sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Statskontoret föreslår att regeringen utser en särskild samordningsgrupp med representanter för berörda myndigheter för att utarbeta metoder och rutiner för en samlad årsredovisning för smittskyddsverksamheten i samhället. Kommittén delar uppfattningen att det är angeläget att statsmakterna får en bättre information om tillståndet i landet när det gäller smittsam- ma sjukdomar liksom om smittskyddsverksamhetens prestationer och kostnader. Det framstår också som en stor brist att det inte är möjligt att få en samlad bild av samhällets kostnader för smittsamma sjukdomar, inbegripet vård och behandling, sjukskrivningskostnader m.m. (se kap. 18). Kommittén anser därför i likhet med Statskontoret att ett arbete bör inledas för att utveckla metoder och rutiner för en nationell uppföljning och utvärdering. Inför detta arbete krävs en precisering av vilken information som är relevant för regering och riksdag. Enligt kommitténs mening bör det ankomma på regeringen att ange dessa informationsbehov liksom att avgöra i vilken form utveck- lingsarbetet bör bedrivas. För det fall en särskild samordningsgrupp in- rättas bör dess roll i förhållande till de centrala myndigheterna klar- göras. Detta berörs i nästföljande avsnitt. 29.3Nationell samordning och styrning Statskontoret konstaterar att smittskyddsverksamheten är svårstyrd med ett stort antal olika huvudmän på central, regional och lokal nivå. Sek- toriseringen skapar också problem. Det saknas gemensamma mål för verksamheten på olika nivåer. Statskontoret föreslår att den ovannämn- da samordningsgruppen får i uppdrag att utarbeta mål för verksamhe- ten, initiera utvecklingsprojekt, samordna informationsinsatser m.m. Kommittén vill understryka vad som ovan sagts om angelägenheten av en nationell uppföljning av smittskyddsverksamheten så att stats- makterna kan få en samlad och aktuell bild av de insatser som görs och hur effektiva de är. En sådan kunskap är en förutsättning för en med- veten nationell strategi. Det är först med denna kunskap som statsmak- terna säkert kan bedöma behovet av och valet av styrmedel. Enligt kommitténs mening kan det ifrågasättas om statsmakternas möjligheter 1DWLRQHOO VW\UQLQJ RFK RUJDQLVDWRULVND IUnJRU 429 till nationell samordning och styrning är tillräckliga, särskilt med hänsyn till att den situationen väl kan tänkas att en hotande all- varlig epidemi kräver snabba samordnade åtgärder. I avvaktan på att statsmakterna får ett mera fullständigt besluts- underlag när det gäller samhällets åtgärder mot smittsamma sjukdomar föreslår kommittén en utvidgning av regeringens befogenhet att med- dela särskilda föreskrifter om smittskyddet vid krig eller krigsfara. En- ligt kommitténs mening bör regeringen sålunda bemyndigas att utfärda särskilda föreskrifter om smittskyddet också vid kriser i fredstid, för det fall att beslut inte kan avvaktas och epidemi av allvarlig sjukdom utbrutit eller hotar att bryta ut i landet. Härigenom kan rege- ringen besluta om samordnade nationella åtgärder och andra särskilda insatser inom smittskyddet. Sådana föreskrifter måste understäl- las prövning. Det bör vidare i smittskyddslagen klargöras vilken instans som, un- der regering och riksdag, har det övergripande QDWLRQHOOD an- svaret för att befolkningen ges ett gott skydd mot smittsamma sjuk- domar. Enligt kommitténs mening talar övervägande skäl för att detta ansvar anförtros . har ett an- svar för samordningen av smittskyddet såväl i egenskap av tillsyns- myndighet som genom befogenheterna att utfärda allmänna råd och föreskrifter. skall vidare följa och vidareutveckla smitt- skyddsarbetet och genom allmänna råd och föreskrifter utfärda riktlin- jer till vägledning för tillämpningen av smittskyddslagen. Genom att ansvaret regleras i lagen får också ett uttryckligt ansvar för att initiera och samordna smittskyddsarbetet vid större utbrott som berör hela landet eller flera landsting. Här bör dock uppmärksammas att härigenom inte får direktivrätt över andra myndighe- ter som ansvarar för smittskyddsåtgärderna. Det är självklart att Social- styrelsen måste samråda med andra berörda myndigheter, och en even- tuell myndighetsgemensam samordningsgrupp kan härvid vara av vär- de. Det är dock angeläget att definiera funktion och uppgifter för en så- dan samordningsgrupp. Enligt kommitténs mening bör dess uppdrag koncentreras till uppgiften att utarbeta metoder för att ge statsmakterna ett tillfredsställande underlag för nationell uppföljning av smittskydds- verksamheten samt initierandet av utvecklingsarbete som syftar till att öka samarbete och samordning mellan olika huvudmän. Här bör också uppmärksammas att vid sidan av har också () en central roll i det nationella smitt- skyddsarbetet. Kommittén vill här framhålla betydelsen av SMI:s roll som nationellt expertorgan bl.a. genom de råd och underlag för bedöm- ning av vidare insatser som institutet kan ge med grund i den epidemio- logiska bevakningen och genom dess uppgifter i det internationella 430 1DWLRQHOO VW\UQLQJ RFK RUJDQLVDWRULVND IUnJRU Någon anledning att förändra SMI:s roll har inte framkom- mit i kommitténs underlag. Statskontoret påpekar i sin rapport att den nuvarande smittskyddslagen i stor utsträckning har karaktär av ren förfarandelag. Den anger sålunda inte några mål för smittskyddsverksamheten, vare sig på central, regio- nal eller lokal nivå. Detta minskar även möjligheterna till en kvalitets- inriktad tillsyn. Kommittén har i denna del kommit till samma slutsats som Stats- kontoret. Det förslag till ny smittskyddslag som kommittén utformat har mera karaktär av målinriktad ramlag, även om vissa förfarande- bestämmelser inte kan undvaras. Kommittén har således i 1 § angett det övergripande målet för samhällets smittskydd. Även de regler som upp- tas under $OOPlQQD ULNWOLQMHU I|U VPLWWVN\GGHW får sägas ha till syfte att säkra måluppfyllelse och kvalitet i verksamheten. De nämnda bestäm- melserna avser alla aktörer inom smittskyddet. Det kan dessutom finnas anledning att utforma kompletterande mål på både kort och lång sikt. Detta gäller såväl på nationell som på regional och lokal nivå. Denna aspekt bör beaktas i det fortsatta arbetet med den nationella uppfölj- ningen. Klart utformade mål och riktlinjer för smittskyddsverksamheten ger ökade förutsättningar för en enhetlig tillämpning av regelverket och en jämnare kvalitetsutveckling. Som ovan nämnts kan de också vara ett stöd för den statliga tillsynen av verksamheten. Kommittén vill för sin del understryka vikten av att kvalitetsaspekterna får genomslag i alla delar av smittskyddsverksamheten, oavsett huvudman. En annan syn- nerligen viktig faktor gäller personalens kompetens. Att smittskydds- läkaren måste besitta hög kompetens och erfarenhet är självklart. Men kompetenskraven måste uppmärksammas också för andra befattnings- havare, såsom personal som skall sköta smittspårning eller personal som har att ge råd i hygienfrågor. Kommittén har stannat för att kvali- tets- och kompetenskraven bör markeras genom en särskild bestämmel- se såsom en av de allmänna riktlinjerna för smittskyddet. Även denna bestämmelse kan bli till stöd för en kvalitetsinriktad tillsyn. 1DWLRQHOO VW\UQLQJ RFK RUJDQLVDWRULVND IUnJRU 431 Statskontoret konstaterar i sin rapport att statens tillsyn ger be- gränsade möjligheter att påverka att verksamhet i landsting och kom- muner har önskvärd omfattning, inriktning och kvalitet. Den nuvarande tillsynen av smittskyddsverksamheten, vilken utövas av en centralt pla- cerad enhet hos , har enligt Statskontoret en mycket blygsam omfattning. Den är dessutom mera inriktad på att lösa aktuella problem än på att kontrollera lagefterlevnad och kvalitetsnivåer. Statskontoret anser att antalet inspektioner bör ökas kraftigt och att en viss andel inspektioner strikt bör avse kontroll mot lagstiftningen. Möj- ligheter till systemtillsyn bör utnyttjas. Inspektionsprotokoll bör föras och resultatet av tillsynsverksamheten bör sammanställas