sou · GNB384d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Populärkulturens makt och medborgarrollens förändring Vad skall demokratin med kulturen till? Politik är ju inte bara prat eller program, sa den där eftermiddagen . Det är också ansvar och handling, och handling ljuger inte . Tydligare än , tydligare än en dansbandstext, tydligare än och tillsammans. Jag kunde inte sagt det bättre själv. 1998, 85) Orden är , författare till något så ovanligt som en svensk samtidsroman med politiska förtecken. I Rent Hus står , som städar och gör rent hus på riktigt, i centrum för en berättelse kring politikernas främlingskap inför det samhälle, de människor de är valda att representera.1 konstaterar att den som inte lidit kan inte förstå. Allt medkännande som inte grundas i upplevelser är tomma ord. Det enda som ger verklig kunskap är erfarenhet (s. 217). Och så må det vara; men empati och förmåga till inlevelse kan också födas ur annat än erfarenhet och upplevelse, nämligen genom att komma andra människor nära på konstgjord väg. Här kommer konst och kultur och populär- kulturens olika uttryck in, och förlänar därigenom kulturen en särdeles ställning i en modern demokrati. Genom kulturen kan medkänsla och inlevelse, tolerans och förståelse skapas – men också alienation, främlingskap och aggression. I en analys av kändis- pressens positiva sidor konstaterar att vi ges möjlighet till identifikation. När någon, känd eller okänd, talar öppet om ett känsligt ämne, får vi en infallsvinkel till våra egna liv.2 I synnerhet populärkulturen står mer än någonsin förr fri från statsmakten, både finansiellt och när det gäller kontrollen över utbud och innehåll. Den tekniska utvecklingen har möj- liggjort framväxten av medier för masskonsumtion t.o.m. på global nivå. Filmen, serie- och veckotidningar, den gigantiska musik- industrin och inte minst tv har skapat en från statsmakten helt obe- roende och mycket inflytelserik påverkanssfär som med all säkerhet spelar en betydande roll i formandet av en samhällelig mentalitet. I en pluralistisk demokrati som den svenska utgör den uppenbarligen en oberoende maktkälla. som få skulle förespråka någon slags kontroll över kulturen, så är en central fråga, med tanke på populärkulturens genomslag inte minst i de yngre generationerna, hur de värderingar och avsiktliga liksom oavsiktliga budskap som den förmedlar förhåller sig till det som är, eller i varje fall varit, demokratins grundvalar; livskraftiga politiska institutioner och en vital medborgarkultur? Vad jag sagt ovan innebär att populärkultur, musiken, filmen, tv- såpor och shower och veckopress, som når väldigt många, har kom- mit att utgöra en källa till reflektion, socialisation och normbildning. Den speglar på ett ofta ganska direkt sätt samtidens livsmönster, väcker känslor och ger insikter i hur andra tänker och lever. Den fångar också och gestaltar, ger liv och kraft åt drömmar, längtan och förhoppningar hos i synnerhet unga men också äldre. framstår empati, inlevelseförmåga och medkänsla – tillsammans med ett kollektivt minne – som centrala känslor som måste vägleda demokratisk mentalitet. För demokratiteori blir det då viktigt att fråga sig om sådana avgörande känslor framförallt grundläggs genom den fristående kraft som kulturen utgör och hur de bilder, de intryck, den moralitet som förmedlas i populärkulturen – som definitivt är en kollektiv arena – hänger samman med rollen som demokratisk medborgare? Det är uppenbart för den som intresserar sig det allra minsta för i synnerhet ungdomars och yngres levnadsmönster att populärkul- turella uttryck spelar en mycket framträdande, för att inte säga av- görande roll under centrala skeden i uppväxten och att denna roll i takt med att de tekniska möjligheterna till masspridning faktiskt har ökat. Därigenom är det högst befogat att hävda att kul- turens makt i samhället också har ökat, som det blir än mer angeläget att – från demokratiteoretisk synvinkel – kraftigt öka kunskaperna om vad