sou · GNB3126 · 2000-01-01 00:00:00 — En viktig pong ñ som sÂledes har sparats fram till denna punkt ñ bˆr inledningsvis formuleras pÂ fˆljande vis: Om teore- tiska planer ska kunna fungera krvs att medborgarna verkligen r intresserade av att ta del av vetenskapens sanna beskrivande av verk- ligheten, som de ser till att skydda sig frÂn massmediernas felaktiga versioner av verkligheten. Vidare krver Deweys kommu- nikativa och dialogiska ideal att medborgarna verkligen fˆrsˆker upprtthÂlla en vital offentlig debatt i politisk och moralisk bemr- kelse, och det krver ven att medborgarna verkligen anvnder massmedierna fˆr att aktivera sig kommunikativt i samhllet. Lipp- mans men framfˆr allt Deweys teoretiska storbyggen fˆrutstter att medborgarna verkligen r villiga att deltaga i seriˆsa samhlleliga verksamheter. Men vad r det som sger att medborgarna verkligen vill bli involverade i allt detta? Nufˆrtiden finner man mÂnga indi- kationer pÂ att medborgarna inte stller upp pÂ att ˆmsa om den D RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN , MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA sociala relationen mellan sig sjlva och det institutionella. Vid fler- talet tillfllen i denna text har det pÂpekats att det r institutionell praxis som krymper utrymmet och mˆjligheten till med- borgarnas aktiva politiska och moraliska delaktighet i samhllet. Det r sÂledes institutionerna som ska betraktas som den destruktiva och stygga parten, den part som tenderar att underminera mˆjligheterna till ett reellt demokratiskt samhlle. Det r emellertid mˆjligt att vnda upp och ned pÂ hela resonemanget. Det kan lika grna vara sÂ att det r medborgarna som pÂ eget initiativ har framodlat institu- tionernas dominans. Det politiska engagemangets uppenbara frÂn- varo kanske helt enkelt bˆr uppfattas som medborgarnas egenhn- diga val att bryta upp med sin auktoritra fadersgestalt: den politiska institutionen. PÂ detta vis formulerar den franske tnkaren den negativa utveckling som brukar betecknas i termer av ett avstÂnd mellan den etablerade institutionella politiken och medborgarna. Baudrillard glˆmmer lÂngtifrÂn massmediernas roll i detta sammanhang. Han konstaterar att massmedierna befinner sig i ett odefinierat landskap, nÂgonstans mellan politiken och med- borgarna och de vet inte riktigt vems parti de ska ta: ska de fˆrsˆka reparera skilsmssan mellan politiken och medborgarna eller ska de alliera sig med medborgarnas apolitiska leverne genom att successivt ˆverge fˆrmedlandet av meningsfull politisk information? Enligt Baudrillard fˆrsˆker massmedierna att klara av allt detta pÂ en och samma gÂng, vilket fÂr ˆdesdigra konsekvenser vad betrffar relatio- nen mellan den etablerade politiken och medborgarna. Mardrömmar om information och kommunikation Deweys drˆmmar om en demokratisk ordning baserad pÂ kommu- nikation fungerar inte. Som facit pÂ att sÂ r fallet kan vi anknyta till de frÂgor som dominerar den nutida diskussionen om demokratins utveckling: Hur stÂr det till med det medborgerliga engagemanget bland medborgarna? Varfˆr r inte medborgarna delaktiga i de poli- tiska processerna? Vad mÂste gˆras fˆr att vitalisera medborgarnas deltagande i politiken? Vi har redan erhÂllit ett svar frÂn angÂende denna sak, och enligt hans resonemang r det den institutionella praxis och dess dominans ˆver medborgarna som skapar detta tillstÂnd. Vidare kan man sÂledes ocksÂ ifrÂgastta denna tes eftersom det lika grna kan vara sÂ att medborgarna helt enkelt inte lngre vill bli involverade i de arbetsprocesser som den politiska institutionen tillhandahÂller. Det r fˆljaktligen denna teori som ska vidareutvecklas nedan med hjlp av . I vilket fall som helst knns de ovan upp- radade frÂgorna gamla som gatan, vi har hˆrt dem fˆrut, och kanske r det den allvarliga tonen i frÂgestllarnas rˆster som leder till att tristhets- och trˆtthetsvibrationer sprids varje gÂng denna allvar- samma sak hamnar pÂ tapeten. Ju mer dessa frÂgor tenderar att kom- pletteras med en