och analyse- ras. Statskontoret förordar vidare, som ovan framgått, att lagen komplet- teras med vissa bestämmelser om verksamhetens inriktning, omfattning och kvalitet. Kommittén delar uppfattningen att den statliga tillsynen är ett vik- tigt medel för att öka enhetlighet och kvalitetsmedvetande inom smitt- skyddet. Det är självklart att tillsynsmyndigheten då också måste utöva tillsyn i mera formell mening, dvs. göra påpekanden om brister och i sista hand utöva de befogenheter som lagstiftningen ger att genomdriva åtgärderna. Enligt kommitténs uppfattning finns det därvid skäl att hålla isär uppgifter som central förvaltnings- myndighet, dvs. bland annat samordning och rådgivning samt utfärdan- de av allmänna råd och föreskrifter, med den egentliga tillsynsfunk- tionen. Kommittén anser därför att tillsyn över smitt- skyddsverksamheten bör samordnas med styrelsens tillsyn över hälso- och sjukvården i stort, dvs. utövas genom styrelsens regionala till- synsenheter. Detta bör även ge ökade möjligheter till en intensifierad tillsyn, inte minst genom samordning med tillsynen över in- fektionssjukvården. Genom att knyta tillsynen över smittskyddet till vissa bestämmelser i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område får alla de befogenheter, inklusive möjligheten att förbjuda viss verksamhet, som föreligger vid tillsyn över hälso- och sjukvården. 432 1DWLRQHOO VW\UQLQJ RFK RUJDQLVDWRULVND IUnJRU 29.6Huvudmannaskapet för smittskyddsläkarorganisationen m.m. Statskontoret har i sin rapport redovisat att den nuvarande organisatio- nen för smittskyddsläkarna, med landstingskommunalt huvudmanna- skap, i allt väsentligt fungerar väl och att det från denna synpunkt inte finns anledning att överväga ett statligt huvudmannaskap. Statskontoret har efter genomgång av olika aspekter på huvudmannaskapsfrågan stannat för att förorda ett fortsatt landstingskommunalt huvudmanna- skap. I andra hand förordar Statskontoret ett statligt huvudmannaskap varvid verksamheten läggs ut på entreprenad hos landstingen. Kommittén konstaterar att det i och för sig finns principiella skäl som kan tala för ett statligt huvudmannaskap för smittskyddsläkarorga- nisationen. Ett mycket tungt sådant gäller rättssäkerhetsaspekterna. Ju fler befogenheter smittskyddsläkaren har att fatta ingripande beslut mot enskilda, ju starkare blir kraven på enhetlig tillämpning och på ett stat- ligt ansvar. I kommitténs lagförslag har emellertid de flesta befogen- heter att besluta om tvångsåtgärder mot enskilda flyttats från smitt- skyddsläkaren till förvaltningsdomstol. I det fall smittskyddsläkaren har kvar en sådan befogenhet, främst i fråga om s. k. tillfällig isolering, skall hans beslut underställas länsrätten. Enligt kom- mitténs mening tillgodoser denna reglering de rättssäkerhetskrav som rimligen kan ställas. Från denna synpunkt bör därför inte ett landstings- kommunalt huvudmannaskap möta några avgörande hinder. Ett annat principiellt skäl som kan tala för ett statligt huvudmanna- skap för smittskyddsläkarorganisationen är den omständigheten att det kan vara en svaghet att smittskyddsläkaren är beroende av prioriteringar och resurstilldelning. Enligt kommitténs förslag ges smittskyddsläkaren ett ökat ansvar för att bevaka bl.a. att enskilda er- bjuds vård eller stöd som kan vara alternativ till isolering oberoende av samtycke. Smittskyddsläkaren skall också bevaka att sjukvårdshuvud- männen vidtar erforderliga åtgärder mot vårdrelaterade infektioner. I båda dessa fall är det viktigt för smittskyddsläkaren att ha en stark och oberoende ställning i förhållande till kommun och landsting. Denna as- pekt kan kanske inte ensam motivera ett statligt huvudmannaskap. Kommittén vill dock understryka att om lagförslaget under den kom- mande beredningen kompletteras med ökade befogenheter för smitt- skyddsläkaren – gentemot enskilda eller gentemot kommun och lands- ting – detta på nytt aktualiserar frågan om ett eventuellt statligt huvud- mannaskap. Denna fråga får