sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Grassmans forskning, författarskap och opini- onsbildning har utgjort en viktig inspirationskälla för åtskilliga ekonomer och samhällsdebattörer, däribland undertecknad, vilket framgår av innehållet i denna skrift. I boken över våra tankar (, 1983) skrev han: Det otäcka är att när en ny begreppsvärld etablerats som främjar en viss samhällssyn så blir alla språkets fångar. Precisionen blir allt mindre, allt mer underförstås. Politiska förändringar framstår som ekonomiskt nödvändiga, andra förändringar framstår som omöjliga och orealistiska. Krismedvetande blir något positivt som vittnar VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? om realism – även hos just dem som det ekonomiska språkets skevhet är riktad mot. I (Årstiderna, 1985), gick Grass- man ett steg vidare och menade att begreppsförvirringen och bris- ten på kritisk debatt om den ekonomiska politiken hotar hela det demokratiska systemet: Så länge folk tror att vi alla sitter i samma båt, att militären ska sköta krigen och att ekonomerna ska bestämma sysselsättning och reallöner, så länge kommer avdemokratiseringen att fortsätta. kom att bli ett slags modern kättare genom att kraftfullt och vederhäftigt ifrågasätta den gängse bilden av svensk ekonomi. Han grundade sin popularitet bland gräsrötterna och sin impopularitet hos makthavarna genom att avslöja att regering och riksbank hade en vilseledande bokföring av bytes- balans och utlandsskuld i nationalräkenskaperna. Grassman, då vicechef till på nomi, vann 1980 striden mot regering och riksbank, som tvingades revidera sina siffror kraftigt. I officiella statistik var underskottet i bytesbalansen nära fyra gånger så stort som i verk- ligheten. Det redovisade underskottet var 38,1 miljarder, det faktiska – som Grassman tog fram i samarbete med SCB – var mer hanterbara 9,8 miljarder. Den ekonomiska politiken och debatten i hade grundat sig på en statistik i vilken vårt underskott i bytesbalansen framstod som långt större än omvärl- dens. Efter revideringarna utifrån Grassmans forskning var Sveri- ges underskott i stället ganska typiskt för ett oljeimporterande land, med karakteristisk djupdykning i samband med oljekriserna OPEC I och OPEC II. Likadant förhöll det sig med landets utlandsställning och före- tagens driftsöverskott. Också där var den officiella statistiken en grov svartmålning av verkligheten. Det talades i valrörelsen , bland annat av den då blivande ekonomiministern , om stora utlands- skuld. Fakta talade ett annat språk. Visserligen hade landet en samlad utlandsskuld på 60,7 miljarder (offentlig, finansiell och icke-finansiell sektor, varav den senare stod för huvuddelen), men vi hade en fordran på 64,3 miljarder, och därmed en net- tofordran på 3,6 miljarder. När debatten om vår utlandsskuld in- leddes hade således ingen utlandsskuld alls, netto. När det gäller företagens driftsöverskott (bruttovinst minus kapitalförslitning) så visade våra officiella nationalräkenskaper ett blygsamt överskott på 20,2 miljarder för åren 1975–78, som präglades av kostnadskris och internationell lågkonjunktur. Efter att beräkningar blivit officiellt vedertagen statistik reviderades driftsöverskottet upp till 64,3 miljarder. Det verkliga driftsöverskottet var således högre än det av regeringen redovisade och av ekonomkå- ren diskuterade. bytesbalans och utlandsställning samt företagens driftsöverskott före och efter revidering av nationalräkenskaperna (miljarder kronor, löpande priser) nationalräkenskaper före och efter revidering 0,0 -10,0 -20,0 -30,0 -40,0 -50,0 -60,0 -70,0 Källa: SCB, Riksbank, . Diagram: 1999. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Den stridbare forskaren tvingade de styrande att plocka ned ännu en mosaikbit från den gängse bilden genom att visa att ha- de förlorat lika många exportandelar under det blomstrande 60- talet som på det krisdrabbade 70-talet. Exporten kan öka som våra exportandelar minskar något, var Grassmans budskap. Han drog parallellen att befolkning kan öka kontinuerligt trots att vår andel av världspopulationen fortlöpande minskar. Även siffrorna över de förlorade exportandelarna fick således ändras. I den reviderade nationalbudget som presenterades använde man Grassmans siffror, som visade en andelsförlust på , inte de som ha- de nämnts i långtidsutredningar och debatter. Grassman visade dessutom att svenskarnas totala konsumtion (privat och offentlig) bara hade ökat hälften så mycket som i jäm- förbara länder . Detta var alltså raka motsatsen till det tal om svensk överkonsumtion som hördes i debatten. , chefsekonom på , kom- menterar: –Även om han tog i väldigt kraftigt så tror jag att han hade rätt. I och på så ansåg de att det var illa nog som det var med ekonomi, så de tyckte att de behöv- de alla argument som man kunde få fram för att motivera en stra- mare ekonomisk politik. Och det var liksom standard år ut och år in. –Grassman började ju med att göra en studie av handelskrediterna tillsammans med , en offentlig utredning. De var färdiga omkring 1970. Sedan kom han det här på spåren, och då tror jag också att han har rätt i sina anklagelser, att lopp så ville varken eller att det skulle komma en massa data som pekade på att Det här med by- tesbalansunderskott, det kan ni glömma!. För det var ju delvis då, att inte skulle ha bytesbalansunderskott. Har vi det då måste vi låna utomlands, och det förstår alla puritanskt uppfostrade svenskar; att är det fel så kan de svälja åtstramningar. Så därför stötte han på patrull, de tyckte att så länge han inte hade absolut bevisat vattentätt och i alla avseenden, så gav de inte med sig. Han kände att han inte fick stöd, och han kanske inte fick an- slag för ytterligare en undersökning och sådant där. Grassmanfej- den vanns ju av . Han fick rätt, och det erkändes också sedan. – Men efter det ställde han sig i en annan situation, då ville han allmänt ha en mera expansiv politik. Sedan började han hävda att varenda en som sa någonting annat eller inte riktigt gick så långt också var på något sätt svekfull och halvt köpt, och det har jag ald- rig begripit varur detta kom. Trots att Grassmans forskning blev ett dråpslag för den officiella bilden av svensk ekonomi, fortsatte ekonomer, politiker och jour- nalister beskriva verkligheten i termer av att löneexplosion och överkonsumtion hade lett till en katastrof för företagen och en försvagning av bytesbalansen och (därmed) en försämring av lan- dets utlandsställning. Grassmans bild var att vi visserligen hade ett underskott i by- tesbalansen, och att vi visserligen hade en för företagen besvärlig kostnadskris och strukturkris, men att detta var problem som alla industriländer brottades med, förutom att svenska politiker hade förvärrat kostnadskrisen genom att öka arbetsgivaravgifterna mitt i en djup lågkonjunktur. Den bild som ger, att ansåg många av sina kollegor agera svekfullt och halvt köpt är korrekt. Grassman var oerhört besviken över den tystnad som bredde ut sig efter hans avslöjanden, och att så få kolleger öppet vågat eller velat stötta honom i kampen. I sin besvikelse antydde han ofta en kor- ruption bakom denna tystnad. Helt klart finns det inslag av allvar- lig korruption i detta skeende, men lika klart är att många ekono- mer helt enkelt gjorde en annan analys än Grassman, trots att de gav honom rätt när det gäller hans statistiska data, och att detta självfallet inte behöver betyda att man är köpt eller korrumperad. LO:s chefsekonom berättar om en händelse i sam- band med Grassmanaffären: – Jag satt i en skattegrupp. hade en skattegrupp som skulle se till att det blev lite skatteforskning i Sve- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? rige, och då hade det kommit in en ansökan från om att studera det där bytesbalansunderskottet som den samlade världen hade mot månen, den officiella bilden stämde ju inte. Men det var ju bara fel grupp att komma med en sådan ansökan till. Men jag sa åt ordföranden, att För guds skull – se till att får det här, för han håller ju på att gripas av noja, och dessutom är han skitduktig på det här med bytesbalansen! Han kanske inte var världens duktigaste ekonom men det här problemet kunde han utan och innan – han fick ju rätt i ! Få honom att gräva ner sig i världens bytesbalansstatistik, då kommer han ut med praktiskt bra resultat för oss alla, sysselsätt honom med något viktigt! Så ge honom forskningsbidraget, se till att han får detta! –Detta var väl 1982, ungefär. senare frågade jag honom hur det gick. Nej, sa han, han fick det inte. Men hur i helvete kunde det gå så? Nej, jag fick inte fram ett enda po- sitivt sakkunnigutlåtande, sa han. Men till vilka skickade du? När han berättade vilka så frågade jag hur fan han kun- de skicka det till dem; Det visste du väl att de säger nej! Men det var inte de första jag skickade