gspvarning-skylt, desto stˆrre blir paniken hos den (seriˆsa och allvarsamma) part som ihrdigt projicerar detta allvarsamma problem pÂ medborgarna: sÂledes den politiska institu- tionens representanter. Dessa hvdar att tiden r ur led ñ det politis- ka engagemanget genomsyrar inte hela samhllet vilket det fˆljaktli- gen borde. Politiken bedrivs inom ett institutionellt rum, men pÂ andra sidan vggen, i det omgivande samhllet dr majoriteten be- finner sig, frodas ett heterogent virrvarr av aktiviteter med undantag fˆr politiskt engagemang. Den stora majoriteten befinner sig utan- fˆr de politiska processerna och bortom platsen fˆr politiskt enga- gemang. Drfˆr r det inte den apolitiska politiskt apatiska medbor- garen som ska betraktas som en samhllelig outsider, utan det r i stllet den politiska institutionens representanter och de politiskt engagerade som befinner sig pÂ kant med samhllet eftersom dessa fˆljaktligen befinner sig i minoritet. Enligt har medborgarna pÂ eget initiativ brutit kontakten med den etablerade politiken, och denna tes framlgger han i boken of the Silent Majorities (1983). Enligt Baudrillard finns inte lngre en relation mellan en medborgarpublik och den politiska institutionen. I fˆrestllningen om en medborgar- publik, framtrder en bild av ett organiserat och strukturerat sam- hlle dr medborgarna debatterar och argumenterar fˆr sina privata intressen i offentliga sammanhang. Nr man vidare fˆrestller sig denna medborgarpublik fˆrutstter man att denna prglas av olika samhllsintressen, klasser och ideologier, vilka fˆljaktligen kon- fronteras med varandra i kommunikativ bemrkelse. Kommunika- tionen r vidare i hˆg grad riktad mot statens och institutionernas verksamheter vilket innebr att de allmnna opinioner som framod- las, syftar till att fˆrndra och fˆrbttra de statliga och institutionella verksamheterna i framfˆr allt ekonomisk och politisk bemrkelse. Hela detta scenario pÂminner fˆljaktligen om vad har i tan- karna i frÂga om pluralismen, och i synnerhet Habermas (1984) teori om den borgerliga offentlighetens uppgÂng och fall. Denna slags bild av ett organiserat och fungerande politiskt och samhlleligt engagemang bland medborgarna, har ingen verklig- D RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN , MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA hetsfˆrankring i det senmoderna massamhllet, menar . Drmed anvnder han i stllet begreppet massan eller massorna fˆr att beteckna medborgarnas sammantagna relation till exempelvis politiken. Denna analytiska kategori ñ massorna ñ existerar egentli- gen inte pÂ riktigt och den uttrycker i egentlig mening ingenting srskilt: den representerar inte nÂgon srskild klass eller ideologi, den ger inte uttryck fˆr nÂgon politisk vilja eller mÂl: den verkar inte besitta nÂgra politiska ambitioner ˆver huvud taget ñ massorna uttrycker renodlad neutralitet. Det absolut enda som med skerhet karakteriserar massorna r deras pÂtagliga tystnad. Denna tystnad framtrder sÂledes i relationen mellan institution och medborgare. Det kanske fanns , pÂpekar Baudrillard, dÂ medborgarna var den pÂdrivande parten i sin relation till samhllsin- stitutionerna. Det berodde i sÂdant fall pÂ att medborgarna hade ett faktiskt behov av att upprtthÂlla och utveckla en kontakt med det institutionella. Via institutionerna strvade medborgarna efter in- flytande och makt i samhllet och vidare hvdade de ocksÂ sin rtt att fÂ ta del av det materiella vlstÂndet. Detta skapade en relation mellan medborgare och institution, och medborgarna lt sig sÂledes ocksÂ involveras i de institutionella verksamheternas socialisations- projekt. Medborgarna kˆpte i viss mÂn tankekonceptet att syftet med samhllet faktiskt bestÂr i medborgarnas meningsfulla relatio- ner med politiken, men ven utbildningen, kulturen och vetenska- pen. Detta tillstÂnd upprtthˆlls fram till den dag dÂ medborgarna blev medvetna om att de inte lngre hade nÂgot stˆrre behov av institutionerna, och den specifika dag som brukar ofta kallas fˆr senmodernitetens