i så fall utredas i särskild ordning. I nu- läget anser sig kommittén inte ha underlag för annat än att föreslå ett 1DWLRQHOO VW\UQLQJ RFK RUJDQLVDWRULVND IUnJRU 433 fortsatt landstingskommunalt huvudmannaskap, vilket ju funge- rat väl. Liksom enligt gällande smittskyddslag bör landstingen vidare även i fortsättningen ha frihet att själva bestämma hur smittskyddet skall orga- niseras i . Med hänsyn till olikheterna i de lokala behoven och förutsättningarna ter det sig svårt att i detalj lagreglera hur organi- sationen skall se ut. De brister som föreligger beträffande möjlig- heterna att närmare utvärdera effekterna av prestationerna och kost- nadseffektiviteten gör det vidare svårt att jämföra de olika landstingen och dra slutsatser rörande hur organisationen bör utformas. Det bör här dock beaktas att organisationen skall utformas så att den kan uppfylla de mål samt de krav på kvalitet och kompetens som anges i kommitténs förslag till en ny smittskyddslag. En särskild fråga rör kravet enligt nu gällande smittskyddslag på att det skall finnas HQ smittskyddsläkare inom varje landstingsområde. Kommittén anser att även om huvudprincipen också i fortsättningen bör vara att det skall finnas en smittskyddsläkare inom varje landstings- område föreligger skäl för att dels öppna möjligheter för landstingen att samverka om en smittskyddsläkare, dels ge möjlighet att inom ett landstingsområde förordna mer än en smittskyddsläkare. Av Statskon- torets utvärdering av smittskyddsorganisationen framgår att i hälften av landstingen arbetar smittskyddsläkarna deltid med dessa uppgifter var- vid smittskyddsläkartjänsten således kombineras med annan läkar- tjänst. Enligt kommitténs mening bör smittskyddsläkarens roll ren- odlas. Bl.a. med hänsyn till smittskyddsläkarens övervakande och myn- dighetsutövande roll framstår det inte som lämpligt att smittskydds- läkaren kan arbeta som t.ex. behandlande läkare. Det kan, bl.a. med hänsyn till befolkningsunderlaget, dock vara svårt för mindre landsting att inrätta en heltidstjänst för smittskyddsläkaren. Kommittén anser därför att det bör det vara en naturlig följd att möjlighet öppnas för landstingen att samverka om en smittskyddsläkare. Bestämmelser som öppnar möjlighet för kommunala huvudmän att avtala om att utföra uppgifter åt varandra finns numera också i annan lagstiftning. Den invändning som kan resas är att smittskyddsläkaren i sådant fall kan förlora något av sin lokala förankring. Detta anser dock kommittén inte vara någon bärande invändning. Betydligt viktigare är möjligheten att kunna rekrytera smittskyddsläkare med hög kompetens som helhjärtat kan ägna sig åt sin uppgift. Som ovan anförts skall landstingen även i fortsättningen ha frihet att utforma organisationen så att den passar landstingens förutsättningar. Det står landstingen således fritt att t.ex. förordna s.k. kontaktläkare eller motsvarande som har lokal kännedom och som kan biträda smittskyddsläkaren när så erfordras. 434 1DWLRQHOO VW\UQLQJ RFK RUJDQLVDWRULVND IUnJRU För de stora landstingen torde förhållandena vara de motsatta. Som framgått av Statskontorets utvärdering är arbetsuppgifterna bl.a. i stor- stadsregionerna så omfattande att en smittskyddsläkare inte är till- räcklig. har frågan praktiskt lösts så att s.k. biträdande smitt- skyddsläkare utsetts. Dessa kan emellertid inte ges några formella be- myndiganden med stöd av nuvarande smittskyddslag, något som bl.a. smittskyddsläkarföreningen framhållit vara en brist. Med hänsyn till utvecklingen mot att landstingen slås samman till större regioner torde frågan vara än mer aktuell . Kommittén anser att dessa skäl starkt talar för att landstingen skall ha möjlighet att inom smittskydds- myndigheten utse flera smittskyddsläkare som på eget ansvar har att utföra de uppgifter som åligger dem enligt smittskyddslagen. Hur arbe- tet organiseras är upp till landstingen att bestämma. En närliggande fråga gäller samverkan mellan landsting och kom- mun. I detta avseende finns enligt