sou · GNB334d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Svensk medborgare, som genom fadern eller modern från födelsen förvärvat medborgarskap även i fördragsslutande stat, förlorar det svenska medborgarskapet då han uppnår en i avtalet angiven ålder, som ej får understiga nitton och ej överstiga , om han har sitt hemvist i den andra staten. I fall som avses i andra stycket tillämpas reglerna i 8 § andra stycket, om ej annat anges i avtalet. Den som enligt andra stycket förlorat svenskt medborgarskap och därefter oavbrutet varit medborgare i fördragsslutande stat som där anges, återvinner svenskt medborgarskap genom att, efter det han tagit hemvist här i riket, hos den myndighet som anges i 11 § första stycket skriftligen anmäla sin önskan om detta. Vid sådant förvärv av medborgarskap skall reglerna i 4 § sista meningen och 5 § tillämpas. Den nuvarande ordningen 91 Paragrafen trädde i kraft eller med andra ord som den ändring av 1 § MedbL som innebar att barn till svensk mor alltid erhåller svenskt medborgarskap vid födelsen. Ändringen av 1 § skulle komma att medföra ett ökat antal dubbla medborgarskap och avsikten med att införa 7 a § var att möjliggöra ett avvecklande av det ena medborgarskapet när barnet uppnått vuxen ålder. Som framgår av ordalydelsen förutsätter bestämmelsen för sin tillämpning att ett bilateralt avtal ingåtts med den andra staten. Skälet för det är att tillämpningen av paragrafen ansågs behöva förses med särskilda garantier eftersom automatisk förlust av svenskt medborgar- skap för en person, som har anknytning till genom födelse eller hemvist, innebär ett betydande avsteg från MedbL:s grundläggande principer. Enligt uttalanden i den proposition som föregick ändringen – 1978/79:72 s. 12 – borde denna typ av avtal i första hand avse de nordiska länderna, såvitt gäller andra stater ansågs att det eventuella behovet av överenskommelser borde avvaktas. Överenskommelser av detta slag avsågs nämligen komma till stånd endast när det är påkallat av att ett större antal barn blir medborgare både i och i den andra staten. Något avtal av den aktuella arten har för skrivandet av detta betänkande, , ännu inte ingåtts. Paragrafen har således aldrig varit aktuell för tillämpning. Svensk medborgare, som är född utom riket samt aldrig här haft hemvist och ej heller uppehållit sig här under förhållanden som tyda på samhörighet med och som inte förlorar sitt svenska medborgar- skap enligt 7 a § andra stycket, förlorar sitt svenska medborgarskap, när han fyller . På gjord ansökan må dock statens invandrarverk medgiva att medborgarskapet bibehålles. När någon enligt första stycket förlorar svenskt medborgarskap, medför detta förlust av sådant medborgarskap även för hans barn, som förvärvat medborgarskapet till följd av att han varit svensk medborgare, om icke förlusten skulle leda till att barnet kommer att sakna medborgarskap. Paragrafen reglerar vad som gäller i fråga om förlust av svenskt medborgarskap på grund av s.k. preskription. 92 Den nuvarande ordningen är att förhindra att barn till utlandssvenskar – som en följd av att tillämpar härstamningsprincipen – får behålla sitt svenska medborgarskap i generation efter generation trots att samhörigheten med gått förlorad. Paragrafen äger endast tillämpning beträffande personer som är födda utomlands. En person som är född i riskerar alltså aldrig att förlora sitt svenska medborgarskap genom preskription. Likaså är preskription utesluten för en utomlands född svensk medborgare om denne före ålder haft hemvist i . Detta gäller oavsett om personen haft hemvist i annan stat och det spelar inte heller någon roll om hemvistet här varit kort eller ägt rum när personen var mycket ung. Preskription kan inte heller drabba en i utlandet född svensk medborgare som har vistats här i landet under förhållanden som tyder på samhörighet med . Det kan i dessa fall handla om vistelser i för t.ex. värnpliktstjänstgöring eller för skolgång. Dessutom anses, oberoende av syftet, en