tidevarv (se nedan). r det fˆljaktligen tvrtom ñ medborgarna r inte lngre den pÂdrivande parten utan det r i stllet institutionerna som fˆrsˆker upprtthÂlla kontakten, denna kontakt som successivt under det moderna samhllets framvxt har fˆrsvunnit upp i det blÂ. Man skulle kunna beskriva detta tillstÂnd enligt fˆljande mˆnster: Allt som existerar erhÂller sin status som nÂgot levande enbart genom sin relation till nÂgot annat. UtifrÂn detta stt att resonera brukar man konstatera att mnniskan r en social varelse ñ endast genom rela- tionen till andra och genom den andres bekrftelse kan nÂgot sgas ga existens. Helt ofrivilligt tenderar den etablerade politiken och annan institutionell verksamhet att bortkopplas frÂn detta slags soci- ala spel. Om vi fortstter med den etablerade politiken sÂsom pri- mrt exempel, kan vi konstatera att den befinner sig i en alltmer isolerad tillvaro, och det r fˆljaktligen drfˆr den ser sÂ desperat ut nr den sˆker social kontakt nufˆrtiden: Det verkar handla om en kamp pÂ liv och dˆd. Det r i den politiska institutionens men ven andra institutio- ners desperation efter social kontakt med medborgarna som Baud- rillards analytiska kategori massorna blir anvndbar. Institutionerna projicerar meningsfull information till medborgarna, och de fˆrsˆ- ker maniskt att fÂ till stÂnd kommunikation med medborgarna i form av samtal och debatt. Alla dessa processer frÂn institutionerna bˆr ses som fˆrsˆk att fÂ medborgarna att ta del av den meningsfulla informationen och respondera. Men alla dessa massiva insatser frÂn institutionernas sida besvaras fˆljaktligen med tystnad, och ju stˆrre inflationen och ˆverflˆdet av informationen blir, desto mer mrks desperationen i de institutionella representanternas ˆgon, och desto tystare blir massorna. Om vi leker med tanken att medborgarna faktiskt responderar pÂ institutionernas massiva informations- och kommunikationsaktiviteter, vad kan sgas intrffa i sÂdant fall? Om det vore pÂ sÂ vis skulle det fˆljaktligen framtrda engagemang frÂn medborgarhÂll, vilken i sin tur skulle generera Âsiktspluralism och skillnad i tnkande och handlande bland medborgarna (). Den nuvarande frÂnvarande responsen uttryckt sÂsom massornas tystnad, innebr fˆljaktligen skillnadens och pluralismens frÂnvaro. Massorna representerar icke-skillnad och ett slags uppgÂende i en gemensam tystnad vilket vidare indikerar individualitetens bortvitt- rande. Mrk vl att det inte finns nÂgon handlande aktˆr i frÂga om massorna, det ligger ingen uttnkt strategi bakom massornas fˆre- komst och dess icke-responderande karaktr. Massorna bˆr inte uppfattas som en organiserad social grupp ñ och de representeras inte heller av nÂgon. De tysta massorna kan enbart fˆrstÂs som ett abstrakt samhlleligt fenomen, ett fenomen vilket institutionerna inte fˆrmÂr att greppa eller fÂ kontakt med, trots alla dessa ihrdiga fˆrsˆk i informativ och kommunikativ bemrkelse. Det kanske framstÂr som om massorna kan framtrda som nÂgot konkret syn- ligt genom surveyundersˆkningarnas konstruerade konstateranden om allmnhetens tyckande och tnkande ñ men dessa undersˆk- ningar syftar i egentlig mening enbart till att skapa intrycket av att massorna faktiskt kan fÂngas. Baudrillard konstaterar att massorna aldrig har varit srskilt goda fˆrvaltare av institutionernas meningsproduktion. Med meningspro- duktion menas exempelvis vetenskapens seriˆsa sanningsproduk- tion, politiken som sÂdan och dess stndiga pÂpekande om vikten av medborgerligt politiskt engagemang fˆr att kunna vidareodla det demokratiska samhllet, eller utbildningens seriˆsa kanalisering av D RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN , MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA kunskaper om vrlden och verkligheten. Massorna har, menar , kanske alltid upplevt alienation infˆr de seriˆsa teore- tiska projekt som exempelvis och representerar. Egentligen har massorna kanske under hela det moderna samhllets utveckling, mer eller mindre ignorerat sÂdana saker som epistemo- logisk renhet (sannings-tnkande) och meningsfull kom- munikation ur politisk och moralisk synvinkel. Eller kanske har massorna fˆrsˆkt att intressera sig fˆr dessa allvarliga seriˆsa saker som man har haft fullt sjÂ med att dˆlja de ideligen Âter- kommande gspattackerna. Drmed menar att den nutida debatten om medborgarnas politiska apati, vittnar om att massorna inte tillÂts utˆva sitt naturliga beteende, fˆljaktligen sÂdana aktiviteter som pÂ olika stt kontrasterar mot institutionernas upp- fattningar om av vad som ska betraktas som fˆrnuftiga och me- ningsfulla samhllsaktiviteter: fˆljaktligen de spektakulra, fascine- rande och îicke-seriˆsaî tingen. Fˆreteelser som sÂledes premierar knslan framfˆr det slags îfˆrnuftigaî meningsproduktion som le- vereras uppifrÂn. Can one ask questions about the strange fact that, after several revolu- tions and a century or two of political apprenticeship, in spite of the newspapers, the trade unions, the parties, the intellectuals and all energy put into educating and mobilising the people, there are still (and it will be exactly the same in ten or twenty years) a thousand persons who stand up and twenty million who remain îpassiveî ñ and not only pas- sive, but who, in all good faith and with glee and without even asking themselves why, frankly prefer a football match to a human and political drama? Vidare frÂgar sig Baudrillard om det inte r inom konsumtionens omrÂde som massorna upplever den verkliga emancipationen, enga- gemanget och alla de slags energiska aktiviteter som r frÂnvarande inom politiken. Den frÂnvarande energin i massornas tysta relation till den etablerade politiken, nrvarar pÂ annan ort, fˆljaktligen inom konsumtionssfren ñ det r genom relationerna till varor och i varuutbytets processer som fˆrnuftet och smartheten tillmpas nufˆrtiden: det r i dessa slags processer som de verkliga revolutionerna sker. Det r vl mˆjligtvis drfˆr som den etablerade politiken i allt stˆrre omfattning lÂter sig involveras i varuutbytets- processer pÂ sÂ vis att politiken framfˆr allt levereras sÂsom en vara infˆr medborgarna. Kanske bˆr denna utveckling ses som nnu ett exempel pÂ politikens (sista) desperata fˆrsˆk att uppnÂ social kon- takt med massorna. Vad betrffar Baudrillards tnkande, har koncentrationen framfˆr allt riktats mot relationen mellan den politiska institutionen och medborgarna, uttryckt sÂsom massornas tystnad. I detta sam- manhang bˆr man sÂledes frÂga sig vilken funktion massmedierna kan tnkas fylla? Vad kan massmedierna sgas vara fˆr nÂgonting i det slags post- eller senmoderna samhlle som Baudrillard fˆrestller sig? Massmediernas funktion i detta sammanhang bˆr inledningsvis re- lateras till ett begrepp som fˆrekommer och tillmpas pÂ en rad olika omrÂden inom Baudrillards politiska och filosofiska tnkande: nmligen implosion. Det slags samhlle som , och mÂnga andra modernistiska tnkare verkar i, skulle mycket vl kunna fˆr- med hjlp av ordet explosion". Det handlar om industrialis- mens utveckling, kapitalismens och varuhandelns stndiga utbred- ning, vetenskapens stndiga framsteg i det mnskliga fˆrnuftets tjnst, eller utbildningens kunskapsfostrande funktioner. Ett sÂdant modernt samhlle karakteriseras fˆljaktligen av ordning och struk- tur, vilket inte minst fˆrverkligas genom de institutionella verksam- heternas socialiserande funktioner. Detta tillstÂnd av ordning och struktur fˆrutstter vidare att de begrepp som samhllet befattar sig med besitter konkreta och bestmda definitioner. Begrepp som vetenskap, journalistik, politik, ekonomi, underhÂllning, verklighet, fiktion, reklam, offentligt, privat ñ alla dessa begrepp r begÂvade med bestmda betydelser, och det r genom upprtthÂllandet av begreppens bestmda betydelser som det organiserade och struktu- rerade moderna samhllet upprtthÂlls och vidareutvecklas. Nr nu Baudrillard talar om ett sen- eller postmodernt samhlle i termer av implosion, fˆrestller han sig att vi numera befinner oss i ett slags slutstadium av den moderna mnniskans och det moderna samhllets utveckling. Ett tydligt bevis pÂ att sÂ faktiskt r fallet, utgˆrs av de bestÂende begreppsdefinitionernas upplˆsning. SÂdana slags begrepp som radats upp ovan, bˆr numera uppfattas som auto- noma tecken eftersom de inte lngre nˆdvndigtvis behˆver referera till en och samma bestmda sak. Vidare karakteriseras det postmo- derna tillstÂndet av en lek eller spel med dessa tecken i den mening- en att tecknen kombineras med varandra och sammankopplas i nya slags konstellationer. Som mycket konkret exempel kan nmnas politikens samrˆre med underhÂllning vilket alltsom oftast resulterar D RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN , MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA i en ytlig imageinrikad version av politiken. Denna utveckling vitt- nar sÂledes om hur till synes vitt skilda tecken imploderar. Tecknen stoppas in i varandra vilket fÂr till fˆljd att nÂgot înyttî skapas. I senmodernitetens tid bedrivs en ohmmad lek med alla de begrepp som det moderna samhllet tenderade att ta pÂ sÂ stort allvar (jour- nalistik, politik, verklighet, sanning etc.). I fˆrlngningen innebr denna utveckling att de betydelsemssiga avstÂnden mellan olika tecken suddas ut vilket vidare leder till att skillnaden mellan exem- pelvis politik-underhÂllning, politik-reklam, privat-offentligt, san- ning-fiktion eller vetande-tro sakteliga vittrar bort. Enligt Baudrillard r det fˆljaktligen massmedierna som i allra hˆgsta grad gÂr i brschen fˆr denna implosion-utveckling. Genom teknologins utveckling i form av massmediernas potential att skapa fascinerande och spektakulra affekter genom kombinationen av ljud, bild och text, fˆrvandlas inte minst televisionen, till ett enda stort imploderande maskineri. Det r fˆljaktligen massmedierna som dri- ver pÂ den begreppsliga implosionen. Det r i massmediernas regi som ovan nmnda begrepp kombineras och konstelleras i den slags lek som utmynnar i att skillnaden mellan politik, reklam, underhÂll- ning, vetenskap, fiktion, verklighet etc. upplˆses. Denna imploderande process r inte minst intressant ur episte- mologisk bemrkelse eftersom massmedierna tenderar att upplˆsa skillnaden och avstÂndet mellan verklighet och fiktion. Genom den nya teknologin och dess artificiella egenskaper simulerar massmedi- erna fram modeller av verkligheten, modeller vilka tenderar att re- presentera en verklighet som kan framstÂ som verkligare n verklig- heten sjlv (hyperrealitet). Detta innebr i fˆrlngningen att mass- mediernas simulerade modeller av verkligheten blir svÂra att separe- ra frÂn den sÂ kallade verkliga verkligheten. Detta drastiska och delvis ˆverdrivna baudrillardska scenario skulle sÂledes innebra att massmedierna inte lngre kan sgas referera till verkligheten (jfr stereotyper). Allt detta sammantaget bidrar ofrÂnkomligen till massmediernas fundamentalt icke-kommunikativa karaktr. De imploderande egen- skaperna i kombination med det massiva informationsutbudet form- ligen fˆrintar massmediernas potential att kunna fungera som ett verktyg fˆr en sndare som vill kommunicera nÂgot meningsfullt till potentiella mottagare. Ju mer information massmedierna projicerar, desto mer fundamentalt icke-kommunikativt blir mediet. Ett tydligt tecken pÂ kommunikationens frÂnvaro finner man, enligt Baud- rillard, i massmediernas fˆrsˆk att simulera fram en kommunikativ relation, om det sÂ endast handlar om ett sÂpass banalt exempel som att TV-tittarna uppmanas att ringa in till ett srskilt program'. Denna teaterfˆrestllning i kommunikation ska sÂledes ses som ett enda stort symptom pÂ att det motsatta fˆrhÂllandet rÂder. Att massmedierna skulle kunna bra den tunga bˆrdan att fungera som informativ och kommunikativ lnk mellan den politiska institu- tionen och medborgarna r fˆljaktligen inte ens att tnka pÂ. Baudrillard undrar vidare om det kan fˆrhÂlla sig sÂ att massme- dierna pÂ detta vis allierar sig med massorna genom att omvandla allt potentiellt seriˆst meningsinnehÂll till nÂgot spektakulrt och