sou · GNB393 · 2000-01-01 00:00:00 — Kan jag komma fram till vad som är sant och falskt och vad behöver jag engagera mig i (Giddens bas för framväxten av livspoli- tik). I de tolv intervjuer jag genomfört ges exempel på reflexivitet på såväl strukturell som individuell nivå. Jag kommer av utrymmesskäl endast att beskriva och diskutera den sista aspekten. De informanter som är pensionärer beskriver allihop att även om politiska frågor har kommit att bli mer komplexa och kräver mer nyanserade svar har det för dem trots allt blivit enklare att ta ställ- ning i samhällsfrågor och att veta vad man själv uppfattar som rätt och fel. De pekar på tre olika förklaringar till detta. För det första säger de att visserligen sträcker sig politiska frågor över ett mycket större antal områden än tidigare, det är många fler frågor som ses som politiska, men till sin hjälp har de mycket mer informa- tion. Det har på så sätt trots allt blivit lättare att ta ställning och ha en åsikt om vad man ser som rätt och fel i olika samhällsfrågor. För det andra menar alla de fyra pensionärerna att det har blivit lättare, därför att det uppfattas som något positivt att ha en egen åsikt. Det är en förändring som skett från att de var små då ingen frågade om deras åsikt, till det att den värderas högt och alla är välkomna att ha en åsikt. Slutligen menar de också att en förklaring till att det har blivit viktigt med åsikter, på ett annat sätt än när de var unga, är att det behövdes inte tidigare. Folkhemmet byggdes upp och det kändes tryggt. Det kändes inte på samma sätt som att det fanns lika mycket att ha åsikter om. Man behövde helt enkelt inte grubbla så mycket på samhället när det gick uppåt. Till skillnad mot denna grupp menar de övriga informanterna att det var lättare att ta ställning i samhällsfrågor när de var yngre. Världen framstod då som mer svart-vit, det var lättare att veta vad som var rätt och fel. kan de se samhällsfrågor från så många olika håll att det blir svårt att ta ställning. Till detta kommer att det ges så mycket information som kan uppfattas som motsägelsefull, vilket gör det svårt att veta om något är sant eller falskt. Så här säger en av dem som är födda : En del frågor kan var komplicerade för att... det är svår att veta vad som är sanning. Om man pratar om kärnkraft så är det svårt att ta ställning där. Jag menar det var farligt då () och det är farligt nu men kan man liksom visa att det är inte så himla farligt. Men ändå så tycker jag att det är farligt, och då blir det svårt att ta ställning i den frågan menar de flesta av dessa yngre informanter själva att denna förändring ska ses som beroende av att hon eller han har utvecklats De har träffat fler människor från olika grupper i samhället och de har förstått att det som verkade så enkelt kan ha många dimensioner. De säger också att även om det i viss mån kan vara frustrerande att det har blivit svårare att kalla något för sant så är detta en i grunden positiv utveckling, det är en förmåga att kunna se flera sidor av ett problem. Någon beskriver det som att hon har blivit mer ödmjuk inför samhällsfrågor och också inför andra människors uppfattningar av dessa. Att samhällsfrågor i allt högre grad kommit att få karaktären av å ena sidan och å andra sidan delar de två yngsta informantgrup- perna med pensionärerna. Alla informanter beskriver en sådan ut- veckling. Skillnaden ligger i att pensionärerna trots detta uppfattar att de i högre grad än tidigare kan ta ställning. Denna skillnad ser vi emellertid inte när vi tittar specifikt på miljöfrågorna. Dessa har i hög grad kommit att bli reflexiva objekt för de flesta av informanterna. Även om alla tycker att miljö är ett område där individen verkligen kan bidra till en förändring, säger tio av de tolv informanterna att de upplever svårigheter i att veta hur de rent praktiskt ska gå till väga för att påverka i riktning mot ett mer uthålligt samhälle. Informanterna pekar på att det är svårt att lita på vad som är sant och