längre tids vistelse i landet normalt vara tillräckligt för att preskription av det svenska medborgarskapet skall undvikas. Vid bedömningen av om en vistelse i påvisar tillräcklig samhörighet med landet kan även andra omständigheter än de som är direkt hänförliga till vistelsen tas i beaktande. Exempel på sådana omständigheter kan vara att personen i fråga har kunskaper i svenska språket eller har upprätthållit kontakt med , t.ex. genom brevväxling med släktingar. Åldersgränsen har sin förklaring i att det vid tillkomsten av MedbL i ett flertal länder saknades möjlighet att naturaliseras före tjugoett års ålder. Genom tjugotvåårsgränsen tillförsäkrades således personer med hemvist i en sådan stat möjlighet att ansöka om naturalisation i den staten utan att för någon tid bli statslös. Föreligger förutsättningar för förlust av svenskt medborgarskap inträder förlusten med automatik för det fall inte på gjord ansökan medger att det svenska medborgarskapet behålls. Normalt beviljas ansökningar från sökande som tillhör den första generationen av svenskar som fötts utanför . Även personer tillhöriga senare generationer kan få behålla sitt svenska medborgarskap om det finns någon påvisbar anknytning till . Ett beslut om bibehållande kan aldrig tillföra någon svenskt medborgarskap. Har eller således beviljat en ansökan om bibehållande – trots att sökanden vid beslutstillfället inte var svensk medborgare – så har han eller hon inte Den nuvarande ordningen 93 heller förvärvat svenskt medborgarskap genom det på felaktiga grunder fattade beslutet. Enligt andra stycket medför preskription av förälders medborgar- skap även förlust av medborgarskapet för dennes barn under förutsätt- ning att barnet har förvärvat det svenska medborgarskapet genom föräldern. I detta sammanhang bör uppmärksammas att ett barn – i de fall föräldrarna är gifta med varandra vid barnets födelse och dessutom svenska medborgare – anses ha förvärvat svenskt medborgarskap såväl genom modern som fadern, 1 § första stycket punkterna 1 och 2 MedbL. Detta innebär att ett sådant barn inte förlorar sitt svenska medborgarskap i samband med att endast den ene förälderns svenska medborgarskap preskriberas i enlighet med 8 § första stycket. Av andra stycket framgår vidare att ett barn aldrig kan förlora sitt svenska medborgarskap i denna ordning om barnet därigenom skulle bli statslöst. Denna bestämmelse infördes som en följd av anslutning till om begränsning av statslöshet. Av 10 § a) MedbL följer att 8 § inte tillämpas på den som under sammanlagt haft hemvist i , eller . Denna bestämmelse infördes och motiverades av att det var så att hemvist i ett annat nordiskt land hade betydelse för möjligheterna att bli svensk medborgare. I konsekvens därmed ansågs att sådant hemvist borde ha betydelse även för undvikande av förlust av svenskt medborgarskap. Kommittén har beträffande vissa andra länder undersökt om deras lagstiftning innehåller bestämmelser om preskription och vilka villkor som i så fall gäller. Tretton av de tjugotvå länder som besvarat kommitténs enkät saknar bestämmelser om preskription. Åtta av länderna har sådana bestäm- melser medan ett land – – har bestämmelser som påminner om och bärs upp av samma grundtankar som regler om preskription. Skillnaden är att förlusten av det turkiska medborgarskapet inte sker automatiskt utan genom ett särskilt beslut av ministerstyrelsen. De länder som helt saknar bestämmelser om preskription räknas upp i sammanfattningen. I det följande redovisas villkoren i övriga länder. 94 Den nuvarande ordningen Den som är född utomlands och aldrig har bott i – eller uppehållit sig där under förhållanden som tyder på samhörighet med landet – förlorar sitt danska medborgarskap . Justitie- ministern, eller den som av justitieministern bemyndigas, kan dock efter ansökan som ges in tillåta att medborgar- skapet behålls. Förlorar någon sitt medborgarskap enligt denna paragraf, förlorar även eventuella barn det danska medborgarskapet under förutsättning att de har förvärvat det efter föräldern i fråga. Barnen förlorar dock inte sitt danska medborgarskap om de därigenom skulle bli statslösa. I enlighet med 8 b § medborgarskapslagen förlorar en finsk medborgare sitt finska medborgarskap om han eller hon 1)aldrig haft sitt egentliga bo och hemvist i , 2)inte har uppehållit sig i under sådana omständigheter som tyder på samhörighet med landet, 3)även är medborgare i främmande stat. En finsk medborgare som riskerar att förlora sitt medborgarskap enligt dessa bestämmelser kan ansöka om att få bibehålla det. En sådan ansökan skall göras innan sökanden fyllt . Då någon förlorar sitt finska medborgarskap genom preskription förlorar personens eventuella barn sitt finska medborgarskap om barnet har förvärvat medborgarskapet genom föräldern i fråga. Detta gäller dock inte om barnet därigenom skulle bli statslöst. En isländsk medborgare som är född utomlands och som aldrig har bott på – eller uppehållit sig där under förhållanden som tyder på samhörighet med landet – förlorar sitt isländska medborgarskap vid fyllda . Det isländska medborgarskapet förloras dock inte om personen därigenom skulle bli statslös. Vidare kan president, på ansökan som ges in innan personen fyller , medge att det isländska medborgarskapet bibehålls. Den nuvarande ordningen 95 När någon blir av med sitt isländska medborgarskap genom preskription, förlorar också personens barn det isländska medborgar- skapet under förutsättning att barnet förvärvat det efter föräldern i fråga. Detta gäller dock inte om barnet därmed skulle bli statslöst. En norsk medborgare, som är född utomlands, måste före ålder ansöka om bibehållande av medborgarskapet om han eller hon under uppväxten inte varit bosatt i eller på annat sätt har tillräcklig anknytning till landet. Bestämmelsens nuvarande lydelse innebär att en norsk medborgare kan riskera att bli statslös om han eller hon inte före ålder ansöker om bibehållande. I planeras en lagändring för att komma till rätta med detta förhållande och för att lagtexten skall stå i överensstämmelse med europeiska konvention om medborgar- skap. Dock skall framhållas att dessa situationer har lösts i praxis på sådant sätt att statslöshet undvikits. En utomlands bosatt belgisk medborgare, som aldrig har bott i , måste innan han eller hon fyller avge en förklaring om att han eller hon önskar behålla sitt belgiska medborgarskap. I annat fall upphör det belgiska medborgarskapet. En i utlandet född och bosatt dubbelmedborgare förlorar vid ålder det schweiziska medborgarskapet om de schweiziska myndigheterna inte har underrättats om personens födelse och existens. Den som på sådant sätt förlorat det schweiziska medborgarskapet har möjlighet att återfå det fram till under förutsättning att han eller hon har upprätthållit relationerna med . 96 Den nuvarande ordningen I enlighet med artikel 24 i civillagen gäller att en myndig person – som innehar dubbla medborgarskap – förlorar sitt spanska medborgarskap om han eller hon har sitt huvudsakliga hemvist utomlands och enbart använder sig av utländskt medborgarskap, som förvärvats innan personen blev myndig. Förlusten inträffar efter uppnådd myndighetsålder. En turkisk medborgare kan genom beslut av ministerstyrelsen förlora sitt turkiska medborgarskap om han eller hon 1)oavbrutet har varit borta från , och 2)inte upprätthåller några kontakter med turkiska myndigheter som ett tecken på hans eller hennes vilja att behålla det turkiska medborgarskapet. En ukrainsk medborgare som bor utomlands förlorar normalt sitt ukrainska medborgarskap om han eller hon inte har registrerat sig hos den lokala diplomatiska beskickningen . Medborgarskapet förloras dock inte om det finns godtagbara skäl till att registrering inte skett. Som godtagbara skäl räknas i detta sammanhang följande: Avsaknad av ukrainsk delegation eller beskickning i det andra landet, varaktig sjukdom, fiendskap mellan länderna samt andra omständig- heter som är hänförliga till force majeure. De