i våra hjärtan, i . Från Kvarnberget vid kunde publiken följa dansarna som från tretton hustak avtecknade sig som siluetter mot himlen, väl synliga på flera hundra meters håll.45 Hustaken var förvandlade till scengolv. Arkitekturen till scenografi. (Fig. 4) arbete låg bakom uppsättningen. Alla hus var i privat ägo och fastighetsägarna måste övertalas ge sitt tillstånd för tillträde till taken. Sotare på jobbet kom under repetitionsarbetet fram och und- rade vad de höll på med. Brandmän kallades ut för att rädda männi- skor som folk på gatan förmodat var fulla självmordskandidater. Receptionister, guider och vaktmästare som aldrig träffat någon konstnär förut upptäckte att dansarna var ganska vanliga människor, riktigt trevliga dessutom.46 Det där är en viktig process. möter man många människor. Flera av dem kom sedan för att se före- ställningen. – Du måste möta människor väldigt ödmjukt. Jag stannar och talar med varenda en som frågar om vad vi håller på med, säger . De kan tyckas komma från helt olika håll, men där delar hon von der Lanckens inställning till publiken. Världens tak tydliggjorde många saker. Publiken medvetande- gjordes om hur mycket staden strukturerar vårt sätt att gå och röra oss: du kan faktiskt inte välja den kortaste vägen när du förflyttar dig från a till b. Föreställningen synliggjorde hur stor del av jorden vi ärvde som privatiserats. Den visade att det är möjligt att återta rum som gjorts otillgängliga och åskådliggjorde staden som scen också för dem som inte aktivt sökt sig till Kvarnberget. Dansarna syntes från gatan. Folk stannade till, undrade: vad är det där? Eller irri- terades och gick. Utomhusföreställningar av det här slaget utesluter ingen publik, den måste utesluta sig själv. Alla har ett förhållande till staden. Det gör det lättare att stanna till, men också att gå därifrån. Som första- gångsbesökare på en inomhusföreställning kan man lättare känna sig utesluten, men också instängd, om man inte besitter den habitus som krävs.47 Här blev staden ett kulturellt rum och som sådant är det till- hörigt alla sina invånare. En som i likhet med jobbat såväl med smala före- ställningar för en exklusiv publik som breda publikdragare är ton- sättaren . Utöver kammarmusik och opera har han bland annat komponerat triptyken OZON för 33-stämmig kör i synliggjorde staden som offentligt rum, och medvetandegjorde åskådarna om hur mycket av detta som gått förlorat. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA