sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Jag tror att det är näst intill omöjligt att genomföra en så kraftig budgetsanering och tro att sysselsättningen ska öka kraftigt. Det är nästan omöjligt. För det är klart att budgetsanering är en rad restriktiva, kontraktiva åtgärder. Det är svårt att se hur man kan undkomma i varje fall en VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? tillfällig negativ effekt. Det andra var att vi fick en konjunktur- dämpning internationellt, som också påverkade . Å andra sidan: när det här är genomgånget, så har vi ju haft en starkt positiv utveckling , ungefär, vilket ju i den allmänna de- batten kommer bort. Men, jag menar; en sysselsättningsökning på 100 000 är ingen dålig utveckling. Det är intressant att notera att är noga med att beto- na att han inte var med 1994, om han nu i andra sammanhang är så stolt över den förda politiken. På frågan om man inte kunde ha lagt upp politiken annorlunda replikerade : – Det är väl möjligt att det fanns andra vägar. Man kan ju säga att upplägget var ju att ganska snabbt och drastiskt hantera och elimi- nera budgetunderskottet, och man kan naturligtvis tänka sig ett annat förlopp där man gör det långsammare, låter det pågå . Det är mjukare så länge det pågår, men å andra sidan undrar jag återigen om det politiska systemet förmår att hantera en så utdragen process. För så länge det är nedskärningar...det är ju någonting som inte precis främjar framtidstro och satsningar, utan det är liksom att tänka på och inrikta sig på hur vi ska skära ner, hur vi ska fördela försämringarna. Man kan aldrig veta säkert, men jag tvivlar på att det hade varit möjligt att utsträcka den processen ytterligare . Det är ju lite grand av om du ska riva av plåstret snabbt eller långsamt, och det gör ondare om du river av det snabbt, men när det väl är gjort så har du så att säga en ny situation. du av det långsamt så är det en utdragen pina och du ser liksom aldrig ljuset i tunneln. Plåster på såren eller ljus i tunneln; de totala följderna av sane- ringspolitiken kommer dock aldrig att kunna mätas. Vilket som hade fått minst ekonomiska och mänskliga skadeverkningar – att expandera sig ur krisen, att gå långsammare fram med besparingar- na eller, som skedde, att genomföra drastiska nedskärningar och skattehöjningar – är mer en fråga om resonerande och bedömning än kalkylerande och kvantifiering. Sedan kan man tillägga att om den stora skattereformens sänk- ning av inkomstskatterna bidrog till budgetunderskottet , så är det förståeligt om politikerna försöker ta tillbaka en del av denna skattesänkning, för att sedan kanske sänka skatten igen i omgångar, i takt med att ekonomin tål det. Påståendet att inga andra medel stod till buds än en hårdhänt saneringspolitik kan dock inte underbyggas teoretiskt eller empi- riskt, utan bör nog snarare ses som ett försök att försvara en poli- tik som har gått hårt åt många enskilda människor i vårt land. Detta gäller naturligtvis inte bara socialdemokraterna utan i lika hög grad de borgerliga, med sin högräntepolitik och avskedanden av offentliganställda mitt i en brant fallande konjunktur. När svarar att det är väl möjligt att det fanns andra vägar röjer han något som ur både ekonomisk och demo- kratisk synpunkt kan betraktas som häpnadsväckande: att det fak- tiskt aldrig gjordes någon grundlig genomgång av alternativen till den hårda saneringspolitiken. Man kan tycka att regeringen i en sådan situation inte borde sky några medel när det gäller att vaska fram alternativ till en politik som gör livet svårare för medborgar- na. I stället säger den ansvarige ministern: Det är väl möjligt att det fanns andra vägar. Att landets ekonomijournalister låter sådant passera är anmärk- ningsvärt. Tidningen har utgjort ett av få undantag. De har ofta analyserat där många andra okritiskt har megafonerat ut de budskap som ekonomiska och politiska makt- havare velat få ut till medborgarna. Att en försäkringsdirektör – som rimligen har affärsmässiga motiv för att de offentliga försäkringarna ska skäras ned – inleder en bojkott av svenska statspapper har varit nog för att få fötter i rörelse på departement och redaktioner. Rollen många medier då tagit på sig är inte den kritiskt granskande, utan snarare den för- stärkande: Nå, vad tänker ni nu göra åt det här, ni måste väl snabbt få ner statsskulden nu när marknaden bojkottar svenska statspapper!. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Undertecknad bevistade ett SNS-seminarium på , där framträdde med en genomgång av läget för svensk ekonomi. Hans genomgång var saklig, pedagogisk och oklanderlig, sånär som på det vanliga, icke empiriskt belagda påståendet att det är saneringspolitiken som har fått ned räntorna. Därefter konstaterar att inget land i hela västvärlden har genomfört en sådan drastisk saneringspolitik som . Han lägger ett diagram på overhead-apparaten och tillägger: Inte ens !. skryter inför auditoriet med att be- segrat på denna punkt. Detta får någon i publiken att skratta till, och snart skattar vi allihop åt detta att den industriella stormakten har besegrat , något som inte direkt ses som en större merit. själv ler åt sin jämförelse. Här sitter alltså bankekonomer och andra ekonomer, här sitter mark- nadsanalytiker, näringslivsföreträdare och politiker – samt deras granskare journalisterna – och skrattar åt det faktum att vi har fört en ännu brutalare saneringspolitik än . Visserligen har de flesta i salongen själva har drabbats av den förda politiken genom en högre skatt, men jag skulle också tro att få besökare på detta seminarium har en personlig förmögenhet som understiger miljonen. Tanken slår mig, där jag sitter i bänken: hur rolig hade denna jämförelse upplevts ute i en förort bland människor som förlorat arbete och självrespekt och tvingas sitta framför nitiska socialsekreterare och be om pengar till hyran? Om finansminister till äventyrs hade hållit samma anförande till människorna i denna förort; hade han berömt sig över saneringspolitiken där? Hade auditoriet skrattat åt jämförel- sen med där? Huruvida politiken förstärkt eller försvagat landets ekonomi kan diskuteras. Att den så kallade saneringen bromsade upp- gång medges öppet av , även om han helt korrekt tillägger att en (blygsam) mattning av den internatio- nella konjunkturen bidrog till nedgången. ökade BNP per capita , början till en återhämtning efter depres- sionen. Året därefter blev tillväxten . Den kraftiga till- växten 1995 hade dock främst sin grund i en exportökning med därpå följande investeringsuppgång. var i sin tur främst ett resultat av den depreciering av kronan som följde på införandet av en marknadsvärderad växelkurs, något som en borgerlig regering i det längsta försökt förhindra. , utredningschef på , har gjort en jämförelse mellan kriserna och 90-talet. Han har uppmärksammat att raset i produktion blev djupt och kort , medan raset blev djupt och utdraget . deprecierades kronan, när lämnade guldmyntfoten. Detta gav en stark exportuppgång, som bidrog till att dra igång igen efter krisen. Även 1992 deprecierades kronan, som en följd av frisläppandet av kronkursen. Detta ledde till en ännu kraf- tigare exportuppgång än . Avvikelsen från BNP-trenden (från 1920- respektive 80-talet) var inte lika utdragen som , visar eko- nomen på Skattebetalarnas hemsida på Internet. En tolkning han gör är att saneringspolitiken har bromsat och för- senat återhämtning. tillägger att arbetslösheten i är hög: i öppen arbetslöshet och i AMS- åtgärder. Till det ska läggas i . Detta ger en total arbetslöshet på , vilket fort- farande är oerhört högt med svenska mått. Ytterligare ett tecken på att bara delvis har rest sig ur 90-talskrisen. Angående det faktum att en socialdemokratisk regering ge- nomförde ett så hårt saneringsprogram hade den förre LO-chefen följande att säga: – Jag är alldeles övertygad om att de nedskärningar som den social- demokratiska regeringen gjorde, skulle aldrig Bildt ha klarat av att genomföra. Då hade det blivit revolution. ekonomisk-politiske