åtta länder som redovisat bestämmelser om preskription är således: , , , , , , och . Därtill kommer som har preskriptionsliknande bestämmelser. Följande tretton länder saknar däremot bestämmelser om preskription: , , , , , , , , , , , och . Den nuvarande ordningen 97 Sammanfattningsvis kan konstateras att av de åtta länder som har bestämmelser om preskription, så utgörs hälften av våra nordiska grannländer. De nordiska ländernas bestämmelser om preskription företer stora likheter med varandra, något som självfallet har sin förklaring i det nordiska samarbetet på området. En väsentlig skillnad är dock att de danska, norska och svenska bestämmelserna är i behov av ändring för att stå i överensstämmelse med Europeiska konvention om medborgarskap. Vad som åsyftas är att den nuvarande regleringen i dessa tre länder – till skillnad från vad som är fallet i och på – inte utesluter statslöshet som en följd av att myndiga personers medborgarskap preskriberas. Jämför man vidare de nordiska ländernas bestämmelser med villkoren i övriga länder kan bl.a. den skillnaden noteras att det i krävs en ansökan från den enskilde medan det i övriga länder – t.ex. och – som regel är tillräckligt att den enskilde avger någon form av ensidig förklaring eller underrättelse. Frågan är då hur det kommer sig att så pass många länder helt saknar bestämmelser om preskription. Sannolikt har det åtminstone till viss del sin förklaring i att det är relativt vanligt förekommande att länder har bestämmelser som, trots att landet tillämpar härstamnings- principen, innebär att ett barn som föds utomlands inte med automatik förvärvar landets medborgarskap utan att det för sådant förvärv krävs någon form av anmälan eller registrering. Effekten av sådana bestämmelser – dvs. att det för att en utomlands bosatt familj skall kunna föra hemlandets medborgarskap vidare generation efter generation krävs någon form av aktiv åtgärd från familjens sida – kan sägas vara snarlik den som följer av preskriptionsbestämmelser. må på ansökan befria den som är eller önskar bliva utländsk medborgare från hans svenska medborgarskap. Befrielse får ej vägras den som har sitt hemvist utom riket. Är sökanden ej redan utländsk medborgare, skall som villkor för befrielsen från svenskt medborgarskap föreskrivas, att han förvärvar medborgarskap i annan stat. Paragrafen innehåller bestämmelser om befrielse från svenskt medborgarskap efter ansökan, s.k. denationalisering. Som redogjorts för gäller enligt 7 § första punkten MedbL att en svensk medborgare förlorar sitt svenska medborgarskap när han 98 Den nuvarande ordningen eller hon förvärvar ett utländskt medborgarskap efter ansökan eller uttryckligt samtycke. Vidare gäller enligt samma paragrafs andra punkt att svenskt medborgarskap förloras av den som förvärvar utländskt medborgarskap genom att inträda i allmän tjänst i annan stat. I dessa fall sker förlusten av det svenska medborgarskapet med automatik och någon ansökan om befrielse blir därför inte aktuell. Den nu aktuella paragrafen är i stället avsedd för situationer när någon förvärvat utländskt medborgarskap på annat sätt – t.ex. vid födelsen eller i samband med giftermål – och därvid för- värvat svenskt medborgarskap alternativt behållit ett förvärvat svenskt medborgarskap. Likaså är paragrafen tillämplig när en utländsk medborgare förvärvat svenskt medborgarskap och sam- tidigt tillåtits behålla det utländska medborgarskapet. Paragrafens andra stycke innebär emellertid att bestämmelsen – utöver de nämnda situationerna – är tillämplig även då någon står i begrepp att förvärva utländskt medborgarskap genom ansökan eller uttryckligt samtycke. Möjligheten att redan i det skedet ansöka om befrielse har sin främsta betydelse i förhållande till de stater vars rättsordningar som villkor för naturalisation föreskriver att sökanden genom ett särskilt beslut kan visa att han eller hon kommer att förlora sitt dittillsvarande medborgarskap vid naturalisationen. I de fall då sökanden vid