fasci- nerande vilket fˆljaktligen fˆrutstts underhÂlla och tillfredsstlla majoriteten? Eller kan man inte se det pÂ sÂ vis att massmediernas framhetsande av den ovan nmnda leken med tecken, vilar pÂ en oro frÂn massmediernas sida att massorna vnder dem ryggen, pÂ samma vis som dessa massor vnt andra institutionella verksamheter ryggen tidigare? Massorna kanske fˆrhÂller sig lika passiva och tysta gente- mot massmedierna dÂ dessa i allt stˆrre omfattning tenderar att upp- lˆsa mˆjligheterna till att informera/kommunicera nÂgot menings- fullt? I vilket fall som helst kan man konstatera att massmedierna i viss mÂn fˆrsˆker att skapa social kontakt mellan den politiska institutionen och det omgivande samhllet, men genom sitt hyper- reala och imploderande stt att fungera, tenderar dess aktiviteter att fˆrvandlas till en meningslˆs soppa vilket mˆjligtvis massorna inte r sena med att se igenom. Genom Baudrillards tnkande framtrder fˆljaktligen ett sam- hlle, prglat av tre sfrer eller domner, fullkomligen bortkopplade frÂn varandra i informativ och kommunikativ mening. Den fˆrsta domnen utgˆrs av den seriˆsa (inte minst politiska) institutionella verksamheten som tvingas leva utan nÂgon social kontakt med det samhlle det faktiskt representerar. Den andra domnen utgˆrs av massmedierna som trots sina fˆrsˆk att hÂlla ihop samhllet kring nÂgot gemensamt, tenderar att fˆrinta mˆjligheterna till kommuni- kation, inte minst vad betrffar relationen mellan den politiska in- stitutionen och det omgivande samhllet. Den tredje domnen repre- senteras av de tysta massorna, denna abstrakta entitet som vgrar att fˆrvalta institutionernas meningsproduktion drfˆr att de inte fin- ner nÂgot stˆrre intresse i det. De ges inte nÂgon rlig chans att fˆlja med och engagera sig i exempelvis de politiska processerna pÂ grund av massmediernas imploderande och icke-kommunikativa egenska- per. Slutligen: Baudrillards abstrakta term massorna r kanske inte nÂ- gon srskilt sympatisk beteckning av allmnheten eller medborgar- na. Det tenderar att lukta elitism a la , kan man tycka. D RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN , MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA Dock, om man lser Baudrillard mellan raderna, framtrder en annan bild, nmligen att det r folkmajoriteten som besitter det egentliga fˆrnuftet. Det handlar om det slags fˆrnuft som det moder- na samhllets institutioner har tenderat att avvisa och fˆrbise. Baud- rillards implicita framlyftande av denna sak, i kombination med det faktum att massorna besitter en potentiell (revolutionr) energi, bˆr kanske tolkas som en indikation pÂ att det demokratiska samhllet vi nu lever i inte nnu r avslutat. Om jag har tolkat Baudrillard rtt, mÂste den fortsatta demokratidiskussionen iscenstta en djupgÂende funderare ˆver vad det r fˆr slags fˆrnuft och praxis som det moderna samhllet i sÂ hˆg grad har kommit att utveckla? ƒr det detta fˆrnuft som ska dominera ven i fortsttningen eller kan det finnas nÂgot bttre (fˆrnuftsbegrepp) att bygga det framtida demokatiska samhllet kring? tycks Baudrillard vilja mena. Denna artikel ska fˆljaktligen i fˆrsta hand ses som en redogˆrelse fˆr hur det vetenskapligt teoretiska tnkandet har sett ut och ser ut mot bakgrund av framvxten av ett modernt och i fˆrlngningen ett senmodernt samhlle. Fokus har riktats mot relationen mellan in- stitution (politiken, massmedierna) och medborgarna, och hela denna relationsproblematik har behandlats med utgÂngspunkt frÂn begreppen information och kommunikation. Det stÂr klart att det har handlat om ett tmligen strikt urval av teorier, men vÂgar jag pÂstÂ att de teoretiska frÂgor och problem som har tagits upp, ocksÂ bˆr uppfattas som tmligen centrala fˆr den offentliga diskussionen kring demokratins utveckling och betingelser. ƒven om elitism kan sgas utgˆra ett klart stˆrande element, kan man inte komma ifrÂn att dennes drˆmmar om den perfekta informationsfˆrmedlingen mellan institution och medborgare lever och frodas i det nutida samhllet.