populärkulturen innehållsmässigt för- medlar och att diskutera dessa insikter i förhållande till vad den representativa demokratin idealt kräver av medborgarkultur och Slutsatsen att populärkulturen tillsammans med andra socialisationskällor aktivt bidrar till att forma samhället och i synnerhet bidrar till samhälles emotionella tillstånd leder till att ett fokus på just populärkulturens innehåll och fokus är nödvändigt för att kunna säga något ytterligare om dess relation till den demokra- tiska medborgarrollen. Vilka teman kretsar populärkulturen kring jämfört med tidigare? Förekommer det normativa, alltså före- skrivande, budskap i tv-såpor, veckotidningar eller i filmen? Hur tecknas i populärkulturella sammanhang den privata individen res- pektive den samhälleliga, den offentliga? Finns det vidare något kulturellt alternativ till populärkulturen som formare av framförallt barn- och ungdomars känslor och världsbilder och där betoningen snarare ligger på en prägling för ingående i ett offentligt samman- hang än i ett rent privat, en uppgift som bildningsrörelsen under många decennier fullgjorde? När vi talar om makt och maktdelning i en demokrati går tankar- na ofta till mäktiga institutioner, formella men även informella. För att demokratin skall fungera i praktiken och inte utvecklas till sin motsats krävs ett slags maktens arbetsfördelning, där ett antal av varandra oberoende professioner specialiserar sig på de uppgifter man utför allra bäst. Därigenom – som genom en osynlig hand – kontrollerar och balanserar dessa professionella institutioner sam- tidigt varandra. En sådan maktens arbetsfördelning, som den här uppfattas, förutsätter starka och väl sammansvetsade professioner som förmår fylla de mäktiga institutionerna med den specifika kompetens som krävs. Jurister, ämbetsmän, journalister och veten- skapsmän befolkar institutionerna och förser dem med makten att göra något: att administrera, granska, forska eller skipa rättvisa. En uppgift, som ofta tillskrivits kulturen, har varit att granska och kritiskt ifrågasätta makten och etablissemanget, vilket i takt med att maktcentrum som kyrkan och militären förlorat i betydelse alltmer kommit att bli liktydigt med att granska den politiska makten; staten och dess företrädare. I icke-demokratier, vilket många vittnesbörd återkommer till, uppfattas detta oftast som kulturens raison d´étre. Det förekommer belägg för det; vittnesbörd från författare, konstnärer och andra i det forna Sovjet- unionen eller i Sydafrika3, liksom i det fördemokratiska . Men demokratins genombrott och stabilisering förändrar ju, på gott och ont, förutsättningarna och motivationen för en sådan politisk kritik. Det finns goda skäl att anta, att den i vid mening politiska funk- tion som kulturlivet i ett demokratiskt samhälle, och i synnerhet i ett stabilt sådant, ter sig ganska annorlunda men därför inte mindre viktig än vad som är fallet i en totalitär eller auktoritär statsbildning. Kulturlivet i en stabil demokrati, förutom att reta makthavare och ifrågasätta, en uppgift som givetvis kvarstår,4 måste också erbjuda en arena för känslomässig terapi, bearbetning av egna livserfarenheter och identifikationsmöjligheter med andra människor, och det måste bli möjligt att genom kulturen komma andra nära och därigenom öka förståelse och empati. Konsten har alltså makt att hjälpa demokratins medborgare att verkligen se de andra, inte enbart betrakta medmänniskorna som principer i en rättighetsförklaring eller i en deklaration utan, åtminstone för , känna med dem och känna att man delar villkoren som människa. Jag läser för att veta att jag inte är ensam, svarar litteraturprofessorn student i filmen . Maktforskning har tidigare identifierat makten över resurser, makten över dagordningen och makten över tanken5. Till dessa maktrelationer skall alltså läggas också makten över känslan. Betydelsen av en demokratisk politisk kultur Samtida forskning om demokratisk stabilitet och livskraft tenderar att betona två