till, sa han då. Alla han skickade till avstod från att yttra sig, därför fick han inte bidraget. berättade att han också hade skickat till , som också avstod. När jag hörde detta gick jag till och frågade Men varför i helsike skrev du inte under på det? Jo, men du förstår, jag har lyckats hålla mig undan den där striden mellan och , och du vet, jag själv har tagit ett antal strider med , och det är så att skulle jag skriva ett positivt ut- talande om då råkar jag i luven på igen, och det har jag fått nog av, och då åker jag ut i kylan igen. Å andra si- dan: om jag skriver ett negativt uttalande då kommer och kallar mig genomkorrumperad: –Det blev alltså så att alla som hade kunnat skriva ett positivt ut- låtande, de avstod. Till slut var det bara givna fiender till Grassman som fick det. Undra på att man grips av noja! Ändå är det en sys- tematik i systemet. Jag kan se orsaken till att det blir så, men sett från sida så måste det ju se ut som en konspiration. Att ock- så skickade sakutlåtande och lät givna motståndare till Grassman yttra sig, kan ju se ut som en konspira- tion, men faktum är att det var inte så, för man hade försökt få fram utlåtande även från andra, men de som kunde skriva ville inte, helt enkelt. Så olika kan världen se ut från olika ögon. vann som sagt kampen om nationalräkenskaperna, men förlorade i samma slag sin position i den akademiska världen. En orsak till det kan vara att han med sina rön och analyser indi- rekt satte käppar i hjulet för de ekonomer som byggt sin forskning och resonemang på den felaktiga, av Grassman nu reviderade sta- tistiken. En annan orsak kan kanske vara att han med sin analys trampade mäktiga samhällsintressen på tårna. Man bör veta att detta utspelade sig mitt i den mest intensiva ideologiska brott- ningskampen i vilken exportindustrin, arbetsgivarsidan och ban- kerna var på offensiven mot vänstern och den radikaliserade fack- föreningsrörelsen. fick man den första borgerliga rege- ringen , och såg därmed sin chans att så att säga lösgöra ur fackets och socialdemokratins grepp. De mosaikbitar som hade visat på en ensidig svensk löneexplosion och överkon- sumtion passade möjligen alldeles för bra in i dessa parters världs- bild för att man skulle vilja byta ut dem. Grassmans rön förstörde viktiga inslag i den bilden, vilket gjorde honom till ett irritations- moment. Fram till revideringarna av nationalräkenskaperna var han en av landets mest uppburna forskare, och som en av de ledande experterna på betalningsbalansfrågor ett aktat namn också interna- tionellt. vid uni- versitet hade nått sin status delvis med hjälp av Grassmans inter- nationella kontaktnät. Trots detta åkte han nu ut i kylan. SAF:s chefsekonom kommenterar de dramatiska händelserna: – Jag jobbade faktiskt på , och då var chef och Grassman var ju vicechef. Och de gick väl- digt bra ihop, men sedan ändrades det, och Grassman gjorde ju en väldig insats när politikerna lyckades måla upp det här med under- skotten som en fruktansvärd fara. Han hade en nyanserad bild, och där vann han en enorm respekt och framgång. Men det betyder inte att allt som han sedan driver är rätt. Du vet, det stiger en åt VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? huvudet när man tror att man då har rätt om allt. Sedan sa några att så är det inte och då uppstod en clash. Det kom till öppen strid mellan och hans chef , som hävdade att Grassmans forskning blivit för dyr för institutet. krävde att Grassman skulle söka medel ur privata fonder, och erbjöd sig hjälpa till med detta, men Grassman vägrade ta emot forskningsmedel från exportindustrin, vars världsbild han ifrågasatt genom sina rön, han ville erhålla stat- liga medel för sin forskning även i fortsättningen. Bråket mellan och blev ett känsligt ärende. Grassman ville klyva i två delar, en under honom och en under , men detta motsatte sig , och fick universitetsledningen med sig. Grassman tvingades lämna sin tjänst som vicechef på institutet, blev av med sitt tjänsterum men kunde återvända till sin forskar- tjänst. Han kände sig efter detta trakasserad på sin arbetsplats, me- dan och de med honom förtrogna anklagade för att ha slutat forska och att han därför inte hörde hemma på IIES längre. gav så småning- om ut en vitbok i vilken och övriga motståndare till Grassman förklarade sig oskyldiga till bråket. Att Grassman slutade forska hävdas än från institutet. Det är dock inte ett adekvat