sou · GNB339d2 · 2000-01-01 00:00:00 — har i detta arbete i första hand granskat grundskolor och i mindre omfattning gymnasieskolor. Den kommunala vuxenutbildningen har inte berörts. ska granska skolornas arbete med mobbning, sex- och samlevnadsundervisning samt undervisning om droger. föreslår regeringen att inför näst- kommande år uppmana att i sina kvalitetsgransk- ningar av skolan uppmärksamma frågan om anpassning av utbildningssituationen för studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen. En tillgänglig och anpassad utbildning är i högsta grad ett mått på utbildningens kvalitet. När det gäller den del av den kommunala vuxenutbildningen/Kun- skapslyftet där kurser läggs på externa utbildningsanordnare kan speciella problem uppstå. Ett exempel är när undervisning bedrivs i lokaler som ej anpassats för rörelsehindrade. Få kommuner har tagit med handikappaspekter i upphandlingen av kurser. Tillgängligheten till utbildningslokalerna samt en anpassad utbildningssituation bör vara en viktig del i den kommunala upphandlingen av Kunskapslyftskurser. Kommunen bör även planera för hur extrakostnader för anpassning av utbildning för studerande med funktionshinder ska fördelas mellan kommunen och den privata utbildningsanordnaren. föreslår att kommunernas arbete för att göra utbildning inom tillgänglig för stude- rande med funktionshinder, premieras i tilldelningen av Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 413 I sin kvalitetsbedömning av kommunernas ansökningar för , bör Skolver- ket beakta tillgänglighet och handikappanpassning. Till- gänglighet till utbildning och anpassning av utbildningen bör kunna bedömas inom de kvalitetsparametrar som i Förord- ningen (SFS 1998:276) om statligt stöd till särskilda sats- ningar på vuxna avser åtgärder som behövs för att bedöma olika utbildningsanordnares förmåga och lämplighet att ge- nomföra planerad verksamhet (7 § 5 p) samt åtgärder som behövs för att säkerställa utbildningens kvalitet (7 § 7 p). Principerna om delaktighet och jämlikhet som utgår från, innebär att människor med funktionshinder har rätt till det stöd de behöver inom det reguljära systemet för utbildning på den plats där de bor (m.fl., 1995). Några av intervjupersonerna i undersökning har uttryckt tveksamheter inför att finansiera stödinsatser för studerande med funktionshinder inom ramen för den kommunala vuxenutbildningens budget. Orsaken till tveksamheten är farhågor över att sådana satsningar skulle gå ut över undervisningens kvalitet. Det finns även uppfattningar om att ansvaret för att utbilda människor med funktionshinder ligger på någon annan utbildningsanordnare än den kommunala vuxenutbildningen. Med som utgångspunkt menar att detta är ett felaktigt sätt att se på det kommunala ansvaret för människor i behov av särskilt stöd. Det behövs en attitydförändring och kompetens- förstärkning vad gäller kommunernas och den kommunala vuxenutbild- ningens skyldighet att erbjuda kommuninvånare med funktionshinder vuxenutbildning av hög kvalitet. I sitt slutbetänkande föreslår (SOU 1999:21) att Sisus ska få i uppdrag att utarbeta och ansvara för ett nationellt kompetensutvecklingsprogram om hur myndighetspersoner ska bemöta människor med funktionshinder. Få av de komvuxenheter som varit i kontakt med har ett utvecklat samarbete med andra myndigheter. Det finns uppgifter som tyder på att människor med funktionshinder tenderar att falla mellan stolarna p.g.a. av att myndigheter inte samarbetar på ett effektivt sätt. Från handikapprörelsen påpekas hur betydelsefullt det är att utbildningsanordnaren och andra myndigheter och organ har ett bra samarbete. önskar se ökat samarbete och bättre sam- ordning mellan utbildningsanordnare och olika instanser som har verk- samhet som gränsar till utbildningsområdet. Det är möjligt att Kun- skapslyftet kan leda till att ett sådant samarbete utvecklas. 