falskt, rätt och fel, vad gäller de handlingar de kan tänka sig att utföra i sin vardag. De frågar sig till exempel om det är sant att det som de sopsorterar i egna hushållet också sorteras på den kommu- nala soptippen. Ett flertal informanter menar att man på soptippen ändå lägger allt det som man i hushållen har sorterat i en enda hög. På samma sätt undrar informanterna över vad som egentligen är miljövänligt och inte. Att det är en svan på flaskan betyder det verkligen att det är miljövänligt? Att samla kartonger och burkar och sen åka iväg med dem till tippen kostar det inte mer i energi i det långa loppet? Vilket är det rätta handlingssättet? Slutligen tvivlar några också på om det de själva gör eller kan göra verkligen betyder något. Alla måste ju vara med för att de egna handlingarna ska ha någon betydelse. Och när nu alla inte gör det, så blir väl det jag gör bortkastat? Sammantaget förtar detta ifrågasättande något av entusiasmen för att agera miljövänligt. Det är också flera av informanterna som me- nar att det gör att de gör mindre än vad de själva anser att de borde göra. Det är emellertid ingen av informanterna som har upphört med dessa aktiviteter. Till exempel uppger de alla att de i någon mån sorterar papper, glas och batterier. Någon säger att det är för att det är ett gemensamt projekt i villaområdet som är svårt att dra sig ur, ENGAGEMANG MED FÖRHINDER ! någon annan för att det är bra för de egna barnen att trots allt se och lära sig hur det ska gå till och ytterligare någon annan säger att han gör det för att han ändå tror att det kan vara bra. Att vilja men inte kunna? De informanter jag har träffat menar alltså allihop att de har stora möjligheter att påverka. De menar också att det är mycket viktigt att vara med på olika plan och försöka påverka i samhällsfrågor. Några av informanterna är trots detta aktiva endast i mycket liten grad och de känner att det är ett problem för dem. De skulle vilja mer – men kommer inte till skott. Den frustration som dessa informanter uttrycker kan vara ett exempel på görbarhetens baksida som den har beskrivits av och som den skulle kunna förstås i relation till politik och samhällspåverkan. För att se lite närmare på denna fråga ska vi sär- skilt titta på hur informanterna förhåller sig till de begränsningar de ser för att kunna påverka. I denna fråga finns två tydliga synsätt vilka till viss del speglar det som beskrivits ovan angående individualisering. Först finns det en grupp som menar att individen på ett principiellt plan både har ett stort ansvar för och har stora möjligheter att påverka. I praktiken gäller emellertid inte detta. Det demokratiska systemet gör att det inte är så lätt att ta det där ansvaret. Det kan till exempel vara så, att man uppfattar att det är för långt från den egna vardagen till de fora där beslut fattas och att storskaligheten i systemet gör att det är svårt att få sin vilja igenom. Så här beskriver en av sjuttiotalisterna varför hon tycker att det är svårt att vara med och påverka: Ja alltså partierna de lovar så mycket och sen håller de i alla fall inte vad de lovade, så ibland känns det som att det inte är någon idé, det känns som att det blir ändå aldrig som man vill liksom, eller så som man käm- par för... så det känns lite meningslöst. Inom den här gruppen menar informanterna alltså att svårigheterna att påverka i huvudsak beror på att systemet som sådant försvårar för den enskilda människan. De menar till exempel att den enskilda människans åsikt blir lite värd så länge det inte gäller att påverka den absolut närmaste omgivningen, åsikten drunknar bland alla andras eller försvinner någonstans på vägen. Detta innebär emellertid inte att de inte försöker påverka samhällsutvecklingen. Tvärtom är flera av dem som företräder det här synsättet aktiva i till exempel , , politiska partier eller i aktions- grupper där de bor. Vidare ser de som inte är aktiva inte det som ett problem beroende vare sig på systemet eller på sig själva, de