talesman var inne på liknande tankegångar när socialdemokratins förändrade ekonomiska politik kom på tal: – Ja alltså, jag tror över huvud taget inte på så kallade samhällsve- tenskapliga teorier, men det finns en tanke som har uttryckts ibland som jag tror det ligger något i, nämligen den här paradoxen VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? att för att kunna genomföra en politisk kursändring måste man ha ett mycket starkt förtroende för att stå för precis motsatsen. Det här liksom att bara kunde söka kontakt med för han hade så stort förtroende som hök på högerkanten. Och bara socialdemokraterna kan göra en riktig åtstramning? – Ja, och bara socialdemokraterna kan klara en riktig åtstramning. Och det är ju så att det faktiskt var vi som åstadkom den större delen av budgetsaneringen tillsammans med sossarna , framför allt genom mycket stora skattehöjningar, och det har ju ständigt varit paradoxen att en borgerlig regering klarar ju inte detta, för man måste ju faktiskt ha med sig facket för att klara av en sådan här åtstramning. nämner att konvergenskriterierna inför EMU i praktiken varit det överordnade målet i socialdemokraternas poli- tik , men att partiet i retoriken utåt och inför sina medlemmar i stället valt att nämna sysselsättningen som det vikti- gaste målet. –De värsta grälen med handlade om den socialdemokra- tiska kongressens beslut där vi påpekade att s- kongressen sa att sysselsättningsmålet ska vara överordnat. Det har du fan inte med att göra, vad vi beslutar på våran kongress! Alltså: vi har lutat oss mot att den officiella s- politiken har varit att sysselsättningsmålet är överordnat. –Och även i EU-sammanhang talar man nu mycket om en ny linje, att det är sysselsättningspolitiken som är det viktigaste, men i praktiken så anpassar man sig till EMU-konceptet som ju är norm- politiken, det vill säga någonting helt annat. Och det har vi hela ti- den pekat på, den här motsättningen. Det är jättebra, har vi sagt, att driva sysselsättningsfrågan som överordnad och just nu en mer expansionistisk politik för att motverka arbetslösheten i hela Eu- ropa, och gärna i samarbete, men då kan man inte köpa EMU-konceptet. V ä l f ä rdsstaten och privatiseringsv å gen Ett tecken på att samhällsklimatet förändrades efter 70-talet är att flertalet politiker, ekonomer och journalister à priori har förutsatt att en nedskärning ger en nettobesparing för samhäl- let och att en stimulanspolitik automatiskt leder till högre inflation och stigande räntor. Glömda är den äldre generationen politiker och ekonomer – , , med flera – och deras insikt att det med en högre samlad efterfrågan också följer ökade inkomster för såväl privatpersoner och företag som den offentliga sektorn. Att landets BNP är summan av all betald aktivitet och inte summan av alla besparingar verkar inte heller vara ett spritt faktum. (Verbet sanera betyder avlägsnande av skadliga ämnen. kanske ska fråga sig vilka skadliga ämnen man avlägsnar när man mitt i en djup kris avskedar människor.) Kring svåra avväganden som de nämnda har vi inte haft mycket av debatt i sedan det kamerala betraktelsesättet blev domi- nerande . Många nationalekonomer, som med sin fackkunskap hade kunnat nyansera debatten, har här svikit. Inte främst genom felaktiga eller vilseledande uttalanden, även om så- dana också förekommit, utan med sin tystnad. Det är emellertid fullt tänkbart att en stor del av våra makro- ekonomiska störningar och relativa eftersläpning går att sätta i samband med den turbulens, konfrontation och brist på balans som uppstod i och med övergivandet av den svenska mo- dellen. En sådan tolkning avviker i så fall från den som har kablats ut över världen, nämligen att välfärdsstaten och den svenska modellen hämmat den ekonomiska tillväxten så kraftigt att vi halkade ned från den rika världens topp till den rika världens botten. Visserli- gen går det att hävda att den svenska modellen haft just sådana till- växthämmande inslag som hindrat en kreativ omvandling, men några empiriska belägg för att detta skulle vara en huvudförklaring till vår kräftgång har mig veterligen ännu inte presenterats. betraktades länge som ett föredöme, och gör väl så i vis- sa avseenden fortfarande. har vårt land dock sna- rast framställts som ett varnande exempel, ibland med argument av VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? typen Se hur det går när välfärden går för långt!. Såväl svenskar som medborgare i andra länder förtjänar emellertid en mer rättvi- sande och nyanserad bild av vilka faktorer som orsakade våra eko- nomiska problem och vad som ledde till den svenska medelvägens sönderfall. Journalisten skrev 1993 boken den svenska modellen (, 1993). Boken är en viktig dokumenta- tion av de politiska turerna kring avvecklandet av vårt världsbe- römda samförstånd. I avslutningskapitlet skriver Elmbrant: Man kan notera att det, utanför makteliternas snåla revirbevakare, finns en stark och obruten folklig känsla för vikten av samför- ståndslösningar. Här finns också, trots 80-talets starka tryck i mot- satt riktning, kvar många människor av alla möjliga sorters par- tifärg som vill bevara den relativa klasslöshet som präglat det svenska samhället. Vilken roll kommer dessa oorganiserade men starka känslor tillåtas spela? 1991–94 och ett par artiklar av in- formationsdirektören pekar på att arbetsgivarna nu vill ha lugn och ro, samarbete och samförstånd, utifrån den terräng man erövrat i debatten. ville man växla in debattvinster i poli- tiska förändringar. efterlyser breda allianser. Behovet av en slutsats av vänsterns 70-tal och högerns 80-tal borde vara uppenbar även för andra än SAF. Att det efter tes och antites borde bli en syntes känns riktigt och angeläget. Syntesen är ett brett samförstånd för att värna viktiga svenska värden mot yttre hot. Våra möjligheter att hävda nationella intressen i en värld av EG- furstar och valutahajar försvinner om inte regering, opposition och näringsliv kan hitta en bas av gemensamma ståndpunkter. Elmbrant ger ord åt det som många kan känna i en värld där be- sluten tas allt snabbare och allt längre bort, där nationalstaten mer och mer ersätts av EU – en längtan efter en gemensam värdegrund och ett gemensamt mål att sträva efter. tänks det i termer av vi i och vår ekonomi som olika gruppers ekonomi tycks få allt färre beröringspunkter. Frågan om den ekonomiska politikens framtida uppläggning i är i hög grad en fråga om EU- och vara eller inte vara. Med ett mäktigare EU och med den fusionsyra som råder bland storföretag kan man fråga sig hur mycket som kommer att bli kvar att besluta över i den nationella ekonomin. Det återstår att se, men lärdomarna från de politiska ingreppen och missgrep- pen i svensk ekonomi från de förflutna decennierna kan dock visa sig lika viktiga för ett som för en mer fristående nationalstat. Den svenska modellen, i den form den hade, lär inte komma tillbaka, eftersom den ekonomiska och sociala struktur i vilken den uppstod och fortlevde inte längre existerar. Regleringarna av kre- dit- och valutamarknaderna är borta, vilket i kombination med den nya datateknologin gör att pengar inte på ett enkelt sätt kan låsas in i ett enskilt land, utan kan flyttas blixtsnabbt. Människor kan åtminstone i teorin enkelt flytta mellan olika EU-länder, och under hotet av en rörlig skattebas kan politiker tvingas till en skattehar- monisering. Att människor och kapital har blivit mer lättrörliga och att skatterna kan behöva sänkas är emellertid inte synonymt med att samförstånd, hög sysselsättning och generell välfärd är företeelser som är dömda till undergång. I själva verket kommer kanske rentav sådana fenomen att betraktas som nödvändiga för en långsiktigt väl fungerande ekonomi. Det välfärdssystem som Sveri- ge hade var mer generöst och mer generellt täck- ande än i de flesta jämförbara länder. I takt med försämringar här hemma och förbättringar i andra länder har vårt försprång på väl- färdens område dock minskat, i vissa avseenden helt försvunnit. Om