414 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete visats i kapitel 5 har föranlett ett omfattande samarbete mellan olika kommunala förvaltningar, statliga myndigheter och ut- bildningsanordnare av olika slag. Ett exempel på samverkan föranlett av är projektet i , där Kunskaps- lyftsorganisationen, arbetsförmedlingen, kommunala nämnder, försäk- ringskassan m.fl. samverkar i en utbildning för psykiskt funk- tionshindrade och människor med lätt utvecklingsstörning. Anmärkningsvärd är den inkonsekvens som tycks råda mellan CSN:s lokalkontor i landet. I några kommuner har komvuxenheterna ett bra samarbete med CSN, medan man på andra håll finner CSN:s hantering både oförutsebar och långsam. finner det otillfredsställande att hanteringen skiljer sig så mycket mellan olika lokalkontor. avser att i sitt slutbetänkande åter- komma till frågorna kring studiefinansiering för studerande med funktionshinder, och hänvisar tills vidare till den diskus- sion som förs i avsnitt 7.2. arbete är förknippat med frågor kring finansiering av studier. påpekar att de lokala försäkringskas- sorna har olika inställning till studiedeltagande med bibehållen ersätt- ning. Även för gäller att det är viktigt att informa- tionen – både till de studerande och till den egna personalen – fungerar så att samma förutsättningar gäller över hela landet. Antalet deltagare i särvux ökar kraftigt. Trots detta är det en liten del av målgruppen som studerar. Särvux är en egen utbildningsform. Någon rätt – motsvarande den som gäller för grundläggande vuxenutbildning – för vuxna att delta i särvux finns inte. Det kan ifrågasättas om inte också människor med utvecklingsstörning (motsvarande) ska ha en lagstiftad rätt till studier på grundsärskolenivå. I första delbetänkande framfördes tankar på rättighet till studier på gymnasial nivå. Kommittén har däremot inte uttalat någon uppfattning om rätt till utbildning på gymnasial nivå för människor med utvecklingsstörning (motsvarande) – gymnasiesärnivån. I Skollagen (12 kap 12 §) finns redan inskrivet att ·den som påbörjat utbildning på en kurs i särvux också har rätt att fullfölja den ·undervisningen ska upphöra om eleven saknar förutsättningar att tillgodogöra sig utbildningen eller annars inte gör tillfredsställande framsteg. Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 415 En annan fråga är vilka för- och nackdelar som finns med att särvux utgör en egen utbildningsform. Den egna utbildningsformen ger i sig inte några garantier för ett bättre omhändertagande i undervisningssitu- ationen. Den kan däremot ge upphov till gränsdragningsproblem och utanförskap från övrig vuxenutbildning. återkommer i sitt slutbetänkande till frågan om särvux även fortsättningsvis bör utgöra en egen utbildningsform samt till frågan om alla vuxnas rätt till grundläggande och gymnasial utbildning. Som framgår i kapitel 14 erhåller deltagare i särvux i genomsnitt . Det kan givetvis accepteras som någon form av förströelse eller liknande, men det kan knappast accep- teras som meningsfyllda studier i syfte att nå ett studiemål, exempelvis avslutade studier på grundsärskolenivå. När beslutade om att ta bort spärren för heltidsstudier , så torde inte avsikten ha varit att ge de studerande två timmars undervisning . I Förordning om vuxenutbildning för utvecklingsstörda (SFS 1992:736) slås fast att undervisningen ska bedrivas som gruppunder- visning och att enskild undervisning endast får anordnas om det finns särskilda skäl. Av såväl pedagogiska som sociala skäl är det önskvärt att i görligaste mån undvika enskild undervisning och istället ge deltagarna möjlighet att berika varandra utifrån sina olika erfarenheter. Så sker vanligtvis inte i de olika kommunerna. Det kan delvis förklaras av praktiska problem i små kommuner och glesbygdskommuner (få deltagare – stora avstånd) men knappast av samma skäl i stora kommuner. Ändå är antalet elever per undervisningsgrupp lägre i stor- städer och förortskommuner än i landet i stort. Det är inte troligt att de studerande ges optimala studiemöjligheter i sådana grupperingar. För att utbildningen ska kunna betraktas som kvalitetsmässig krävs, förutom att själva undervisningen håller en hög pedagogisk standard, att studiedeltagarna ges fler undervisningstimmar och att enskild undervisning bedrivs i mindre utsträckning än vad som ofta är fallet i kommunerna. ser med intresse fram mot den granskning av särvux som ska genomföra under innevarande år och återkommer – om så behövs – i sitt slut- betänkande med förslag. 