är helt enkelt inte intresserade. Även inom den andra gruppen menar informanterna att den en- skilda människans ansvar är stort, eller till och med mycket stort, för att hålla demokratin vid liv. Och det går också mycket bra att kunna påverka och förändra. Det gäller bara att vara aktiv. Till skillnad från den förra gruppen menar dessa informanter att begränsningarna för detta inte främst ligger inom systemet utan inom dem själva. De har inte tid, de prioriterar inte dessa frågor eller de är helt enkelt inte intresserade av att engagera sig så mycket som de själva menar att de borde göra. Självklart ser man också här utomliggande gränser för vad man kan göra, att påverka politik på ett nationellt plan är till exempel svårt, men man vill inom denna grupp hålla fast vid att det går. Till skillnad från de som företräder det något mer begränsade synsättet är flera av dem inom den här gruppen inte samhällsaktiva utanför sin roll som lärare. Görbarhet i relation till politik och samhällsutveckling kan uti- från dessa svar förstås som knuten till vilka möjligheter och be- gränsningar man ser för det egna deltagandet i det demokratiska systemet. Ju öppnare det demokratiska systemet verkar och ju färre hinder man ser för den egna möjligheten att påverka, desto mer görbart framstår det att själv kunna bidra och styra samhällsutveck- lingen, i stort och smått. Det är tydligt att det demokratiska systemet framstår som öppet för flera av informanterna. Det är endast tre av de tolv som upplever att de har mycket små möjligheter att i praktiken kunna påverka samhällsutvecklingen i någon högre grad. Övriga ser stora möjlig- heter trots att de också ser hinder för detta. Den grupp som är intressantast sett utifrån frågan om känslan av görbarhet leder till vanmakt är de som företräder det andra pers- pektivet (de som menar att det är deras eget fel att de inte är aktiva) men som inte är aktiva på något sätt i samhällsfrågor utanför sin roll som lärare. Denna grupp består av tre av de fyra sjuttiotalisterna. Dessa upplever en konflikt mellan de möjligheter som finns till att påverka samhället och sin egen inaktivitet. Så här svarar en av sjut- tiotalisterna på frågan om varför han har dåligt samvete för det som han uttrycker som sin inaktivism: För att det känns som en plikt tror jag, också. Man ska göra det. Och jösses jag är ju lärare dessutom, jag ska väl kunna föregå med gott exempel? Och pappa skulle vända sig i sin grav om han visste att jag satt så här. Ja... lite så. Jag kanske inte har hittat den riktiga mo- ENGAGEMANG MED FÖRHINDER ! roten , liksom att det fanns något som jag verkligen brann för, så skulle jag kanske söka upp ett forum för det. Jag måste hjälpa! Det här måste vi göra något åt... För någonstans så känns det som att jag har möjligheter och då borde jag ta dem. Konflikten ligger i att de ser stora möjligheter för dem själva att påverka i samhällsfrågor men ändå inte kan förverkliga dem. De hittar inte den form i vilken de kan vara aktiva. Antingen hotar det deras arbete eller deras fritid. Och de har dåligt samvete för att de inte är aktiva. De uttrycker normer för vad de, och andra, bör göra men kan inte leva upp till det. Det som den ovan citerade informanten menar är anledningen till att han inte engagerat sig någonstans är framför allt att han inte hit- tat något som han brinner för, något som han skulle vilja engagera sig i. Plus att han som relativt nybliven lärare har varit tvungen att lägga ner mycket tid på att kunna göra ett bra arbete i skolan. när har gått funderar han emellertid på att det kan vara dags att komma igång med något samhällsengagemang utanför skolan. Sett utifrån de andra intervjuerna är det också fullt möjligt att detta kommer att hända. Som nämnts tidigare är det flera av de övriga informanterna som beskriver att de först blivit mer inaktiva när de började arbeta som lärare, men som sen aktiverat sig i högre grad samt blivit mer förankrade i lokalsamhället i och med att de bildat familj. Då