fundamentala element, varav de politiska institutio- nerna är det ena. Det andra fundamentet är den politiska kulturen, med andra ord de grundläggande värderingar och föreställningar medborgarna och politikerna hyser när det gäller mellanmänskliga relationer, de offentliga institutionerna, det kollektiva minnet och självet, livsmeningen. Politik och samhällsliv handlar om med- borgarnas och politikernas mentala kartor, om beteendet i körer och fotbollsklubbar6 om det sätt på vilket man skapar sammanhang och mening i sitt liv, och om hur – genom skolor, dagis, kamratgrupper och genom kulturlivet – de nya generationer fostras som i sin tur skall forma demokratins institutioner på nytt. Den kritik som riktas mot det sätt på vilket den svenska demokratin fungerar tar sikte framförallt på två fundamentala brister. Vissa hävdar, företrädesvis hämtade från de äldre generatio- nerna, att de nya medborgarna generellt sett tar för litet ansvar för det gemensamma samhällslivet, och att de genomsyras av för litet medborgaranda. Färre och färre väljer att vara med i politiska partier och rekryteringen till politiska förtroendeuppdrag går allt trögare. Andra framhåller, och då framförallt individer ur de yngre generationerna, att politiken är alldeles för litet handlingsinriktad, det tar för långt tid att uppnå resultat och det finns för litet ut- rymme för eget agerande. De äldres kritik riktar sig i första hand mot det sätt på vilket medborgarrollen och synen på vad demokratin kräver kommit att utvecklas, medan de yngre främst lyfter fram de etablerade politiska institutionernas brist på anpassning som boven i dramat. Vilka skall vi tro på? Eller för att omformulera frågan; vilken kritik är mest fruktbar att ta fasta på? Utan att förringa den tröghet och brist på innovationsförmåga som kännetecknar både politiska partier och beslutsinstitutioner, vilket framgår ovan, skall jag ändå i denna uppsats analysera den representativa demokratins problem framför allt som en fråga om en kraftigt förändrad med- borgarkultur där just ifrågasättandet riktas mot representation som sådan. Ett bekymmer som kommit att stå på en akademisk såväl som på en mer populär dagordning handlar om medborgarnas kvalitet och karaktär. För i takt med att liberalismens ideal om en autonom och självständig individ och medborgare mer och mer blivit en realitet i de högt industrialiserade västdemokratierna, genom höjd utbildningsnivå och en tidigare icke skådad period av materiellt överflöd, har nämligen de välorienterade yngre generatio- nerna, och det är framförallt i generationstermer som denna ut- veckling förstås bäst, i ökande utsträckning kommit att vända ryggen till det som tidigare utgjorde det gemensamma samhällslivet och dess kollektiva uttryck, partier och föreningsliv. Siffrorna talar sitt tydliga språk. 1970 hade de politiska ungdomsförbunden 199 000 medlemmar, medan motsvarande siffra inte var högre än 48 100, vilket innebär en minskning med i reda tal 150 000 på 25 år.7 Den nedåtgående utvecklingen inom just ungdomsför- bunden tog framför allt fart , men ända har det skett en accelererande avtrappning, guldålder med en stark medlemstillströmning. En snabb historisk tillbakablick visar att det , , inte minst var ungdomarna som bar upp det alltmer blomstrande föreningslivet, och många minns, skriver etnologen , föreningserfarenheterna som en central del av ungdomstiden.8 Vid sidan av det ideologiska innehållet poängteras särskilt kamratskapet och den kunskap man fick om möteskultur och mötesformalia. Denna kunskap kunde många ta med sig vidare ut i livet.9 I den amerikanska debatten har röster länge höjts som mer eller mindre starkt varnat för en pågående ned- gång för vad som ibland kallas de republikanska dygderna eller medborgardygderna.10 Det har hävdats att det saknas ett medborger- ligt ansvar, en känsla för det gemensamma, en vilja att ta del i det kollektiva och att det mellanmänskliga förtroendet är på nedgång.11 I högsta grad är denna diskussion och den