sou · GNB353d2 · 2000-01-01 00:00:00 — sekretesslagens reglering och , på så sätt att sekretess inte begränsar en parts rätt enligt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. Vidare föreskrivs att en part alltid har rätt att ta del av dom eller beslut i ett ärende. Enligt 14 kap. 10 § får en myndighet uppställa förbehåll som inskränker en enskild mottagares rätt att lämna uppgifter vidare eller att utnyttja uppgifter bl.a. när myndigheten lämnar sekretessbelagda uppgifter till parter och ombud. Om utlämnandet i stället äger rum med stöd av regler finns inte den möjligheten. I sådana fall kan inte något förbehåll uppställas mot vare sig den tilltalade eller hans försvarare (1993/94 s. 83; se även prop. 1986/87:89 s. 147). I brottmålsprocessen har, som tidigare nämnts, en part i princip en oinskränkt rätt till insyn. Denna rätt har ansetts så självklar att den inte direkt uttryckts i ; den kan däremot indirekt utläsas av ett flertal regler i balken (se prop. 1986/87:89 s. 145 och 147 f.). Enligt förarbetena till sekretesslagen har det ansetts främmande för handläggningen vid allmän domstol att undanhålla en part viss utredning. Av följer nämligen, direkt eller indirekt, att en part alltid har rätt att ta del av alla omständigheter som domstolen grundar sitt avgörande på; därmed dock inte sagt att han har rätt att få utlämnat en handling av vilken dessa omständigheter framgår (s. 14:44). Därför har bestämmelsen i 14 kap. 5 § andra stycket tillkom- mit. Denna regel innebär att bestämmelserna i första stycket inte är tillämpliga i fråga om en parts rätt enligt att ta del av sådana omständigheter som läggs till grund för avgörandet av ett mål eller ärende. Vidare föreskrivs att sekretess aldrig hindrar part i mål eller ärende att ta del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Av detta följer i sin tur att sekretesslagens regelsystem över huvud taget inte kan åberopas mot parten i dessa hänseenden. Frågan om den misstänkte och målsäganden är parter i en förundersökning har diskuterats ingående dels av JO i samband med granskning av det s.k. buggningsmålet, dels av . I båda fallen vilar övervägandena på mycket omfattande genomgångar av förarbeten, rättsfall och uttalanden i doktrin och praxis. Vi återger därför i det följande de synpunkter och slutsatser som framkommit. 20.2.3JO:s beslut i det s.k. buggningsmålet Frågan om vilken insynsrätt en PnOVlJDQGH har under förundersökning och i brottmålsrättegång har ingående behandlats av JO vid prövning av domstolarnas handläggning av det s.k. buggningsmålet (JO 1995/96 396 )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV s. 36 ff.). Efter en genomgång av uttalanden rörande tillämpningen av14 kap. 5 § gick JO in på frågan om reglerna i paragrafens första stycke är tillämpliga i brottmål och uttalade därvid bl.a. följande (s. 50 f.). Jag kan för egen del inte finna att det på det straffprocessuella området skulle föreligga någon annan skyldighet för en myndighet att lämna ut material till en part än den som uttryckligen eller underförstått följer av . Jag vill i detta sammanhang särskilt erinra om att det av 32 § förvaltningslagen följer att denna lags regler om partsinsyn inte är tillämpliga i den verksamhet hos polis och åklagare som regleras av . Förundersökningsförfarandet, som tillkom långt före den moderna förvaltningsprocessen, har av lagstiftaren uteslutande setts som ett faktiskt handlande (se SOU 1976:47 Färre brottmål s. 272). Det kan då konstateras att en målsägande över huvud taget inte intar en partsställning i något skede av förundersök- ningsförfarandet och att inte heller innehåller någon regel om rätt för honom till insyn i utredningen under detta skede motsvarande den bestämmelse som för den misstänktes del är intagen i 23 kap. 18 § (se även 1993/94:JuU25 s. 18). Eftersom det således inte finns något rättsligt stöd för att tillerkänna målsäganden en rätt till partsinsyn under förundersökningen, kan han enligt min