har det blivit viktigt att engagera sig och man har med mindre tveksamhet sökt hitta vägar för detta. Eftersom de informanter som var mer aktiva inte uttryckte den här otillräckligheten i förhållande till alla de möjligheter som stod till buds och flera av dem menade att de blivit mer aktiva under livets gång kan man anta att det kan finnas livsloppseffekter vad gäller detta. Men det är också möjligt att vi kan se effekter av förändringar i tidsandan som har inverkat på hur de ser på sin egen roll i relation till sina möjligheter att påverka. De pensionerade lärarna beskriver alla fyra att de uppfostrats till att vara tysta och att inte uttrycka sin egen åsikt. En av de kvinnliga pensionärerna svarar så här på frågan om hur hon såg på det här med att vara med och påverka när hon var riktigt ung: Oh snälla du, när jag var , det var alltså ... Jag hade, jag måste säga att jag hade lärt mig från min barndom att unga håller käften. Man hade inget att säga till om över huvud taget. Och det där hängde med väldigt ... tills jag då fann goda vänner så att jag började förstå var jag stod politiskt i alla fall. De pensionerade lärarna menar att det tog dem innan de började tänka sig att de skulle vara med och faktiskt påverka sam- hällsutvecklingen. Att rösta eller vara medlem i en organisation var en sak för sig. Det betydde inte att de tänkte sig att de personligen skulle vara med och förändra hur samhället såg ut. Till exempel säger en av dem, att anledningen till att han gick med i ett politiskt parti som 20-åring var att hans pappa var medlem. Någon annan säger att hon gick med i ett parti, därför att det fanns människor där som hon tyckte om att umgås med. , däremot, ser de fyra pensionärerna att det är möjligt att vara med och påverka. Det är inte en orimlig tanke – tvärtom är det något självklart för dem. Det demokratiska systemet har på så sätt öppnats. Detta till skillnad från de informanter som är födda och , för vilka det alltid varit självklart att ha en åsikt och att det är viktigt att uttrycka den. Så här uttrycker sig en av informanterna som är född när hon svarar på frågan om varför det är viktigt att ta ställning i samhällsfrågor: Ja det var svårt... varför det... Nej men det ligger nog långt tillbaks i någon typ av uppfostran, det tror jag. Du måste veta vad du tycker.... du måste liksom kunna, du får inte vara någon veligpetter som... det är vik- tigt att veta vad man tycker. Det var mycket diskuterande hemma... så det tror jag ligger där. Och vad tycker du då, liksom. Då var det bara att snabbt tycka något. Liknande uttalanden gör också de informanter som är födda . Utgångspunkterna har därmed varit olika för de äldsta informanterna jämfört med de övriga. Tidsandan har ändrats så att vi lever i en demokrati som av dessa informanter uppfattas som öppen och påverkbar, åtminstone i princip. Utgångspunkten för den här artikeln var ett intresse av att förstå vad de förändringar rörande politiskt engagemang som har iakttagits såväl inom teori som statistik betyder för människor i olika åldrar. Någon oro för att de unga lämnar det politiska systemet motiverade inte uppsatsen. I den här avslutande delen kommer jag att kort sam- manfatta resultaten samt diskutera på vilka sätt vi kan förklara dem. En första övergripande iakttagelse rör den individualiserings- process som beskrivits till exempel av och . En aspekt av denna kommer klart till uttryck i intervjuerna. De pensionerade informanterna beskriver att deras syn på deltagan- ENGAGEMANG MED FÖRHINDER ! de i politik har ändrats under livsloppet. De hade uppfattningen med sig från barndomen att deras åsikter inte var intressanta i sig, de var endast viktiga som en del av ett kollektiv. Det var bra att vara med i en organisation för att ge den tyngd men att själv vara aktiv, i bety- delsen att driva frågor och ta ett personligt ansvar inom organisatio- nen, var inte aktuellt. De har emellertid kommit att utveckla en ny syn där aktivism inte på något sätt är