sou · GNB312 · 2000-01-01 00:00:00 — Gruppen informeras utförligt om en sakfråga/ett sam- hällsproblem, får möjlighet till diskussion och eftertanke, varefter dess medlemmar genom en röstningsprocedur redovisar sina Helst ska detta ske i en miljö som är skyddad, åt- minstone i någon mån, mot sådana propagandastormar som starka samhällsaktörer släpper lösa på den allmänna opinionen inför viktiga beslut. Om värdet av att låta folket – och särskilt det välinformerade folket – komma till tals råder full enighet. Det kan man inte säga om svaret på den logiska följdfrågan: -När man väl har enats om en metod för att filtrera fram folkets röst – vilket genomslag i politiken ska den få? (Frågan diskuteras vidare under 5.6.) Den välbeställde amerikanen startade i . Han hade då utvecklat den metod för medborgerligt demokratiskt deltagande som han kallade Citizen´s och som han (och andra) sedan har experimenterat med. En jury består av 12-24 medborgare med uppgift att genomlysa – genom expert- hearings och interna diskussioner – en specifik samhällsfråga. Förhandlingen tar normalt i anspråk. Målet är att nå konsensus om, eller åtminstone en bred majoritet för, svar på de tydligt formulerade frågor som i förväg ställs till juryn. hann genomföra flera CJ:s innan han upptäckte att den tyske sociologen vid hade påbörjat liknande experiment. Där kallades juryn för Plannungszelle. och fick kontakt, delade med sig av kunskaper och idéer och träffades personligen första gången . Vem som var först är fortfarande oklart – de uppfann var och en på sitt håll i stort sett samma koncept. Det har fått ytterligare spridning. har mer än ett dussin CJ:s organiserats i . Enligt uppgift från ska metoden också ha prövats i och . fungerade själv som ledare för det dagliga arbetet vid , men lämnade över den positionen till en anställd kanslichef. Själv fungerar han som styrelseordförande. CJ är ett registrerat varumärke (trademark). För att något ska få kallas CJ ska vara informerat och ha godkänt proceduren. Den inleds med att man skapar en pool av jurymed- lemmar som väljs slumpmässigt. Det sker vanligen via telefon- nummer. (Förutsättningen är att telefon har god hushållstäckning i det aktuella området.) Alla med telefon har lika stor chans att bli uppringda och erbjudna att delta. När CJ-administratören ringer upp ber han/hon att få tala med den person i familjen/hushållet som senast hade födelsedag. Samtalet inleds sedan med några uppvärmningsfrågor kring ämnet och information om att en CJ-process ska genomföras. I normalfallet handlar det om ett långt möte. Deltagarna får alla kostnader betalda och därutöver i ersättning. Efter att ha lämnat denna information får de uppringda frågan om de kan tänka sig att delta. Svarar de Nej avslutas samtalet. Svarar de Kanske eller Ja placeras de tills vidare i jurypoolen. De utfrågas om ålder, utbildning m.fl. faktorer som kommer att ha relevans vid det slutliga valet av jurymedlemmar och får ytterligare praktisk information om själva CJ-processen. Avslutningsvis får de en fråga om vilken uppfattning de har för ögonblicket om den sak som CJ:n ska behandla. Om den icke-upplysta opinionen är t.ex. för och mot en viss åtgärd bör även detta åter- speglas i juryn. De uppmanas att fylla i ett formulär och skicka tillbaka det till arrangören. När formulären kommer tillbaka har några ytterligare fallit ifrån och poolen således minskat. Vid mitt besök i Minnea- polis hade man just avslutat en CJ i förorten skoldistrikt – där valdes 24 jurymedlemmar ur en pool på ca 100 personer. Poolen måste rymma tillräckligt många olika individer för att ge en tillräcklig spridning i alla relevanta avseenden, dvs. för att juryn ska kunna utformas som ett mikrokosmos av populatio- nen i det berörda området. För att kartlägga områdets befolk- ningsmässiga profil används data från folk- och bostadsräk- ningen (census). Själva urvalsprocessen från pool till jury är sedan en komplicerad historia genom att alla relevanta faktorer måste hållas aktuella genom varje steg. Det får inte hända t.ex. att en alltför stor andel av kvinnorna har för hög utbildning eller att alltför många av de äldre bor i samma område. sker urvalet med datorstöd, men man väljer ändå i många fall att beskriva processen steg för steg på en stor tavla för att deltagarna ska få den helt klar för sig. Förhandlingarna i en CJ leds av en särskilt utbildad moderator med ansvar för att deltagare och experter håller sig till ämnet, att alla kommer till tals och att man upprätthåller ett debattklimat präglat av tolerans och kreativet. Moderatorn spelar således en viktig roll. Han/hon måste också kunna föra förhandlingarna vidare när åsiktsmotsättningar på en viktig punkt tycks låsa hela processen. CJ-processen syftar till att om möjligt nå konsensus, och be- roende på frågans art brukar man ha mer eller mindre framgång. En jury behandlade frågan om huruvida läkare borde få hjälpa människor att begå självmord. Det är i 49 av 50 delstater förbjudet för läkaren att vidta en åtgärd med det primära syftet att patienten ska avlida – bara i är det lagligt. Juryn var den gången ovanligt liten -12 personer – och resultatet blev 7 mot och 5 för en lag som skulle tillåta sådana läkarinsatser. Organisatören av CJ:n utövar en stark kontroll över processen genom att välja vilka experter eller andra vittnen som juryn ska få möta och vilken/vilka frågor juryn ska besvara. Till sin hjälp tar organisatören vanligen en rådgivande kommitté vars deltagare har stora kunskaper i sakfrågan. Organisatörens integritet och opartiskhet är därmed av oerhört stor betydelse. Under förhandlingarnas gång gäller det att noga kontrollera balansen i den information som presenteras. I Orono- fallet mättes tiden exakt så att personer som ville ha en ny skola byggd fick lika mycket tid som de som inte ville ha den. Till slut formulerar organisatören förslag till juryns svar på frågan/frågorna – i den mån man kan enas om svar – som juryn kan reagera på och eventuellt korrigera. hemsida har adress: 5.2.1 Intervju med , kanslichef vid , 980612 : Ni laborerar under urvalsprocessen med så många faktorer att alla minoriteter uppenbarligen inte kan bli representerade i en jury på bara 24 personer. Ni måste kanske låta gruppen gifta kvinnliga låginkomsttagare utan barn falla utanför. Borde inte juryn vara större? DN: Frågan är befogad. Ju större jury man väljer desto mer exakt kan den motsvara befolkningen som helhet. Men är hela idén att en grupp ska samlas, deltagarna lära känna varandra och på allvar diskutera viktiga frågor. Blir gruppen större än 24 fungerar det inte. De blygare vågar inte prata. Det personliga mötet är en viktig beståndsdel i processen. Det är alltid lika fascinerande att se hur CJ-ledamöterna kom- mer och, trots att de ofta har en bestämd uppfattning i sakfrågan, så snabbt börjar ta intryck av varandra. leder det till att medlemmar med ytterlighets- ståndpunkter dras mot mitten åsiktsmässigt, men det händer också att de går från den ena ytterlighetsståndpunkten till den andra. Avgörande är att det blir ett uppriktigt meningsutbyte. Människor med olika erfarenheter och åsikter utvecklar sympati för varandra därför att de får personlig kontakt. Visst kan det uppstå personliga motsättningar också, i de flesta juryer finns en eller två personer som är besvärliga på något sätt, men den stora majoriteten brukar komma väldigt bra överens även när de inte i sakfrågan hamnar på samma ståndpunkt. Varje jury har två moderatorer som arbetar med det här, och de måste vara skickliga. : Får juryn skriftlig eller annan information i förväg, att läsa in sig på? DN: Nej, vi skickar bara ut skriftlig information om själva pro- cessen, inte om sakfrågan. Vi t o m avråder jurymedlemmarna från att börja studera problemet i förväg. De har blivit utvalda därför att de är en viss sorts medborgare, och vi säger till dem att de får all information de behöver . Visst läser ändå några in sig, men de flesta gör det inte. När de kommer på morgo- nen informerar vi om processen och delar ut ett tids- program för de . Därefter får juryn göra något kul tillsammans för att lära känna varandra direkt. Sedan börjar vi. : Får juryn inget skriftligt material under processen heller? DN: Jo men inte mycket. Vi förser dem ibland med några enklare faktablad, men inget omfattande. Vittnena har ofta material med sig som de delar ut. Skälet till att vi försöker begränsa den skriftliga informationen är att vissa jurymedlemmar kommer att studera den väldigt noga , andra kommer inte att läsa den alls. Kunskapsnivån riskerar att bli för ojämn. Här finns förstås ett problem: en del människor är mycket sämre på att lära sig via muntlig framställning än via egen läsning. Men vad gör man åt det? : Använder ni kunskapstester för att kontrollera hur mycket juryn faktiskt har lärt sig? DB: Nej, det gör vi inte. Men vi vet genom att följa hela processen inifrån att de lär sig väldigt mycket. Och händer det mycket med dem. är många av dem ganska blyga och försiktiga, en del vågar knappt tala om vad de heter, men när vi kommit till dag fyra kan de sitta och pressa amerikanska senatorer med väldigt tuffa frågor, inklusive att tala om för senatorerna att de har fel i sak. Det hände när vi hade en CJ om den nationella sjukvårdsreformen att jurymedlemmarna, inne på fjärde dagen, sa åt en senator från att vara tyst. Det var inte hans tur att prata. : Ni videofilmar förhandlingarna – stör inte det? Vågar juryn agera lika fritt när medlemmarna vet att de sitter framför en kamera? DN: Kameran placeras helt diskret längst bak i rummet och är all- deles tyst. En producent styr den, zoomar ofta in den som talar, men om någon förklarar att han/hon inte vill bli in-zoomad respekterar vi självfallet det. : Har ni några planer på att förändra eller utveckla CJ- proceduren? DN: Vi har funderat på att näst gå ut med en slags opinionsundersökning – kanske per telefon – för att få en reaktion på de slutsatser som juryn tycks vara på väg mot. Det ska stå juryn helt fritt att komma med vilket utslag den vill, men det kunde vara bra att få en slags bredare reaktion innan den definitivt bestämmer sig. Det är dock inte så lätt att genomföra. I Orono-fallet tänkte vi oss att låta några hundra människor titta på ett videoband som vi gjort i ordning och som gav en bild av juryns resonemang. Bandet var långt. Tyvärr lyckades vi inte övertala särskilt många människor att först titta på bandet och sedan fylla i ett frågeformulär. Vi funderar vidare i de här banorna. : Kan ny teknik användas för att förbättra CJ? DN: Vi bollar med olika idéer. Säg att vi har en fråga som är viktig för hela . Kanske borde vi då ha sex CJ:s spridda över delstaten medan det räcker att ha vittnena på en plats. Med video- konferens kan alla delta . Man kan naturligtvis sända juryns förhandlingar i TV. Vi är nog bara i början här, säkert kom- mer fler idéer att utvecklas. : Hur ser ni på möjligheten att inlemma CJ-förfaranden i den etablerade formen för parlamentarisk demokrati? Kan juryför- farandet bidra till att stärka eller utveckla den gamla vanliga demokratin? DN: har länge velat använda CJ för utvärdering av de kandidater som ställer upp i allmänna val. 1992, i , genomförde två CJ:s där delstatens två kandi- dater i senatsvalet granskades. I och inter- vjuade våra juryer kandidaterna om sina uppfattningar i tre speci- fika ämnen, och satte sedan betyg på dem. Det var en stor succé, inte minst publicitetsmässigt. Pressen skrev mängder av artiklar på temat: vem vann CJ:n? Dessvärre anklagades i efterhand av den fede- rala skattemyndigheten (IRS) för att ha påverkat den politiska pro- cessen till förmån för någon av kandidaterna. Det skulle vi ha gjort genom själva betygsättningen. IRS hotade därför att ta ifrån statusen som skattebefriad ideell organisation. Om så hade skett skulle vi ha tvingats lägga ner verksamheten. Med hjälp av dyra advokater klarade vi oss, men IRS sa väldigt tydligt: gör inte om det. Vi har funderat mycket på hur vi ska komma runt det hindret. En idé som vi håller på att lansera är att organisera, fristående från , ett finansierat med skattepengar. Vi tänker oss att en liten summa pengar , enligt delstatens lag, skulle avsättas för CJ:s som skulle arbeta inför valen. : Hur mycket makt ska CJ:n ha? Vilket inflytande borde ut- slaget ha i den demokratiska processen som helhet? DN: Det beror på situationen, och på vilken fråga det gäller. Vi har gjort 27 CJ nu i . Flertalet har initierats och finansierats av , dvs. Ofta har det då varit viktigt att testa själva juryprocessen i ett eller annat avseende. Vi har haft en CJ om förslaget till nationell sjukvårdsreform och en annan om behovet av att balansera den federala budgeten. I de fallen har ut- slaget betytt ytterst lite. Det skrevs några tidningsartiklar, men i det stora hela nådde vi ingen påverkanseffekt. Störst effekt har ut- slaget fått i de fall då CJ:n har varit beställd och finansierad av någon utomstående organisation/institution, när vi haft en klient som verkligen behövt veta vilka åsikter medborgarna har. Vi an- litades bl.a. av för att ta reda på vilka problem och risker med miljön som medborgarna såg allvar- ligast på. Myndigheten fick den gången konkret information som har fått stort genomslag i beslut om kontrollinsatser och hur den i övrigt ska prioritera sina arbetsuppgifter. Det är f.ö. inte alltid själva utslaget som är viktigast utan de insikter klienten får genom att lyssna på det som händer under processen. Det står klart nu – inte minst av krasst ekonomiska skäl – att vi måste få fler klienter: myndigheter, institutioner, politiker, företag. Vi erbjuder en möjlighet för beslutsfattare att lyssna på vad välinformerade medborgare faktiskt tycker och tänker i en viss fråga. En av våra styrelseledamöter, har formulerat saken ungefär så här: Om det uppstår en propp i det politiska informa- tions- och åsiktsflödet, om blodet inte rinner fritt genom den politiska organismens ådror, då är CJ som en operation för att ta bort proppen. I idealfallet finns en ren kommunikation mellan medborgare och beslutsfattare, men i praktiken händer det ofta att olika särintressen lyckas proppa till kanalerna. 5.3The Deliberative Poll, DP experimenterade det brittiska TV-bolaget med ett program kallat 500. Slumpmässigt valdes en grupp om 500 personer från ett s.k. swing district, ett valdistrikt där majoriteten vid en lång rad val hade röstat på det nationellt vinnande partiet. Under valkampanjen fick medborgar- gruppen närvara vid ett antal debatter mellan regeringsledamöter och deras motsvarigheter i skuggkabinettet. Efter varje debatt fick de svara på frågor om hur de uppfattat debatten och var deras sympatier låg. Den sista helgen före valet satte sig alla 500 på tåget till för att lyssna till en slutdebatt mellan den sittande premiärministern och hans/hennes utmanare. (deltog i två sådana debatter.) Den demokratiska procedur som professor , chef för den statsvetenskapliga institutionen vid i , , utvecklat påminner en del om 500. Den har också mycket gemensamt med Citizen´s Jury´s, men Fishkins avgörande invändning mot juryn är dess litenhet. grupp med så få deltagare kan aldrig anses representativ, i veten- skaplig mening, för en större mängd medborgare, hävdar han. En DP har således 300-600 deltagare. De samlas över en helg – till – för att omväxlande lyssna till/fråga ut experter och diskutera i mindre grupper. Av- slutningsvis får de också lyssna till/fråga ut ansvariga politiker inom det område DP:n behandlar. Deltagarna väljs slumpmässigt, t.ex. från röstlängderna, och det slutliga urvalet ska i alla relevanta avseenden utgöra ett mikrokosmos av hela gruppen röstberättigade medborgare. Samtliga kostnader betalas för deltagarna och därut- över ett mindre arvode. De får besvara samma frågeformulär innan proceduren påbörjas och efteråt, båda gångerna anonymt. Fishkin håller bestämt på rösthemligheten. På grund av det stora deltagarantalet är varje DP ett dyrt pro- jekt. Man måste betala rese-, mat- och hotelkostnader för del- tagarna och ersättning för att de offrat en helg. Arvodena har vari- erat . Det krävs vidare en stor administrativ stab för att hantera personliga kontakter med deltagarna och lösa oräkneliga praktiska problem. Fishkin berättar om en kvinna i som inbjöds att delta i en DP 1996. Hon förklarade sig villig att ställa upp men berättade att hon inte kunde resa ifrån sin ko som måste mjölkas . DP-staben lyckades ordna mjölk- ningshjälp och kvinnan kom. (Fishkin 1997) Varje DP kostar så- ledes att genomföra. Första gången en DP arrangerades i full skala (300 deltagare) var i , , . Rent praktiskt svarade TV- stationen för evenemanget under Fishkins ledning. Temat var Den ökande brottsligheten – vad kan vi göra åt den? Opinionsmätningen som inledde DP:n visade en klar övervikt för hårdare tag mot brottslingar, bl.a. i form av längre fängelsestraff och försvagade rättigheter för människor som misstänks för brott. Enligt den avslutande mätningen hade uppfattningarna nyanserats åtskilligt. Andelen svarande som instämde i påståendet Att sätta fler brottslingar i fängelse är ett effektivt sätt att förebygga brott sjönk från till . Deltagarnas tilltro till andra brottspå- följder än fängelsestraff ökade betydligt, liksom stödet för regler om misstänktas rättigheter. En DP har sedan arrangerats i under Fishkins ledning. 1995 handlade den om relationen till EU, 1996 om monarkins ställning och 1997 om de viktigaste frågorna inför valet . 1996 genomförde Fishkin sin första DP i , då 460 personer från hela landet samlades i för The National Issues Convention, . Syftet var att klargöra presidentkandidaternas ståndpunkter inom tre områden: roll i världen, landets eko- nomi och det något svåröversatta family values. En rad av mäktigaste politiker deltog, bl.a. vicepresident , och evene- manget fick stor publicitet – nästan uteslutande positiv sådan. PBS, dvs. public television, producerade program om som sändes över hela landet. tillämpades DP-metoden också i ett helt annat sammanhang. Delstatsparlamentet i hade beslutat att de s.k. public utility-företagen – ansvariga för allmänna nyttigheter som energiförsörjning, vatten- och avlopp – var skyldiga att råd- fråga medborgarna om sin framtida strategi. Hur det skulle gå till framgick inte av beslutet. Vid mitt möte med Fishkin på somma- ren 1998 hade de flesta energiproducerande företag genomfört DP-konferenser under Fishkins överinseende. Ytterligare ett par skulle arrangeras . Jag bad honom berätta om denna senaste tillämpning av DP. 5.3.1Intervju med professor , 980606 JF: Energiförsörjning är något som de flesta människor inte har kunskaper eller genomtänkta åsikter om. När man frågar inom ramen för vanliga opinionsmätningar så får man visserligen ofta svar, men det blir ett slags fantomåsikter. Människor svarar mest därför att det verkar dumt att inte ha en åsikt. Frågar man i följd visar det sig att de har mycket svårt att minnas vad de svarade förra gången. De lyckas inte vara konsekventa i sina åsikter trots att de försöker. Energibolagen resonerade ungefär så här: om vi gör vanliga opinionsmätningar får vi inte reda på något av värde. groups är för små för att vara representativa. Citizens Jurys är också för små, särskilt med tanke på att vi vill bryta ner resultatet av undersökningen för att få klarhet om vad olika delar av/skikt i befolkningen anser. Om vi arrangerar öppna möten så blir det självutvalda grupper av medborgare och lobbyister som kommer att dominera. Bolagens direktörer funderade över detta när vi genomförde National Issues Convention med presidentkandidaterna, ett evenemang som fick mycket publicitet genom bl.a. TV-sändningar. Bolagen frågade om de fick använda min DP-process och jag svara- de: – Visst, men bara på vissa villkor. Jag krävde att alla organise- rade intressen inom energiområdet – från miljö- och konsument- skyddsgrupper till industrin – skulle bilda en rådgivande kommitté för kontroll av det informationsmaterial som behövde användas. Kommittén skulle ha ansvar för formulerandet av frågor till DP- deltagarna och valet av experter som skulle delta i utfrågningar och diskussioner. DP-processen måste vara offentlig och sändas i TV, alla data som användes måste göras offentligt tillgängliga. Vidare måste de politiker som ytterst har ansvar för policybeslut inom energiområdet bjudas in för att lyssna och svara på frågor från DP- gruppen. Till min förvåning gick företagen med på alltihop. De utvalda medborgarna gick verkligen in för uppgiften. Ska företagen satsa på kärnkraft, sol, vind eller energisparande? Resul- taten från den första DP:n blev så intressanta, så förnuftiga att både bolaget som arrangerade och den största miljöorganisationen gick ut med entusiastiska pressmeddelanden . Politiker- na å sin sida blev så lyckliga över att få med riktiga medborgare att göra i stället för lobbyisterna, att de utfärdade speciella regler om framtida medborgardeltagande i viktiga beslut på energiområdet – regler som i praktiken kräver en DP eller något mycket likartat. Politikerna hade i förväg lovat allmänheten att de skulle förmå företagen (som är privatägda) att göra vad medborgarna ville. ser vi de största investeringarna i sol- och vindkraft någonsin i historia. : Var DP-delagarna själva lika entusiastiska? JF: Både vid och vid utility-processerna frågade vi dem efteråt om de tyckte – på en skala från ett till tio – att evenemanget var helt meningslöst eller oerhört värdefullt. Vid svarade 73- av deltagarna tio. Vid utility-mätningarna fick vi precis samma resultat: svarade tio. Vid hade vi ändå landets högsta politiker, nationella TV-sändningar och sexiga frågor att diskutera. Vid utility-mätningen hade vi till synes tråkiga frågor och bara lokala TV-sändningar. Varför blev det så stort intresse vid båda tillfällena? För det första därför att politikerna i utility-fallet hade garanterat del- tagarna att de skulle få genomslag för sina åsikter. När med- borgarna tror att man verkligen lyssnar till dem så blir de starkt motiverade. Det är min erfarenhet. För det andra får deltagarna i en DP, ofta i livet, verklig kontakt med männi- skor som de annars aldrig allvarligt talar med. De tillhör andra etniska grupper, andra samhällsklasser, har andra religiösa över- tygelser. De sitter och diskuterar med dessa människor i små grupper i , lär verkligen känna dem och finner den upp- levelsen väldigt givande oavsett hur stora frågor som avhandlas. Det är åtminstone mina gissningar om varför de reagerar så positivt. : Vilken sorts frågor lämpar sig, respektive lämpar sig inte för DP? JF: Det bör handla om vad jag brukar kalla kollektiv politisk vilja. Frågor där olika värden bryts mot varandra och där det fordras avvägningar eller kompromisser. Vi bör inte låtsas att vi förvandlar medborgarna till experter över en helg. Vill man ha ett expertutlåtande bör man fråga en expert. Experter bör ha möjlighet att bidra med sitt kunnande och sina bedömningar i en process som utmynnar i ett kollektivt politiskt beslut, t.ex. den fördelning av förmåner och bördor som medborgarna faktiskt ska leva med. Ska vi spendera mer pengar på den här sortens utbildning eller vård? Ska vi ha hårdare restriktioner för att skydda miljön? : Kan DP-processen fungera när ett politiskt beslut tycks handla om att välja vinnare respektive förlorare? Låt säga att vi har ett försvarsbeslut om nedläggning av fem regementen. Inte på någon regementsort vill man acceptera en nedläggning. JF: Ja, den frågan skulle mycket väl kunna hanteras i en DP, om den utformades nationellt. Min erfarenhet är att människor inom ramen för en DP fjärmar sig från sina egna kortsiktiga intressen och betraktar samhällsfrågor ur ett vidare och mer långsiktigt perspektiv. Se på utility-fallet, där andelen människor som var beredda att betala lite mer – inte mycket men sådär – för att bekosta satsningar på förnyelsebar energi, el- sparande eller reducerade priser för låginkomsttagare steg påtagligt under processens gång.