mening under denna del av det straffprocessuella förfarandet inte grunda en begäran om att få ta del av material på någonting annat än den i tryckfrihetsförordningen fastslagna rätten att ta del av allmänna handlingar. Om målsäganden sedan uppträder som part i domstolspro- cessen, har han uppenbarligen den rätt att ta del av material som enligt gäller för parter. Denna rätt kan som redan nämnts över huvud taget inte begränsas med stöd av sekretesslagen, och bestämmelsen i 14 kap. 5 § första stycket sekretesslagen saknar av detta skäl intresse i sammanhanget. Det finns däremot ingen uttrycklig grund för att hävda att , trots avsaknad av uttryckliga bestämmelser i saken skulle ge målsäganden någon rätt till insyn i material hos domstolen, utöver vad som följer av det regelsystem som åsyftas i 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen. I den mån målsäganden inte på grund av denna reglering har rätt till insyn i material hos domstolen, kan han därför enligt min uppfattning, lika litet som under förundersökningen, åberopa )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV 397 något annat stöd för att få tillgång till materialet än reglerna om rätten att ta del av allmänna handlingar. Jag kan på motsvarande sätt inte finna något rättsligt stöd för att den tilltalade, utöver den insynsrätt som direkt framgår av regler eller i övrigt avses i 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen, skulle ha rätt till någon form av partsinsyn i det straffprocessuella förfarandet vid domstol som kan aktualisera en tillämpning av 14 kap. 5 § första stycket. JO utvecklade härefter hur långt målsägandenas partsinsyn i en brottmålsprocess sträcker sig och hur denna insyn kan förverkligas. Frågan om GHQ PLVVWlQNWHV rätt till insyn i förundersökningsmaterial har behandlats av i betänkandet Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46). Utredningen hade i uppdrag att bl.a. utreda ett antal frågor om straffprocessuella tvångsmedel. I direktiven till utredningen hade regeringen betonat att det personliga integritetsskyddet inte fick eftersättas samt att rättssäkerhetsaspekterna måste beaktas. Med hänvisning till detta tog utredningen upp frågor rörande den misstänktes rättsskyddsgarantier. Vi återger här delar av utredningens redovisning samt de slutsatser utredningen drog om innehållet i gällande rätt. anförde beträffande rättsreglerna på området bl.a. följande (SOU 1998:46 s. 94 ff.). Det är en grundläggande princip i svensk rätt att den som är part i ett mål inför allmän domstol skall ha rätt att ta del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet i målet. Denna princip, som kommer till uttryck i 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen (1980:100), har ansetts så självklar att man inte har funnit det nödvändigt att uttryckligen slå fast den Den kan däremot indirekt läsas ut av ett flertal regler. Principen kommer också till uttryck i Europa- konventionen. En förhållandevis utförlig redovisning för relevanta regler i och finns för övrigt i JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 42 ff. I finns en rad olika regler som rör partsbehörighet och talerätt. Begreppens närmare innebörd och rättsverkningarna av dem klargörs emellertid inte i detalj. Såvitt gäller den misstänktes rätt att få del av material på förundersökningsstadiet finns det däremot direkta lagregler i 398 )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV Till dessa bestämmelser återkommer utred- ningen i det följande.