otänkbart, även om man fort- farande har en större tilltro till organisationers förmåga att driva deras åsikter. De menar också att det är något grundläggande posi- tivt i att man förväntas ha en egen åsikt och är välkommen att uttrycka den. Ett motsvarande uttryck för denna process ser vi i intervjuerna med femtio- och sjuttiotalisterna där de, tvärtemot pensionärerna, beskriver att i den uppfostran de fått var det viktigt att ha en egen åsikt och att uttrycka denna.28 Vidare kändes det långt mindre värdefullt för informanterna födda på femtio- och sjuttiotal att enbart vara medlem i en organisation, även om en del av dem trots detta är det, utan att vara aktiv.29 De betonar att de själva vill vara aktiva. Det är det allra bästa sättet om man vill påverka något. Detta innebär inte att de vill vara aktiva på egen hand, att de vill agera ensamma. Poängen är att de så långt som möjligt själva vill vara aktören i stället för att lämna över det till någon annan. Denna inställning innebär emellertid i realiteten ett hinder för aktivitet. För att kunna leva upp till det krävs mycket tid och enga- gemang. Som en av de yngsta lärarna säger tänker hon sig att hon måste ta tjänstledigt om hon ska kunna genomföra det hon vill. Men är det svårt att göra något. De binder sig på så sätt vid en allt- eller inget position som leder till en viss inaktivism. Det är möjligt att tänka sig att denna position är följden av en långtgående individualisering där fokuseringen på den enskilda individen och hennes möjligheter och skyldigheter drivits upp till den grad att politiskt engagemang ses som ett heltidsjobb. Detta till trots aktiverar sig alla informanterna i miljöfrågor. Det tycks således som att miljöområdet är ett användbart politiskt objekt. En förklaring till detta kan vara att i de områden där man direkt, utan att egentligen behöva gå utanför den egna vardagen, kan göra en egen insats är det lättare att engagera sig. Miljöaktivism i vardagen, i form av sopsortering, miljövänlig konsumtion och resurssparande, är ett område där den egna individen är satt i cen- trum och där informanterna uppenbarligen med större lätthet kun- nat engagera sig. Att agera miljövänligt i vardagen fungerar på så sätt som en väg bort från denna låsta position. På samma sätt finns en annan öppning som är kopplad till för- ändringar i livsloppet. Informanterna som är födda uttrycker precis som sjuttiotalisterna att de själva vill vara aktören. Till skillnad mot de senare har femtiotalisterna funnit sitt område där de är aktiva i sin egen vardag. Övergången skedde i och med att de fick barn och på så sätt knöts närmare till sin närmiljö där de nu på olika sätt är aktiva. Vidare i resultaten kan vi se att det demokratiska systemet åt- minstone på ett principiellt plan präglas av öppenhet. Det är fullt möjligt att personligen agera för att påverka samhällsutvecklingen. Detta är en uppfattning som delas av de tolv informanterna. Men även på denna punkt beskriver pensionärerna att de upplevt en förändring över livsloppet. När de var unga var systemet stängt så till vida att de inte tänkte tanken att de skulle delta aktivt själva. Det är en uppfattning som växt fram . Till skillnad från övriga som i större utsträckning menar att de alltid sett systemet som i princip öppet. Som vi har sett finns här emellertid också en baksida. Den öppenhet, eller med Ziehes term görbarhet, som informanterna beskriver har normativa inslag som flera av informanterna inte lever upp till. De känner sig pressade av att de inte gör tillräckligt. För tre av de fyra yngsta informanterna blir detta extra problematiskt efter- som de endast i relativt låg grad är aktiva. Och till skillnad från de övriga som också kan tycka att de borde vara mer aktiva så anklagar denna grupp sig själva för sin inaktivitet. De lever därmed inte upp till den norm som de själva beskriver gäller för medborgare, att man ska vara aktiv själv. Att rösta och vara med i facket räcker inte. Den konflikt som dessa unga lärare