stödet för välfärdsstaten delvis försvunnit i samhällets översta skikt, för vilka den personliga tryggheten och välfärden aldrig varit större, så är stödet för en sådan modell fortfarande väl förankrat bland en majoritet av medborgarna. I en SIFO- undersökning svarade () att de vill att överskottet i budgeten ska användas till en ökad satsning på skola, vård och omsorg. Även om exempelvis moderatledaren varken var nöjd med svaret eller hur frågan var ställd så får man kanske ändå som politiker respektera att medborgarna säger sig vilja ha en utbyggd välfärdsstat och inte godtar att människor slås ut. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Om detta skriver Dagens Nyheters ledarskribent i en artikel med rubriken en välfärdskramare (1999-11- 01): Missnöjets kyrka kallar en längre uppsats, som han publicerar (förlag: Akademeja). Den handlar om den fördärvliga välfärdsstaten och är en enda lång jämmer över bidrag- sjagande medborgare och deras missnöjesodlande politiker. slog igenom som socialpolitisk tänkare under 80- talet, då satsa-på-dig-själv-ropen ekade på alla konferenser och se- minarier. Då framstod den som vågade invända mot hundrapro- centiga ersättningsnivåer i socialförsäkringssystemen som en mo- dig sanningssägare, då drog visioner om den lilla världen och vårt ansvar för grannskapet ned applåder. Sedan blev det 1990-tal och : arbetslöshet, bankkris, obe- talda bostadslån, minskade förmåner och höjda avgifter i de of- fentliga systemen. Och snart är det 2000-tal: låg inflation, stabilare penningvärde, reallöneökningar. Men genom alltihopa har männi- skor fortsatt att betala de höga skatterna och att tro på välfärds- staten. Ett systemskifte är längre bort nu än . Undra på att – och de som tänker som han – är besvikna. Denna sin vredgade besvikelse öser han över ett folk av avkast- ningsmaximerande välfärdskonsumenter och prästerskapet i denna missnöjets kyrka. Det är en rätt ledsam läsning, som absolut inte ger någon ny kunskap eller luftar någon ny tanke. Dock fick den mig att fundera över det till synes paradoxala i att så många männi- skor säger sig vilja ha ett välfärdssamhälle som de ut- trycker en stark misstro gentemot de offentliga trygghetssystem- en. Allt färre tror ju att staten kommer att fixa pensionen, allt fler pensionssparar privat. Varför tar de inte steget fullt ut och skrotar hela idén om den offentliga välfärden? Därför att de inser att välfärdsstaten är en av de bästa samhälle- liga uppfinningar som gjorts. Detta att alla bidrar och att alla ga- ranteras försörjning vid arbetsoförmåga och att systemet är förut- och därför möjligt att lita på. Visst går det att sköta via pri- vata eller kollektiva försäkringar men utan allmän lag skulle några falla ur. De flesta människor är kloka nog att inse att också de som till äventyrs aldrig blir sjuka behöver veta att de skulle kunna bli det utan att deras liv slås i spillror (...) Den krisbantning som de offentliga systemen måste utsättas för håller på att göra den allmänna till om inte en fattigvårdsinrättning så nära på. När stora, breda me- delklassgrupper inte längre har särskilt mycket att hämta där, har vi förlorat något av det som vanns med socialre- former. Jag tycker inte om det, kalla mig gärna välfärdskramare. En annan kolumn om välfärden publicerades på (991107). Författare var professorn i civilrätt i , . Hon skrev om sambandet mel- lan Socialförsäkring och marknadsekonomi, och artikeln innehåller en intressant analys om varför de sociala utgifterna har ökat i flertalet länder, alltså inte bara i . Den aktuella situationen i är i själva verket inte så helt olik situationen i de gamla östländerna. Jag minns en gammal tvättmedelsreklam som lydde ungefär så här: Jag trodde min tvätt var vit, men det var innan jag fick se grannens. På samma sätt kan länderna i säga. Vi trodde att vi hade en fri arbetsmarknad, men det var innan vi fick se konsekven- serna av oljekrisen, den globala konkurrensen och de fria kapitalrö- relserna. var marknaderna i själva