– – – När under en förundersökning så mycket material har samlats att någon skäligen kan misstänkas för brottet skall denne enligt 23 kap. 18 § första stycket underrättas om misstanken. Han skall vidare underrättas om sin rättighet att biträdas av försvarare (12 § förundersöknings- kungörelsen 1947:948). Syftet med underrättelsen är enligt Processlagberedningen bl.a. att den misstänkte skall kunna begagna sin rätt att vid förundersökningen anlita försvarare och i övrigt tillvarata sina intressen (SOU 1938:44 s. 293). Under- rättelsen behöver enligt bestämmelsen dock inte lämnas förrän den misstänkte hörs. Det föreligger ingen skyldighet för åklagare och polis att föranstalta om förhör så snart erforderlig bevisstyrka har uppnåtts. Förhöret (och därmed underrättelsen) kan därför komma att anstå (Fitger, I, Del 2 s. 23:63). Särskilda bestämmelser om underrättelse angående misstanken finns i 9 § tredje stycket förundersöknings- kungörelsen (vid framställning till rätten om vittnesförhör förundersökningen), 24 kap. 9 § (vid 4 § (vid reseförbud), 27 kap. 13 § (vid 28 kap. 9 § (vid husrannsakan). Enligt 23 kap. 18 § första stycket har vidare den misstänkte och hans försvarare efter underrättelsen rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som förekommit vid undersökningen. Det är dock att notera att den misstänktes rätt i detta avseende inte innefattar någon rätt att få ta del av eller få avskrift eller kopia av de handlingar vari uppgiften finns. Den successiva insynen kan fullgöras på olika sätt och måste grundas på allmänna överväganden och ske på ett med hänsyn till utredningen lämpligt sätt (RÅ Metodfrågor 1995:2 Säkerhet och skydd för bevispersoner s. 42). Enligt 23 kap. 18 § första stycket sista meningen rättegångs- balken får åtal inte beslutas förrän den misstänkte underrättats om brottsmisstanken, fått tillfälle att ta del av förundersök- ningsmaterialet och fått skäligt rådrum för att ange vad han anser nödvändigt (den s.k. slutdelgivningen). Den misstänkte har vid slutdelgivning rätt att ta del av hela utrednings- materialet (JO:s ämbetsberättelse 1964 s. 214). Det är således inte möjligt att undanhålla sådant som finns i utredningen även om undersökningsledaren anser att det av olika skäl inte skall ingå i förundersökningsprotokollet (RÅ Metodfrågor 1995:2 Säkerhet och skydd för bevispersoner s. 48). )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV 399 som regel ske genom att den misstänkte och hans försvarare underrättas om att hela utredningsmaterialet är tillgängligt för dem. Enligt 23 kap. 21 § fjärde stycket har den misstänkte och hans försvarare, så snart åklagaren beslutat om åtal, rätt att på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från förundersökningen. Av intresse är även 14 kap. 5 § sekretesslagen. Huvudregeln är, enligt bestämmelsens första stycke, att sekretess inte hindrar att sökande, klagande eller annan part i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet. Handling eller annat material får dock inte lämnas ut, i den mån det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådant fall skall dock myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehål- ler, i den mån det behövs för att han skall kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen skall skydda. Av andra stycket följer att sekretess aldrig hindrar att part i mål eller ärende tar del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Enligt andra stycket gäller vidare att sekretess inte heller innebär begränsning i parts rätt enligt att få ta del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. 14 kap. 5 § sekretesslagen reglerar konflikten mellan sekretesslagen och den rätt till insyn i ärendet som kan följa av andra bestämmelser, t.ex. i . Bestämmelsen kan lätt ge ett intryck av att slå fast principen om rätten till partsinsyn. Det är emellertid inte avsikten med lagrummet. I förarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2 Del A s. 333 f.) uttalade departementschefen bl.a. följande. Vad härefter angår det närmare innehållet i de i 5 § föreslagna bestämmelserna reglerar dessa inte, lika litet som andra paragrafer i kapitlet, myndighets skyldighet att lämna ut handlingar eller uppgifter i annan form. I paragrafen anges endast att sekretessen viker för parts rätt till insyn i handlägg- ningen och hur långt sekretesskraven efterges. Huruvida en part på egen begäran eller efter underrättelse ex officio är berättigad att få del av material i mål eller ärende framgår av regler i annan lag eller av rättspraxis eller allmänna principer om förfarandet vid myndigheter. I 5 § är en sådan rätt förutsatt. 400 )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV Att det förhåller sig på detta sätt är dock inte alldeles oomstritt (se avsnitt 3.2.2 Partsinsyn efter det att åtal har väckts samt JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 49). Förvaltningslagens regel i 16 § om partsinsyn är inte tillämplig i bl.a. polis-, åklagar-, skatte- och tullmyndigheternas brottsbekämpande verksamhet (32 § förvaltningslagen 1986:223). Enligt och , Nya förvaltnings- lagen, 4:e uppl., 1995, (s. 169), får förvaltningslagen dock inte uppfattas på det viset att partsinsyn skulle vara utesluten i de typer av ärenden som av olika skäl undantagits från förvalt- ningslagens tillämpningsområde. Frågan om parters rätt till insyn i utredningsmaterial får bedömas efter allmänna rättsgrundsatser och med hänsyn till vilken typ av ärende det är fråga om. och erinrar om att förundersök- ningsförfarandet är noga reglerat i och anslutande författningar av administrativ natur (s. 365). Efter att ha redovisat viktigare rättsregler, förarbetsuttalanden, uttalan- den i doktrinen m.m. såvitt avser bl.a. rätten till insyn i en förunder- sökning, ansåg att det förelåg ett behov av att försöka slå fast innehållet i gällande rätt och anförde bl.a. följande (SOU 1998:46 s. 111 ff.). Rätten till insyn i en förundersökning hos polis och åklagare regleras uteslutande av bestämmelserna i 23 kap. rättegångs- balken. Regeln i 14 kap. 5 § första stycket sekretesslagen är över huvud taget inte tillämplig, eftersom förundersöknings- förfarandet rör sig om ett faktiskt handlande och inte är ett ärende i förvaltningslagens mening. För övrigt är bestämmel- sen i 14 kap. 5 § sekretesslagen en ren kollisionsnorm som reglerar konflikten mellan sekretesslagen och den rätt till insyn i ärendet som kan följa av andra bestämmelser, t.ex. i (jfr dock RÅ 1995 ref. 28). Den misstänktes rätt till insyn inträder först när han, enligt 23 kap. 18 § första stycket första meningen , underrättas om brottsmisstanken. finns det över huvud taget ingen rätt till insyn. Sekretess gäller då enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen, vilken bestämmelse träffar inte bara utomstående utan även den som är föremål för förunder- sökningen. Efter underrättelsen har den misstänkte och hans försvarare, enligt 23 kap. 18 § första stycket andra meningen , däremot rätt till en fortlöpande insyn i förundersökningen, dock endast under förutsättning att det kan ske utan men för utredningen. Det är att notera att detta emellertid inte innebär någon rätt att ta del av handlingar eller )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV 401 kopior av handlingar. Den successiva rätten till insyn kan nämligen förverkligas på olika sätt och får ske på ett med hänsyn till utredningen lämpligt sätt. Om förundersökningen läggs ned på detta stadium upphör normalt rätten till insyn. Bestämmelsen i 5 kap. 1 § sekretesslagen om förundersök- ningssekretess träder då åter in. När förundersökningen har slutförts skall den misstänkte få tillfälle att ta del av förundersökningsmaterialet och få skäligt rådrum för att ange vad han anser nödvändigt, den s.k. slutdelgivningen. Åtal får inte beslutas innan så har skett (23 kap 18 § första stycket tredje–femte meningen rättegångs- balken). Det torde inte längre vara möjligt att hävda att visst material kan undanhållas den misstänkte med hänvisning till att det skulle vara till men för utredningen att låta honom ta del av det. Vid slutdelgivningen torde den misstänkte således ha rätt att ta del av allt material, även det som t.ex. har framkommit genom hemlig teleavlyssning (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1964 s. 214 och JK-beslut s. 83 ff.). Det bör dock framhållas att den misstänkte inte heller på detta stadium