416 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete Människor med funktionshinder, invandrare samt arbetslösa är, enligt de villkor som finns för statsbidraget till folkhögskolan, grupper som folkhögskolorna särskilt ska vända sig till. De uppgifter som Folkbild- ningsrådet redovisar i årsredovisningen tyder på att man har lyckats väl med att nå dessa grupper. Folkhögskolorna har dock inte möjlighet att ta emot alla sökande med funktionshinder. Orsakerna är framför allt att den fysiska tillgängligheten är bristfällig, att man inte har kapacitet att ta emot fler deltagare – både på kurser som särskilt riktar sig till deltagare med funktionshinder och andra kurser – och att finansiering saknas för de deltagare som kräver mest anpassning och stöd. För skolor som har sökande med behov av tolk i undervisningssi- tuationen är bristen på tolkar ett skäl till varför man tvingas neka sö- kande tillträde till utbildningen. Den största andelen studerande med funktionshinder finns på folk- högskolans egna Kunskapslyftskurser. Folkhögskolorna kan ansöka om särskilt statsbidrag för extrakostnader förknippade med undervisning av deltagare med funktionshinder och deltagare med invandrarbakgrund. Tillsammans uppgick andelen studerande som folkhögskolorna ansökte om extra bidrag för till på Kunskapslyftsplatserna . För deltagare med funktionshinder var andelen . Lägger man till de deltagare med funktionshinder som folk- högskolorna inte ansökt om särskilt bidrag för, stiger andelen studerande med funktionshinder ytterligare. Att folkhögskolan lyckats rekrytera en så pass hög andel deltagare med funktionshinder är ett tecken på att man har ett gott anseende och kan erbjuda människor med funktionshinder goda utbildningsmöjligheter. Detta styrks bl.a. av kartläggning av den kommunala vuxenutbildningen där det finns flera exempel på att företrädare för vuxenutbildning uppger att de rekommenderat människor med funktionshinder att söka sig till folkhögskolan. Som orsak har bland annat angetts att folkhögskolan har större erfarenhet av att utbilda människor med funktionshinder och ett arbetssätt som gör det lättare att ta hänsyn till studerande med särskilda behov. Att andelen deltagare med funktionshinder är avsevärt mycket högre på Kunskapslyftsplatserna än på den övriga statsfinansierade utbild- ningen inom folkhögskolan innebär att det är den utbildning som till sitt innehåll normalt ligger inom ramen för det kommunala åtagande som lockar den största andelen deltagare med funktionshinder. Det finns inga exakt jämförbara uppgifter över andelen studerande med funktionshinder i vuxenutbildning respektive motsvarande utbildning på folkhögskola. De uppgifter som finns pekar dock entydigt på att folkhögskolan är den utbildningsform som har den största andelen studerande med funktionshinder av de två utbildningsformerna. Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 417 Det faktum att en tredjedel av de som går på folkhögskolans egna Kunskapslyftskurser är i behov av någon form av extra stöd – oftast i form av förstärkta lärarinsatser – och att andelen ökar ger upphov till frågan om folkhögskolans arbetsformer och roll i samhället/utbild- ningssystemet förändras som en följd av att detta. Att folkhögskolans roll förändras är kanske naturligt. I vilken riktning en eventuell förändring sker och om den är önskvärd eller inte är främst en fråga som man inom folkbildningen själv bör ta ställning till. Det finns tecken på att folkhögskolan i allt större utsträckning ses som en resurs för människor med funktionshinder som vill skaffa sig gymnasiekompetens eller vidareutbilda sig. anser