ansökningstillfället enbart är svensk medborgare gäller att eller som villkor för befrielsen skall föreskriva att han eller hon förvärvar medborgarskap i annan stat. Villkorstiden bestäms vanligen till räknat från beslutsdatum. Ett icke uppfyllt villkor får till följd att medgivandet om befrielse förfaller då den angivna tiden löpt ut. Vid sådant förhållande anses sökanden ha behållit sitt svenska medborgar- skap . Uppfylls däremot villkoret, förlorar sökanden det svenska medborgarskapet i och med förvärvet av det utländska. Det krävs således inte någon anmälan till svenska myndigheter eller att dessa på annat sätt underrättas. Det saknar vidare betydelse på vilket sätt det utländska medborgarskapet förvärvats. Föreskriften i första stycket om att befrielse inte får vägras den som har sitt hemvist utomlands infördes och var en följd av ett tillägg till Europeiska konvention om begränsning av fall av flerfaldigt medborgarskap m.m. Svensk praxis går emellertid längre än vad konventionen kräver och i princip bifalls alltid – således även om sökanden har hemvist i – ansökningar om befrielse från svenskt medborgarskap under förutsättning att sökanden innehar även annat medborgarskap. Den nuvarande ordningen 99 Beslut om befrielse från svenskt medborgarskap enligt denna paragraf gäller enbart sökanden personligen och eventuella barn omfattas således inte. För att även dessa skall befrias från sina svenska medborgarskap krävs att behörig ställföreträdare upprättar en särskild ansökan. 2.149 a § medborgarskapslagen eller får överlämna ett ärende som avses i 6 §, 8 § första stycket eller 9 § till regeringen, om 1.ärendet bedöms ha betydelse för rikets säkerhet eller annars för allmän säkerhet eller för rikets förhållande till främmande makt eller mellanfolklig organisation, 2.det bedöms vara av särskild vikt för ledning av tillämpningen av denna lag att ärendet prövas av regeringen, eller 3.synnerliga skäl annars talar för regeringens prövning. Har invandrarverket överlämnat ett ärende i fall som avses i första stycket 2 eller 3, skall regeringen, om hinder inte möter på grund av att ärendet är synnerligen brådskande, höra innan den avgör ärendet. Regeringen får överlämna ett sådant ärende till . Genom denna paragraf ges och möjlighet att till regeringen överlämna ansökningar som rör naturalisation, bibehållande av svenskt medborgarskap och befrielse från svenskt medborgarskap. I samtliga naturalisationsärenden – där sökanden fyllt – görs en kontroll hos säkerhetspolisen innan ärendet avgörs och säkerhetsfrågor enligt punkten 1 aktualiseras oftast genom uppgifter som just säkerhetspolisen bidragit med. Vad gäller "säkerhetsärenden" uttalades i propositionen om en särskild (1991/92:30 s. 29) att överlämnande – med hänsyn till den betydelse säkerhetsaspekterna har i naturalisationsärenden – så gott som undantagslöst bör ske när det i ett ärende framkommit uppgifter som tyder på att ärendet kan röra rikets säkerhet eller allmän säkerhet och omständigheterna inte är sådana att det står klart att ansökningen skall avslås oberoende av dessa aspekter. Punkten 2 har tillkommit för att regeringen skall få tillfälle att utöva en viss styrning av praxis. Avsikten – enligt propositionen – är att det som regel skall gälla ärenden i vilka det uppkommit fråga om att genomföra en sådan ändring av praxis som får särskild räckvidd och 100 Den nuvarande ordningen betydelse, exempelvis för bedömning av ett stort antal ärenden i fram- tiden Synnerliga skäl enligt punkten 3 kan vara t.ex. att ärendet är av mycket speciellt slag och kan förväntas leda till stor internationell uppmärksamhet trots att ärendet inte berör förhållande till annan stat eller till någon mellanfolklig organisation. I paragrafens sista stycke ges en möjlighet för regeringen att – sedan den från mottagit ett ärende som är hänförligt till första stycket punkten 2 eller 3 – i sin tur överlämna ärendet till för avgörande. Under alla förhållanden skall regeringen, om inte hinder möter på grund