har rätt att få ut handlingar i ärendet. Underrättelsen innebär endast att den misstänkte får reda på att hela utredningsmaterialet finns tillgängligt för honom. Någon skyldighet för polis eller åklagare att agera och underrätta om specifika utredningsåtgärder föreligger alltså inte utan den misstänkte kan – om han så vill – ta del av utrednings- materialet. Efter det att skäligt rådrum har beretts den misstänkte och eventuell komplettering av utredningen har skett kan förundersökningen sägas vara avslutad. Även därefter, fram till dess åtalsfrågan har avgjorts, torde den misstänkte ha rätt att ta del av allt utredningsmaterial. Så snart åtal har beslutats har den misstänkte eller hans försvarare rätt att på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från förundersökningen. Detta följer av 23 kap. 21 § sista stycket . Enligt vad utredningen har inhämtat är det mindre vanligt att den misstänkte utnyttjar sin rätt att ta del av utredningen i samband med slutdelgivningen. I de flesta fall väntar den misstänkte till dess han får del av för- undersökningsprotokollet. I förundersökningsprotokollet skall antecknas beslut om användning av tvångsmedel (20 § förundersökningskungörelsen). Väcks däremot inte åtal (nega- tivt åtalsbeslut) upphör den misstänktes rätt till insyn enligt 23 kap. 18 § i förundersökningsmaterialet. 5 kap. 1 § sekretesslagen blir åter tillämplig. 402 )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV syn på frågan om den misstänktes rätt till insyn i förundersökning stämmer väl överens med vad JO uttalat i samma fråga i buggningsmålet (JO 1995/96 s. 49 ff.). Regler om parts rätt till insyn i ärenden hos myndigheter finns i förvaltningslagen. Av 16 § denna lag följer att en sökande, klagande eller annan part har rätt att ta del av det som har tillförts ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. En motsvarande bestämmelse för förvaltningsdomstolarna finns i 43 § förvaltnings- processlagen. Någon motsvarighet till en parts oinskränkta rätt till insyn enligt finns inte i förvaltningsprocessen. Rätten till partsinsyn enligt 16 § förvaltningslagen gäller bara i ärenden där det är fråga om myndighetsutövning mot någon enskild. Begreppet myndighetsutövning spelar en viktig roll i förvaltningslagen. En utförlig redovisning av begreppets innebörd finns i kommentaren till förvaltningslagen (och , Nya förvaltningslagen, 4:e uppl., 1995, s. 150 ff.). Kortfattat kan sägas att utmärkande för all myndighetsutövning är att det rör sig om beslut eller andra åtgärder som ytterst är uttryck för samhällets maktbefogenheter i förhållande till medborgarna. Partsinsynen omfattar alla handlingar som har tillförts ett ärende, dvs. dels allmänna handlingar som är offentliga, dels sådana allmänna handlingar som omfattas av sekretess. Hur långt partsinsynen sträcker sig i sistnämnda fall framgår av 14 kap. 5 § sekretesslagen. Vidare omfattar partsinsynen även annat material än sådant som kan räknas som allmän handling. Det avgörande för rätten till partsinsyn är om handlingen eller materialet har WLOOI|UWV ärendet. Bestämmelsen i 16 § förvaltningslagen anses endast gälla pågående ärenden. Detta utesluter dock inte att en rätt till partsinsyn kan finnas också efter det att ett ärende har avslutats. I vilken utsträckning en sådan rätt finns får avgöras med ledning av praxis och allmänna rättsgrundsatser (a.a. s. 169). Viss verksamhet har nästan helt undantagits från förvaltningslagens tillämpningsområde. Enligt 32 § gäller 8–30 §§ inte i kronofogde- myndigheternas exekutiva verksamhet eller i polis-, åklagar-, skatte- och tullmyndigheternas eller brottsbekämpande verksamhet. Bestämmelsen i 16 § om rätt till partsinsyn är således inte tillämplig i utsökningsärenden eller i den brottsbekämpande verksam- heten. Däremot gäller den i ärenden hos tillsynsmyndighet i konkurs, eftersom tillsyn över konkursförvaltning inte räknas som exekutiv )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV 403 I kommentaren till förvaltningslagen sägs emellertid att förvaltningslagen inte skall uppfattas så att partsinsyn skulle vara utesluten i de typer av ärenden som av olika skäl har undantagits från lagens giltighetsområde (a.a. s. 169). Frågan om parters rätt till insyn bör enligt kommentarförfattarna i stället bedömas efter allmänna rättsgrundsatser och med hänsyn till vilken typ av ärenden det är fråga om. Som vi tidigare redovisat finns det regler i som ger vissa berörda rätt till insyn i den brottsbekämpande verksamheten. Av förarbetena till 14 kap. 5 § sekretesslagen följer att en rätt till insyn kan följa – inte bara av regler i lag – utan även av rättspraxis och av allmänna principer om förfarandet vid myndigheter. I propositionen till sekretesslagen påpekas att tillämpningsområdet för bestämmelsen i 14 kap. 5 § är avsett att vara vidare än förvaltningslagens regler om partsinsyn och kommunikation (prop. 1979/80:2 del A, s. 334). I rättspraxis har det ansetts finnas en rätt till partsinsyn i kronofogdemyndigheternas exekutiva verksamhet. Vi återkommer till den frågan. Rätten till partsinsyn begränsas av bestämmelserna i 14 kap. 5 § första stycket. Rätten att ta del av uppgifter gäller således inte i den mån det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. Enligt andra stycket i samma paragraf hindrar sekretessen dock aldrig en part från att ta del av dom eller beslut i mål eller ärende. En part kan således inte med hänvisning till sekretess undanhållas innehållet i ett beslut och inte heller skälen för beslutet, i den mån sådana har angetts (jfr 20 § förvaltningslagen och 30 § andra stycket förvaltningsprocesslagen). Beträffande avvägningen mellan sekretessintresset och parts intresse av att få kännedom om och kunna bemöta det material som åberopas mot honom i ett ärende angavs i förarbetena till nuvarande 16 § förvaltningslagen (prop. 1971:30 s. 444) att det i de flesta ärenden borde vara möjligt att åtminstone upplysa part om förekomsten av visst hemligt material. Det borde sålunda så långt möjligt undvikas att en myndighets avgörande grundades på material, vars existens parten saknade kännedom om. Några allmänna riktlinjer om i vilken utsträckning part borde ges närmare kännedom om innehållet i materia- let kunde enligt departementschefens mening knappast ställas upp. Frågan syntes i stället få besvaras med ledning av vad som i det enskilda fallet bedömdes som rimligt med hänsyn till styrkan i sekretessintresset samt partens intresse av att få insyn i ärendet. Departementschefen framhöll särskilt att vissa intressen som skyddas enligt sekretesslagen, t.ex. hänsyn till rikets säkerhet, typiskt sett var sådana att partens behov av insyn skulle få vika i högre grad än i andra fall. 404 )UnJRU RP LQV\Q RFK VHNUHWHVV Reglerna i 16 § förvaltningslagen och 43 § förvaltningsprocesslagen innebär att en myndighet i undantagsfall kan komma att grunda sitt avgörande på en omständighet som en part inte har fått ta del av. I detta avseende skiljer sig således regleringen från vad som gäller enligt . Det finns bara ett fåtal avgöranden av Regeringsrätten som belyser frågan om insyn i den brottsbekämpande verksamheten. Inget av dessa berör frågan om målsägandens insyn. I RÅ 1984 Ab 176 begärde G hos en åklagarmyndighet att få del av material i en nedlagd förundersökning. Det kan indirekt utläsas att G varit misstänkt i denna. lät G få vissa handlingar men avslog i övrigt framställningen under hänvisning till sekretess enligt 9 kap. 17 § första stycket 3 sekretesslagen. Kammarrätten fann, i likhet med åklagarmyndigheten, att det förelåg sekretess. Kammar- rätten uttalade att G oaktat detta med stöd av 14 kap. 5 § skulle ha kunnat få del av handlingarna, men fann att hinder förelåg för utlämnande. Regeringsrätten fann att G såsom part haft rätt att få del av uppgifterna i den mån det inte av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse var av synnerlig vikt att dessa inte röjdes.