att det är bra att man tar till vara på den kompetens som finns inom olika delar av vuxenutbildningen. En utveckling där företrädare för myndigheter och vuxenutbildning i ökad utsträckning rekommenderar människor med funktionshinder att söka sig till folk- högskolan, eftersom utbildningsformen anses speciellt lämpad för människor med särskilda behov, ger dock upphov till flera frågor. Är det för att alternativ saknas som andelen deltagare med funk- tionshinder ökar inom folkhögskolan? Till de kurser som vänder sig särskilt till deltagare med funktionshinder finns, med undantag för vissa av de kurser som riktar sig till utvecklingsstörda och dyslektiker, inga motsvarande alternativ inom den kommunala vuxenutbildningen. Folk- högskolorna kan här sägas ha hittat en egen nisch. Däremot kan Kun- skapslyftsplatserna och i viss mån de allmänna kurserna, i detta sam- manhang, sägas utgöra ett komplement till den kommunala vuxenutbildningen. Folkhögskolan har, enligt kommitténs bedömning, lyckats väl med att rekrytera deltagare med funktionshinder. vill dock understryka att anledningen till att människor söker sig till en folkhögskolekurs i första hand bör vara att man vill delta i en utbildning som bygger på de värden som folkhögskolan traditionellt står för och inte för att det saknas andra alternativ. Det övergripande handikapp politiska målet är att studerande med funktionshinder ska delta inom ramen för samma utbildningar som övriga befolkningen. Utvecklingen inom folkhögskolan går delvis i motsatt riktning. Flera kurser och folk- högskolor som riktar sig särskilt till deltagare med funktionshinder har startats . anser att man i enlighet med bör sträva efter att ha gemensamma kurser. Det finns alltså skäl att ifrågasätta om den undervisning som ges inom ramen för folkhögskolornas särskilda kurser inte i större utsträck- ning kan ske inom ramen för det ordinarie kursutbudet. Det finns skäl och omständigheter som gör det särskilt lämpligt med speciella kurser. Flera av de kurser som ges har t.ex. som mål att stu- diedeltagaren efter kursen ska klara ett eget boende med hjälp av assi- stans. 418 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete Det resursfördelningssystem som skapats av har – i kombination med de medel Sisus fördelar – med största sannolikhet betytt mycket för de enskilda folkhögskolornas möjligheter att anta deltagare med funktionshinder och bereda dem goda studievillkor. Ge- nomgången i kapitel 10 av de särskilda medel som finns för studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen visar att, av samtliga statliga medel som går till folkhögskolan, det också bör finnas ett stort ekonomiskt handlingsutrymme för att erbjuda deltagare med funktionshinder en utbildning som är likvärdig med övriga studerandes. Att folkhögskolorna inte kan få bidrag för att finansiera insatser som skulle behövas för att kunna utbilda alla sökande med funktionshinder, får till följd att vissa folkhögskolor tvingas neka sökande plats med hänvisning till resursbrist. Ett utbildningssystem där alla som söker till en utbildning också kan antas är inte genomförbart och heller inte spe- ciellt kontroversiellt. Att sökande, som annars skulle ha antagits, nekas tillträde till en utbildning på grund av ett funktionshinder är däremot, enligt kommitténs mening, diskriminerande. Målsättningen bör vara att detta inte ska få förekomma. Kortsiktigt skulle flera av de problem som finns med att finansiera insatser för studerande med funktionshinder kunna lösas med en för- stärkning av statliga medel via Sisus. översöktes Sisus tilläggsbidrag med ca . Därtill kommer kostnader för de deltagare som inte kunnat antas på grund av att deras hemkommuner avslagit deras ansökan om bistånd för att betala folkhögskolornas del- tagaravgifter för boende och omvårdnadsinsatser. Det finns faktorer som talar för att de öronmärkta statliga medlen för deltagare med funk- tionshinder bör öka. Ett starkt skäl är att det garanterar att antalet sö- kande med funktionshinder