kommitténs mening viktiga fördelar att vinna. Ett område där sådan samverkan kan vara av stort värde gäller förebyggandet av vårdrelaterade infektioner och den hygieniska verksamheten. Landstingen har här en specialkompetens som inte är möjlig att upprätthålla i kommunerna. har kommunerna, som huvudmän för den kommunala sjukvården, ett stort ansvar för att upp- fylla dessa krav. Kommittén vill understryka vikten av att landsting och kommuner strävar efter att finna samverkansformer där kommunerna kan få del av landstingens kunskaper och erfarenheter på området. Detta bör kunna ske utan särskild reglering. Kommittén vill slutligen ta upp ett förslag som tidigare diskuterats un- der kommitténs arbete och som ånyo framförs av Statskontoret, nämli- gen inrättandet av ett nationellt smittskyddsanslag. Det har ofta påpe- kats att oklarhet ibland kan föreligga, särskilt i inledningen av en smitt- utredning, om vem som slutligen skall bära kostnaderna för provtag- ning och dylikt. Detta kan leda till att utredningen försenas eller t.o.m. att provtagning inte sker i den omfattning som vore önskvärd. En ytter- ligare aspekt är att det kan vara svårt för mindre kommuner att ta kost- nadsansvaret för mera omfattande utredningar och provtagningar, trots att de är angelägna. Den nya lagen kan visserligen bidra till att klarare ange vem som i varje särskilt fall har ansvaret för en utredning och därmed för kostnaderna. Det kan dock inte helt undvikas att situationer uppstår när det är angeläget att snabbt genomföra provtagning innan smittkällan ännu hunnit lokaliseras. Svårigheterna för mindre kommu- ner att finansiera dessa oförutsedda kostnader kvarstår också. 1DWLRQHOO VW\UQLQJ RFK RUJDQLVDWRULVND IUnJRU 435 tén anser därför att ett nationellt anslag bör inrättas, lämpligen admi- nistrerat av SMI, varifrån bidrag kan ges till mera omfattande smitt- utredningar och provtagningar som institutet finner angelägna från epi- demiologisk synpunkt. Detta bör på ett verksamt sätt kunna öka kom- munernas benägenhet att gå in aktivt med egna utredningsåtgärder och därigenom bidra till snabbare och mer effektiva utredningar. 30Straffrättsliga aspekter på smittskyddet 30.1Något om svårigheterna vid tillämpningen av befintliga bestämmelser Som nämnts i kapitel 12.1 saknar svensk rätt en uttrycklig straffbestäm- melse som särskilt tar sikte på spridande av smittsam sjukdom från en person till en annan. Ett flertal bestämmelser i kan emel- lertid bli tillämpliga vid uppsåtlig eller oaktsam smittspridning. HD har ansett att bestämmelser om grov misshandel, framkallan- de av fara för annan och spridande av smitta (grovt brott) kan tillämpas då hivinfektion överförts eller riskerat att överföras vid sexuellt um- gänge. Även bestämmelserna om vållande till kroppsskada eller sjuk- dom (grovt brott) och grovt vållande till annans död har ansetts kunna tillämpas. Vid tillämpningen av befintliga bestämmelser på nu aktuella gärningar har emellertid en mängd tillämpningssvårigheter uppstått, bl.a. beträffande uppsåt, adekvans, samtycke och påföljd. Även rådande sekretessbestämmelser har här medfört problem, se vidare nedan under 30.4. Av de ovan nämnda tillämpningsproblemen innebär uppsåtsfrågan, dvs. bedömningen av vilken avsikt gärningsmannen haft, särskild svå- righet. För att en person skall kunna dömas för misshandel krävs att han med sitt handlande haft för avsikt att målsäganden skall drabbas av kroppsskada, sjukdom, smärta, vanmakt eller annat sådant tillstånd. Även då fråga är om försök till misshandel krävs att gärningsmannen haft den avsikt som krävs för det fullbordade brottet. När ett åtal för misshandel gäller sexuell överföring av smittsam sjukdom blir det van- ligtvis det s.k. eventuella uppsåtet som kommer i fråga (se kap. 12.4.1). Det eventuella uppsåtet skall tillämpas med stor försiktighet. Tillämp- ningen vållar problem i hivfallen, eftersom det i princip är omöjligt att förutse om ett visst samlag kommer att leda till att smittan överförs eller ej, och eftersom gärningsmannens avsikt vanligtvis inte alls är att skada sin partner utan blott och bart att ha samlag. 