verket ganska upp- delade och ganska trygga och företagen hade inga skäl att försöka rationalisera bort den överflödiga arbetskraften. Omställningen till en fri(are) marknadsekonomi har lett till massarbetslöshet och nya fattigdomsproblem även i , men de europeiska socialförsäkringssystemen har i stort sett klarat den akuta krisen genom att tänja ut de existerande systemen till det yttersta och inrätta nya ersättningsformer för långtidsarbetslösa och andra utsatta grupper. Just därför har den ekonomiska omställningen kunnat genom- föras utan några sociala och politiska katastrofer. I stället för att ifrågasätta socialförsäkringen borde marknaden vara tacksam för att den finns. Annars skulle det inte ha varit möjligt att genomföra omställningen till en friare marknadsekonomi. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? kostar det, men produktionen måste alltid bära sina kostnader. Det gäller även de sociala kostnaderna. Det betyder inte att allt är som det skall vara. Socialförsäkringen i är i stort sett anpassad till förhållandena som de var efter med en stabil arbets- marknad och i stort sett full sysselsättning för de manliga familje- försörjarna. Den europeiska arbetsmarknaden har ännu inte förmått anpassa sig till att den europeiska befolkningen blir allt äldre och friskare. Socialförsäkringen har bidragit till utvecklingen genom att köpa ut den del av befolkningen som den existerande arbetsmarknaden be- traktar som överflödig och oanvändbar. Det var ett sätt att lösa den akuta krisen, men det är ingen håll- bar utveckling på , varken ekonomiskt eller socialt. Det nya svenska pensionssystemet är ett steg i rätt riktning. Det har också blivit en framgångsrik modell, framför allt i de tidigare östländerna. De nya pensionssystemen i och bygger på samma principer som det nya svenska systemet och i flera andra östländer, även i studerar man noga denna nya svenska modell. Paradoxalt nog har den svenska välfärdsmodellen sina var- maste tillskyndare i marknadsekonomins hemland . Den le- gendariske amerikanske nationalekonomen , som varit rådgivare till såväl president som presi- dent , har prisat vår samhällsmodell. Ingen ekonom är mer erfaren än Galbraith. Han föddes och har sett regimer och imperier komma och gå. Om skriver han: Den sociala välfärdspolitik som utgör den svenska modellen, väl- färdsstaten, betraktas som en belastning och framför allt som en skattemässig belastning. Det framgår av följande att jag inte är nå- gon vän av denna tendens. Vi får inte bortse ifrån, inte glömma ett grundläggande förhållande: den moderna välfärdsstaten, eller den svenska modellen, är det som har gjort den moderna kapitalismen både funktionell och hyfsat human. Således har den säkrat dess överlevnad. Om kapitalismen hade fortsatt att se ut som den gjor- de under depressionen, när jag första gången kom till , skulle den inte finnas kvar . En annan känd amerikansk ekonom, , var i , hitbjuden av sitt svenska förlag samt ekonomen och riksdagskvinnan (). Esiner höll ett seminari- um i samband med utgivningen av sin bok (, 1997), med vilken han försökte dämpa politikers fruk- tan för underskott i budget och bytesbalans, och istället bekämpa det som han ansåg vara det verkligt allvarliga underskottet – ar- betslösheten. Om utvecklingen i och skrev : Den svenska politiken var länge förnuftigt utformad och inriktad på det som verkligen räknas – maximal produktion och sysselsätt- ning samt en förhållandevis jämn inkomstfördelning. I stora delar av har dessa mål satts på undantag. Arbetslösheten har växt sig massiv och kronisk. Visserligen har socialförsäkringssys- temen fungerat bättre än i när det gäller att skydda de mest utsatta, men de rika har blivit rikare medan miljoner människor försöker få det att gå runt. De självpåtagna budget- och penning- politiska restriktionerna i syfte att införa en gemensam valuta hotar att försvåra eller rentav blockera genomförandet av en politik som kan råda bot på dessa problem. är nu död, liksom den svenska modellen.