som nekas tillträde till utbildningen minskar. finns det faktorer som talar mot en ensidig förstärkning av de medel som staten riktar till särskilda insatser för deltagare med funktionshinder på folkhögskoleområdet. En förstärkning av de särskilda medel som riktas till deltagare med funktionshinder ska, i enlighet med de regler som gäller för den statliga budgetprocessen, i första hand finansieras genom en motsvarande om- fördelning av andra utbildningsresurser. i ett bredare perspektiv när det gäller vuxenutbildning bör man därför ställa frågan var eventuella ökade statliga medel gör mest nytta när det gäller att förbättra förutsättningarna för människor med funktionshinder att delta i det livslånga lärandet. Att genom en punktinsats öka de statliga medlen för särskilt stöd inom folkhögskolan garanterar inte en långsiktig lösning. Den utveckling som sker inom folkhögskolan tyder på att andelen studerande med funktionshinder ökar vilket gör att kostnaderna kan förväntas stiga . En ökning av de medel som Sisus förfogar över löser inte de problem som vissa deltagare har med att hitta finansiering för deltagaravgifter för Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 419 boende och omsorgsinsatser som vissa folkhögskolor tar ut. Gränsen mellan vad som är deltagaravgifter och vad som kan finansieras inom ramen för Sisus tilläggsbidrag är i praktiken något oklar. Delar av de kostnader som folkhögskolorna kan söka bidrag för från staten/Sisus kan även finansieras i form av deltagaravgifter finansierade av deltagarens hemkommun. Flera skolor/resurscenter har en ansträngd ekonomi som en följd av stora investeringar i byggnader och utrustning vilket avspeglar sig i de deltagaravgifter man måste ta ut. Vidare har man personalkostnader, vid sidan av kostnader för lärare och assistenter, som inte alltid har en direkt koppling till folkhögskoleutbildningen men som måste finansieras. Ser man enbart till den finansiella delen av verksamheten vid skolor som vänder sig till de deltagare som har det allra mest omfattande behovet av stöd, står den folkbildande verksam- heten för en mycket liten del av den ekonomiska omsättningen. Vid några skolor uppgår andelen av statsbidragen som riktar sig till assistans, anpassning och särskilt stöd för deltagare med funktionshinder till av skolornas samlade statsbidrag. De kostnader som folkhögskolorna täcker via deltagaravgifter, dvs. i huvudsak kostnader för anpassat boende samt stöd och service inom ramen för rehabiliterings/aktivitetscentrets verksamhet, ligger normalt på kommunerna. Att en kommuninvånare deltar i en folkhögskolekurs skulle i vissa fall kunna innebära minskade kostnaderna för en kommun i och med att Sisus finansierar assistanskostnader som kommunen normalt finansierar. Mot bakgrund av den ansvarsuppdelning som finns mellan kommuner, landsting och stat är det tveksamt om staten bör gå in och ta ett större ansvar för att finansiera kostnader som normalt ligger inom kommunernas ansvar. Kommunernas olika tolkningar och ställningstaganden av det kom- munala åtagandet, utifrån i första hand Socialtjänstlagen, innebär i det här sammanhanget att det som blir styrande för om en sökande kan be- redas tillträde till en kurs avgörs av i vilken kommun den sökande råkar vara mantalsskriven. Ansökan om bistånd för deltagaravgifter ligger utanför det som pre- ciseras som individens rätt till bistånd enligt Socialtjänstlagen. Social- nämndens biståndsbeslut kan i regel inte överprövas i sak. Kommunerna som ansvarar för måste naturligtvis ha möjlighet att ställa kostnaden för ett visst bistånd/insats mot den bedömda nyttan av biståndet. I det här sammanhanget ställs dock denna kommunala be- slutanderätt mot principen att människor med funktionshinder som vill delta i vuxenutbildningen ska ha lika möjligheter och samma rätt till utbildning som alla andra. De skillnader som finns när det gäller kommunernas sätt att bedöma och tillämpa Socialtjänstlagen är i grunden ingen utbildningspolitisk fråga. Den har