438 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW refererade HD-fall i kap. 12.4.1 kan det vara mycket komplicerat att av- göra om en gärning skall anses ha begåtts med uppsåt eller av oakt- samhet och hur bedömningen utfaller i det enskilda fallet kan vara svårförutsägbart och i det närmaste slumpmässigt. Ett annat problem är kravet på att det skall kunna konstateras att just den aktuella gärningen orsakat att smitta överförts eller inneburit fara för smittoöverföring. Gärningar som "inte är värda att tas på allvar" skall sållas bort från det straffrättsliga området; en handling som inte inneburit en beaktansvärd fara för smittoöverföring skall inte medföra ansvar. Ytterligare en svårighet kan utgöras av den befintliga bestämmelsen om samtycke. Samtycke till misshandel medför normalt sett inte att gärningsmannen kan befrias från ansvar, men samtycket kan beaktas som förmildrande omständighet vid bestämmandet av gärningens straffvärde (se 12.5). Reglerna kan medföra problem i situationer då en person känt till att hans partner är hivsmittad och varit informerad om faran att smittas, men ändock samtyckt till att ha sexuellt umgänge. Trots att partnern varit villig att utsätta sig för fara att smittas kan den smittade inte undkomma straffrättsligt ansvar. Som nämnts ovan kan det vara förenat med stora svårigheter att av- göra om en gärning som inneburit att smitta överförts eller kunnat över- föras begåtts av uppsåt eller oaktsamhet. Hur en gärning rubriceras har emellertid stor inverkan på straffmätningen. Skillnaden mellan de straff som kan bli aktuella är stor; straffskalornas variationer markerar bl.a. den skillnad i straffvärde som traditionellt sett har ansetts föreligga mellan uppsåtligt begångna brott och sådana som har begåtts av oakt- samhet. Skillnaden i straffskalorna beror även på om smitta verkligen överförts eller om så inte skett samt om målsäganden hunnit avlida vid tiden för domstolsprövningen (omständigheter som i nu diskuterade fall vanligtvis ligger utanför gärningsmannens kontroll). För grov misshan- del är påföljden exempelvis fängelse i lägst ett och högst , medan påföljden för oaktsamhetsbrottet (vållande till kroppsskada eller sjuk- dom, grovt brott) är fängelse högst . Påföljden för framkallande av fara för annan – då smitta inte överförts – är böter eller fängelse i högst . 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW 439 30.2Överväganden angående behovet av åtgärder Som sagts täcker befintlig lagstiftning i och för sig sådana fall då en hivpositiv smittar eller riskerar att smitta annan genom oskyddat sexuellt umgänge. De befintliga reglerna framstår emellertid knappast som ändamålsenliga vid denna typ av gärningar, och tillämpningen är förenad med en hel del svårigheter. Det största problemet är enligt kommitténs mening den bristande förutsägbarheten när det gäller hur viss gärning kommer att bedömas straffrättsligt. Kommittén anser där- för att lagstiftningsåtgärder erfordras för att åstadkomma större enhet- lighet och ökad förutsägbarhet. En åtgärd som därvid kan övervägas är justering av straffskalorna till befintliga brott för att söka åstadkomma ökade förutsättningar för en mer likformig straffmätning. Detta är emellertid enligt kommitténs uppfattning inte tillräckligt, bl.a. eftersom övriga tillämpningssvårigheter kvarstår efter en sådan justering. Kom- mittén har även övervägt att införa en grov variant av brottet framkal- lande av fara för annan, men funnit att detta inte skulle lösa de här aktuella problemen. Andra lösningar bör därför övervägas. I den allmänna debatten, i den juridiska doktrinen och i vissa motio- ner till (jfr kap. 12.2) har diskuterats möjligheten att införa HWW VlUVNLOW KLYEURWW som tar sikte på det riskbeteende som en hivsmit- tads sexuella handlingar kan innebära. Kommittén har övervägt möjlig- heten att införa ett dylikt straffstadgande.