oro som där ges uttryck för något som inte berör enbart , utan hela den västliga industrialiserade världen inklusive – och detta oavsett om vi väljer att tala om medborgardygder eller socialt kapital. Men hur skall man då tolka de mönster som framstår som mer eller mindre universiella, inte minst det minskande deltagandet i traditionella former för politisk påverkan? Är det ett järtecken som förebådar demokratins nedgång och fall12 eftersom medborgarnas kultur inte längre befinner sig i samklang med de politiska institutionerna, eller är det snarare en nödvändig och livsbefrämjande omvandling? , en framstående samhällsvetare, drar slutsatsen att det inte är någon nedgång för det gemensamma som har ägt rum i västvärlden i takt med att det materiella överflödet har säkrats, utan snarare en omstrukturering och en förändring när det gäller vilka former detta engagemang tar sig. De medborgerliga dygderna lever och har hälsan, man måste bara leta på andra ställen än förut för att se dem omsatta i praktisk handling. Den utveckling i riktning mot vardagsengagemang i den lilla demokratin13 – i brukarorgan, skolråd, föräldrakooperativ och bostadsrättsföreningar – kan utgöra ett exempel på sådana nya deltagandeformer.14 Även om, menar , dessa beteendeförändringar i grunden utmanar och skakar om de existerande politiska institutionerna, liksom partier och organisationer, så är hans bedömning betydligt mer optimistisk än : Sammanfattningsvis är dessa förändringar befrämjande för en expansion av demokratin15. På vad beror den tilltagande oviljan att engagera sig kollektivt, partipolitiskt eller i det organiserade föreningsliv som tidigare bar upp den politiska offentligheten? I amerikansk diskussion har tv:s intåg och passiviserande karaktär framhållits.16 Jag har i ett annat sammanhang17 pekat på ytterligare en tänkbar förklaring, nämligen den kraftfulla förändringen i synen på den mänskliga naturen som slår igenom i barnuppfostransidealen . hade disciplinering och självbehärskning varit ledstjärnor, nu tog stället lust och glädje, en vilja att expandera den egna person- ligheten överhanden – en expressiv individualism för att låna ett uttryck från sociologen . Detta har bidragit till att forma individer med en stark strävan efter att vara sanna mot sig själva, och till gemensamma normer som föreskriver genuinitet.19 I förhållande till den representativa demokratin och de politiska institutionerna har utvecklingen resulterat i en strävan efter att själv ha långtgående kontroll över sitt engagemang, en betoning av kon- kretion, och en påfallande önskan om snabba resultat, att handla i snarare än att arbeta långsiktigt. En alternativ föklaring som också framförts tar sikte på att hälsan tiger still. Många medborga- re är relativt nöjda med sina livsvillkor, och ser därför inga bjudande skäl att engagera sig. Frågan här är emellertid hur de budskap – avsiktliga såväl som oaviktliga – som utgår från en central skapare av föreställningar, emotioner och tankemönster, nämligen populärkulturen, rimmar med en demokratisk medborgarkultur. Hur förhåller sig populär- kulturens bilder till demokratin? Den diskussion om medborgarnas värderingar och beteenden, som ibland går under beteckningen politisk kultur i statskun- skap20, tangerar också tydligt frågan om hur moral, karaktärsdaning och etiska riktlinjer har påverkats av framväxten av vad vi skulle kunna kalla ett massamhälle, både politiskt, socialt och kulturellt.21 Förutsätter demokratin, som styrelseskick betraktat, ett visst mått av värdegemenskap kring normer och beteende?22 Vad fordras för att det demokratiska samhället ska fungera väl? Vilka slags med- borgare, vilka slags människor, bygger ett starkt demokratiskt sam- hälle egentligen på? I statsvetenskaplig forskning har demokratins politiska kultur – de värderingar och synsätt som i en demokrati ansetts nödvändiga – identifierats som bland annat tolerans, mellan- mänsklig tillit, intresse och ansvar för det gemensamma.23 Vad som emellertid