uppmärksammats inom alla samhällsområden. Socialtjänstlagen är föremål för en översyn av (dir. 1997:109). Utredningen, som ska lämna sitt 420 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete slutbetänkande till regeringen , har bland annat till uppgift att analysera för- och nackdelar för den enskilde respektive kommunen av en större tydlighet när det gäller avgränsningen mellan rättighets- och skyldighetslagstiftningen. Förslag ska också lämnas till hur tillsynen över kan förbättras och effektiviseras. avser att i sitt slutbetänkande åter- komma till frågan om hur finansieringen av särskilda insatser för studerande med funktionshinder bör ske. De folkhögskolor som har egna resurscenter/aktivitetscenter knutna till folkhögskolan har i mångt och mycket en särställning inom folkhög- skolan. Vid dessa skolor har man med tiden byggt upp en omfattande erfarenhet och kompetens vad gäller att undervisa de grupper man vän- der sig till. Även vid de folkhögskolor som regelbundet undervisar deltagare med funktionshinder inom ramen för det allmänna kursutbudet har en värdefull kompetens byggts upp. Det är möjligt att det går att ta vara på denna kompetens på ett bättre sätt än vad som görs . Det kan till exempel ske genom att vissa folkhögskolor erbjuds ett särskilt uppdrag vad gäller att fungera som ett nationellt resurscenter för att utveckla och sprida kunskap. avser att i sitt slutbetänkande åter- komma till frågan om hur de erfarenheter och den kompetens som finns inom folkhögskolan att erbjuda vuxna med funk- tionshinder en utbildning av god kvalitet tillvaratas på bästa sätt. Sisus bidrag till assistanskostnader Ökningen av andelen deltagare med funktionshinder kan sägas bestå i två delar: dels i en ökning inom det allmänna kursutbudet, dels i en ökning inom kurser som riktar sig särskilt till studerande med funktionshinder. Generellt kan sägas att deltagarna inom ramen för det allmänna kursutbudet är flest till antalet och att deltagarna inom ramen för de särskilda kurserna är de som ställer störst krav på folkhögskolornas förmåga att erbjuda anpassningar och särskilt stöd. Tanken bakom det finansieringssystem som byggts upp inom folkhögskolan är att det ska underlätta för enskilda folkhögskolor att ge service och stöd till stude- rande med funktionshinder inom det allmänna kursutbudet. En effekt av att antalet deltagare i kurser som vänder sig särskilt till människor med omfattande funktionshinder ökar, är att möjligheten att integrera deltagare med funktionshinder i det allmänna kursutbudet minskar. En växande del av folkhögskolans ansökningar om tilläggsbidrag – ca 7 miljoner av totalt ca 40 miljoner 1998 – rör bidrag för assistans- Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 421 kostnader för de deltagare som inte faller in under personkretsen för Sisus vårdartjänstanslag. Det faktum att Sisus bara kan finansiera ca tre fjärdedelar av folkhögskolornas ansökningar om tilläggsbidrag leder till att ej rörelsehindrade deltagare i behov av assistans inte alltid få behovet tillgodosett. Uppdelningen av Sisus två statsbidrag utgår i det här avseendet från deltagarnas diagnos och inte från deras behov. Beslut om att bevilja assistans bör, enligt mening, utgå från behovet av assistans och inte utifrån orsaken till behovet. anser att behovet av ett stöd i första han bör vara styrande för de statsbidrag som fördelas av Si- sus. Kommittén följer den försöksverksamhet som myndighe- ten bedriver med samordnad assistans vid två folkhögskolor och avser att återkomma till frågan i sitt slutbetänkande. SOU 1999: 39 & P. , 1997, Framtidens arbete och liv. , 1998, Årsredovisning 1997, . Arbetarskyddsstyrelsen, 1997, Arbetssorsakade besvär 1997, . , 1998, Regleringsbrev för avseende () och anslag inom UO13 Ekonomisk trygghet vid arbetslöshet och UO14 Arbetsmarknad och arbetsliv. Regeringsbeslut 11, . , 1997, årsredovisning 1995/96. , 1998a, Arbetsmarknaden för invandrare. , 1998b, årsredovis- ning 1997. , 1998c, Framtidens jobb – Välja yrke in .