uttrycker, mellan vad de an- ser att de bör göra och vad de faktiskt gör, och som de anklagar sig själva för, kan ses som ett uttryck för en politisk frustration. De kan å ena sidan göra vad som helst och å andra sidan kan de inte göra någonting för de har ingen uppfattning om på vilket sätt detta skulle göras i praktiken. När vi granskar resultaten med hjälp av reflexivitetsbegreppet finner vi en liknande dubbelhet som den de yngsta lärarna uttrycker i relation till görbarhetsbegreppet. Å ena sidan finns den positiva effekten av ifrågasättande, öppenheten och viljan till att se saker från olika aspekter, som informanterna själva pekar på. Å andra sidan är det tydligt att flera av informanterna har svårt att agera med överty- gelse vad gäller påverkan i samhällsfrågor. De menar att det finns saker som de borde göra. vet de inte om det verkligen ENGAGEMANG MED FÖRHINDER ! betyder något att till exempel sopsortera batterier, glas och papper. Detta leder i sin tur till att de inte alltid gör det. Sammanfattningsvis kan vi säga att den syn på politik, förändring och miljö som kommer fram i dessa intervjuer präglas av ett stort engagemang. Men det är i flera fall ett engagemang med förhinder. Reflexivitet i kombination med en bild av individens ansvar och möjligheter som mycket stora gör att man har svårt att hitta en form för detta engagemang. Att dessa tankegångar inte delas enbart av de yngsta informanterna visar emellertid på att detta senmoderna för- hållningssätt inte är förbehållet de unga. Reflexivitet, individua- lisering och görbarhet är relevanta begrepp för att analysera såväl de yngres som de äldres uttalanden i detta material. Därmed inte sagt att det inte finns några skillnader mellan hur informanterna förhåller sig till politik och förändring. Olika livserfarenheter och positioner i livet innebär att man tar del av och förhåller sig till detta på olika sätt. Vidare kan vi säga att dessa intervjuer speglar en förändring. En förändring som tagit sin början i en accentuerad betoning av indivi- den och som har lett fram till ett senmodernt förhållningssätt gen- temot påverkan och politik. Kännetecknande för denna position är å ena sidan en stark tro på individens möjligheter och skyldigheter. Å andra sidan kännetecknas den av dubbelhet och ifrågasättande. Detta förhållningssätt delas av informanterna överlag. Oavsett födelseår uttrycker man dessa karakteristika, om än i varierande grad. Att uttala sig om framtiden utifrån dessa data låter sig naturligt- vis inte göras. Och det är inte heller intressant eftersom framtiden redan är här. Vi har redan en situation där individualiseringen har slagit igenom i de åldersgrupper som finns representerade här. Att se individen som den viktigaste aktören är inte unikt för de unga. Deras bakgrund gör att de driver denna tankegång längre och kanske kommer åttiotalisterna att driva detta ännu längre. Det viktiga är emellertid att det redan har skett en förändring och det är denna vi måste orientera oss efter. I stället för att oroa oss för att några människor kommer att lämna det demokratiska systemet måste vi förhålla oss till den situation vi redan har. Ett stort tack till de informanter jag har träffat samt till på i som förmedlade kontakterna. 1Gilljam och i Från medlemspartier till väljarpartier, ur SOU 1996:162. 2Topf, Beyond Electoral Participation, ur Klingeman and (red. ), Citizens and the State, , 1995. 3Topf bygger sina resultat på enkätdata från bland annat European Values Survey (1981) och World Values Survey (1990). Politisk aktivitet är här mätt genom frågor om hur ofta man deltagit i politiska diskussioner med vänner samt deltagit i det som kallas okonventionella politiska aktiviteter vilket kan vara allt från att skriva på ett upprop till att ockupera byggnader eller bruka våld för politiska syften. 4Petersson, Makt – en sammanfattning av maktutredningen, , 1991. 5Gilljam och , a.a. 6Statistik och analys av riksdagsvalet är i skrivande stund inte tillgängligt.