av att ärendet är synnerligen brådskande, höra innan den avgör ärendet. Regeringen äger, efter avtal med , , eller , förordna om tillämpning av en eller flera av bestämmelserna under a)– c) här nedan. Med fördragsslutande stat avses i dessa bestämmelser den eller de stater, med vilka ingått avtal om tillämpning av bestämmelsen i fråga. a) I fråga om anmälan enligt 3 § likställes hemvist i fördrags- slutande stat med hemvist i riket i den mån hemvisttiden infallit och tidigare än före anmälan. Såvitt angår 4 § likställes hemvist intill i fördrags- slutande stat med hemvist i riket. Bestämmelsen i 8 § första stycket äger ej tillämpning på den som under sammanlagt haft hemvist i fördragsslutande stat. b) Medborgare i fördragsslutande stat som 1förvärvat medborgarskapet på annat sätt än genom naturalisation; 3sedan fem år har hemvist här i riket; samt 4icke dömts till fängelse, förvärvar svenskt medborgarskap genom att hos i det län där han är folkbokförd skriftligen anmäla sin önskan härom. Vid sådant förvärv av medborgarskap skall vad i 5 § stadgas äga motsvarande tillämpning. c) Den som förlorat svenskt medborgarskap och därefter oavbrutet varit medborgare i fördragsslutande stat, återvinner svenskt medborgar- skap genom att, efter det han tagit hemvist här i riket, hos i det län där han är folkbokförd skriftligen anmäla sin önskan härom. Den nuvarande ordningen 101 Vid sådant förvärv av medborgarskap skall vad i 5 § stadgas äga motsvarande tillämpning. Paragrafen innehåller vissa särbestämmelser som skall kunna tillämpas i inomnordiska förhållanden. Bestämmelsen är ett uttryck för att man i frågor som rör medborgarskap bör kunna ta hänsyn till den samhörighet som råder mellan de nordiska länderna. För bestämmelsens tillämplighet krävs att regeringen träffat avtal med det andra nordiska landet. Dylika avtal har träffats med , och . Även kommer emellertid att inträda som avtalspart. Av 10 § MedbK framgår att av ingångna avtal avser samtliga bestämmelser under 10 a)–c) § MedbL. Stadgandet under a) likställer – vid anmälan enligt 3 eller 4 § MedbL – hemvist intill viss ålder i fördragsslutande stat med hemvist i . Beträffande 3 § MedbL uppställs dessutom som krav att hemvisttiden infallit tidigare än före anmälan. Slutligen gäller enligt a)-stadgandet att preskription enligt 8 § första stycket MedbL inte inträder i fråga om svensk medborgare som under sammanlagt haft hemvist i fördragsslutande stat. Stadgandet under b) ger medborgare i fördragsslutande stat möjlig- het att förvärva svenskt medborgarskap genom en särskild anmälan. En av förutsättningarna härför är att medborgarskapet förvärvats på annat sätt än genom naturalisation och i detta sammanhang skall bara erinras om att förvärv av medborgarskap – som skett till följd av att någon av föräldrarna naturaliserats – betraktas som förvärv genom naturalisation. Anmälan enligt 10 § b) är en ensidig viljeförklaring som ger en ovillkorlig rätt till svenskt medborgarskap. Det har därför ansetts naturligt att i dessa situationer kräva längre hemvisttid än vad som föreskrivs vid naturalisation. Slutligen ges under c) möjlighet för medborgare i fördragsslutande stat att återvinna svenskt medborgarskap. I motsats till vad som gäller vid återvinning av svenskt medborgarskap enligt 4 § MedbL krävs inte någon viss hemvisttid i och inte heller att det tidigare svenska medborgarskapet har förvärvats vid födelsen. I 10 § b) och c) görs en hänvisning till 5 § MedbL. Betydelsen härav är att även barn – till den som förvärvar svenskt medborgarskap enligt 10 § b) eller c) – får svenskt medborgarskap förutsatt att det är ogift, har hemvist i och är . Vidare krävs att föräldern har ensam vårdnad om barnet eller gemensamt med den andre föräldern, som i så fall också skall vara svensk medborgare. 102 Den nuvarande ordningen Anmälan enligt 2 a, 3, 4 eller 7 a § skall göras hos statens invandrarverk. Är utlänningen medborgare i , , eller skall anmälan dock göras hos i det län där han är folkbokförd.