stått i centrum i betydligt mindre utsträckning är att demokratin inte endast bygger på kognitiva föreställningar utan i lika hög utsträckning bygger på ett känslomässigt engagemang; känslor för medmänniskorna och för det gemensamma. Det är i varje fall farligt om ett sådant passionerat förhållningssätt omfattas av alltför få. Endast ett intellektuellt förhållningssätt leder knappast till det engagemang som fordras för att demokratins kultur ska växa sig stark. Medkänsla, inlevelseförmåga och empati är alltså, tror jag, vid sidan av de redan nämnda egenskaperna i medborgarkulturen som tillit, ansvarstagande och liknande, centrala känslomässiga nycklar i en demokratisk medborgarmentalitet. Utan förmågan att känna med andra människor, och att kunna känna det som om det vore jag själv som gladdes, led eller var ilsken, och utan att den förmågan då och då aktiveras, dras grunden åtminstone delvis undan för samhällelig etik och moral och därmed för demokratins politik. Rättvisa och solidaritet, mäktiga principer på vilka stora delar av det demokratiska projektets legitimitet vilar, är för flertalet starka framförallt när de vilar på känslomässig grund. Kulturella upplevelser ger upphov till känsloreaktioner som ibland kan vara livsavgörande just för att de förmår gestalta något omedel- bart och utan filter. Filmen avslutas med en scen som levt länge i mitt minne. Huvudpersonen, den tilltufsade och av livet hårt åtgångna servitrisen , sitter i sitt New York- fönster och borstar intensivt tänderna medan hon låter sin rädsla för kärleken till långsamt förflyktigas till tonerna av 's de lune. Gryningsljuset strilar långsamt ned mellan sky- skraporna och in till de sovande värnlösa och utlämnade människor- na i närhet. Försiktigt skimrar det, för , över dem, och betraktar lyckligt dem alla. Det ljus ser sina medmänniskor i, är försoningens; de är vanliga, felbara och just därför människor, i behov av att omslutas av med- känsla, ömhet och respekt. Det får mig att tänka på nåd, säger när pianospel strömmar ut i det enkla hyresrummet. För att en demokrati skall vara livskraftig fordras det att med- borgarna och politikerna då och då genomfars av den nåd vilken känner i gryningen i ; att de låter sig uppfyllas av det försoningens ljus i vilket de ofullständiga, vardagliga och ofta tröttsamma medmänniskorna för träder fram för ens ögon med den högtidlighet och den värdighet som de besitter just i egenskap av att vara människor. Frågan är om inte den nåden framförallt förmedlas via kulturella upplevelser? När arbetsmarknadsministern från talarstolen uppmanar till kamp emot arbetslösheten och dess förödande konsekvenser befinner sig verkligheten fortfarande på avstånd. 1 och 1/med den fantastiska Brassed Off – en brittisk film om kolgruve- samhället ställt inför den oundvikliga nedläggningen: livskraften som ändå spirar bland männen i gruvans mässingsorkester, kampen för överlevnad och för den avgörande värdighet som framförallt hotas när arbetslösheten blir ett faktum - kommer människorna in på livet. Den medkänsla och den vilja att förändra som väcks är exempel på kulturens unika förmåga att skapa omedelbar inlevelse och att lägga en känslomässig grund för handling. och går då och då ut med information och upplysningar kring mobbing i skolorna; en information som riktar sig lika mycket till lärarna som till eleverna. Men myndig- heternas språk bidrar ofta inte till att skapa ett emotionellt kraftfält, och klarar mycket sällan av att väcka medkänsla i sina läsares hjärtan. Reaktionen stannar på det intellektuella planet; det är ett problem som skall åtgärdas och därmed lösas. Men några känslor för de drabbade uppstår inte. Sådana känslor drabbar emellertid med full, och förödande kraft, när man läser den lilla farbrorn. En liten farbror, som är så ensam att han sätter upp ett plakat med en önskan om en vän. Eftersom han är ensam, blir han också föremål för de starkares spott och spe; de sätter krokben för honom när han är ute och går, de låter sina hundar förfölja honom. , skildring av den mobbingens faktiska gestaltning och den kusliga grymhet med vilken den 12-åriga och utstötta tvingas förnedra sig föder samma sorgsenhet och medkänsla men också insikten : det kunde varit jag. Du skall inte fråga för vem klockan klämtar, den klämtar för dig. – Det finurliga med konsten och litteraturen, med teatern och filmen, är att de tillåter oss att identifiera oss med människor som vi i förstone inte trodde att vi hade något gemensamt med, säger en av svensk kulturs stora, Empati, och identifikation med andra som är oss lika men också med dem som är annorlunda och kanske svagare, är centrala för att ett gott samhälle skall bli förverkligat. De som är svagare inte kan föra sin egen talan, måste bli igenkända av dem som har kanaler till sitt förfogande, de som dragit vinstlotterna. Denna förmåga - att förstå vad andra känner – kommer till användning på många om- råden i livet, i allt från säljarbete och företagsledning till kärleksför- hållanden, barnuppfostran, medkänsla och politiskt engagemang25 skriver författaren till den uppmärksammade , och pekar på hur väsentlig denna kapacitet faktiskt är för mänsklig samlevnad och samhällsliv. Denna makt, makten över medkänslan, ligger vill jag hävda främst hos kulturen och konsten, när den inte har sin grund i direkta erfarenheter. Då blir det också ett problem för demokratins institutioner att, som konstaterar, har utvecklats till en demokrati där ingen förväntar sig kulturellt engagerade politiker.26 diskuterar framförallt den minskande läsningen och bokliga bildningen. Han citerar emellertid en avvikare, politikern som konstaterar att: Man måste läsa skönlitteratur om man är landstingsråd. Det är ett sätt att bygga bilder i huvudet som appellerar till kreativiteten. läser jag inga tjänstepapper.27 Kulturen, framförallt populärkulturen, formar och reflekterar före- ställningar, tolkar förändrade förutsättningar och föder känslor. Finns det skäl att vara orolig för att den nödvändiga känslomässiga bas som utgör en central del av demokratins fundament har förändrats eller är på väg att vittra sönder? Historiska förändringar är kroniskt svårbelagda, ty en utgångspunkt om att det var bättre förr är ofta båda osann, ohistorisk och därtill ofta omöjlig att belägga. Men vi måste försöka förstå samtiden för att också bli i stånd att säga något om framtiden, och om den riktning i vilken utvecklingen går. Den alarmerade diskussion som förs kring behovet av att höja den emotionella intelligensen – framförallt i form av empati, medkänsla och ökad självinsikt28 – hos de alltmer självmedvetna yngre generationerna pekar i riktning mot att något i varje fall uppfattas som problematiskt. Är det troligt att det är så? Eller är det en tillbakablickande nostalgisk hållning, där det ligger sanningen närmare att anta att de högt industrialiserade västländerna präglas av uppväxande generationer som känne- tecknats av ett sådant fokus på relationer; både när det gäller rela- tionen till sig själv och till andra, vilket torde främja en medmänsk- lighetens kultur? Sociologen beskriver emellertid det moderna sam- hället som kännetecknat av 'moralisk kyla'29. Vad han då syftar på är förmodligen 'kyla' i bemärkelsen en tilltagande avsaknad av just en gemensam etik snarare än enbart som kyla som en brist på empati. Tolerans inför skilda livsstilar och en ökad likgiltighet inför hur människor väljer att gestalta sina liv blir istället mer och mer ut- märkande. I författaren tolkning i en radiointervju30 är problemet för den 1960-talsgeneration som han själv tillhör att den aldrig kom till skott med det gemensamma, med medkänslan och solidariteten. Istället stannar det vid det individuella, det personliga. I sin senaste roman från våra liv och kommer aldrig åter fångar på ett lysande sätt en välfärdsgeneration vars tillvaro saknar gemensamt mål eller mening, någon riktning utöver de privatarelationerna som också de är trygga säkra och opassionerade31.