påstående. Visserligen skrev Grassman böcker och debattartiklar i vilka han kritiserade den ekonomiska politiken, och visserligen var han en flitig föredrags- hållare runt om i landet, men denna polemik mot den förda politi- ken utgick ifrån hans forskning. Att sprida sina forskningsresultat så att det nyanserar samhällsdebatten måste i en demokrati ses som något positivt. publicerade sina forskningsresultat också i viktiga internationella vetenskapliga tid- skrifter, ett kriterium på att man är aktiv som forskare. Dessutom var han fram till sin död sysselsatt med ett stort forsknings- projekt om de svenska kommunernas ekonomi. , doktorand i nationalekonomi vid univer- sitet i , arbetade som forskningsassistent åt på IIES. Hans kommentar till detta är: – Det är ett absurt påstående att slutade forska. Hans Tson säger i ett brev till att resultatet av din forskning sprider sig som ringar över hela den ekonomiska forskarvärlden – detta skrev han bara innan Grassman blev uppsagd som vi- cechef på . Det räcker att läsa Ekonomins gångjärn (All- männa Förlaget, 1974) så ser man resultatet av hans forskning. Han följde sedan upp forskningen och föreläste och skrev veten- skapliga artiklar. Grassmanaffären är emellertid intressant ur flera aspekter. Den är ett koncentrat av de ideologiska och ekonomisk-politiska spän- ningarna i samhället som uppstod och accentue- rades . Den inrymmer också två huvudlinjer när det gäller tolkningen kring vad som skett med svensk ekonomi : den linje som hävdar att vi har levt över våra tillgångar och den linje som vill göra gällande att vi levt under vår produktionsförmåga. Dessa tolk- ningar är förbundna med olika paradigm, olika världsbilder, inte bara med olika fakta. Grassmanaffären reser också några frågor kring sambandet mellan vår ekonomi och demokrati. För det första. Hur kunde regering och riksbank utelämna så viktiga storheter i beräkningen av bytesbalansen, utlandsställning- en, företagens driftsöverskott och våra exportandelsförluster att den officiella statistiken kom att avvika med flera från de verkliga siffrorna? För det andra. Hur kommer det sig att alla avvikelser gick i samma riktning, det vill säga att de utmålade som mer kris- drabbat än i realiteten? Om de statistiska avvikelserna uteslutande berodde på tillfälligheter och teknikaliteter, varför avvek inte sta- tistiken i andra riktningen i något enda avseende? För det tredje. Varför kämpade regeringen och emot Grassmans tolkning och siffror så länge, långt efter det att man visste att den egna statistiken var behäftad med grova fel? I stället fortsatte man från regeringen att presentera de felaktiga siffrorna. Enligt sakkunniga på SCB höll man fortlöpande Finans- departementet och underrättade om att det i den offi- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? ciella statistiken för bytesbalansen fanns en stor dold inkomst (svenska företags tjänsteexport var ofullständigt redovisad). Trots detta fortsatte ekonomiministern att låta de felak- tiga siffrorna ligga till grund för politiken och debatten. gjorde en intervju för (nr 5 1984) med . I denna intervju sa : – Ett regeringspartis uppgift är att sitta kvar vid makten . Ett oppositionspartis uppgift är att komma till mak- ten så fort som möjligt. När man har okunniga väljare, vilket vi har i , så tvingas man förenkla sitt budskap så till den milda grad. Detta gör att vi tvingas föra ett resonemang som ibland över- skrider sanningens gräns. (...) Hade vi haft kunniga väljare, som visste vad det var frågan om, skulle vi aldrig kunna hålla på som vi gör. Man kan kanske tycka att ett sådant uttalande i sig borde ha för- anlett en storm i medierna. Så blev inte fallet. Uttalandet föranled- de inte ens en kommentar i flertalet medier. Tilläggas bör väl också att manipulationer med rikets räkenska- per svårligen kan karakteriseras som en förenkling av sitt bud- skap. För det fjärde. När Grassman vann kampen och natio- nalbokföring reviderades – varför gjordes aldrig någon så kallad affär av detta? Varken regering, riksbank eller massmedier direkt basunerade ut saken. Inget land i världen har i modern tid haft oegentligheter av den här storleken i nationens bokföring. Frågan var således brännhet, och borde i en demokrati föranle- da en mycket stor uppmärksamhet och debatt fram- över. Trots en och annan tidningsartikel i ärendet var det en för- bluffande blygsam bevakning kring dessa revideringar. Varken i Aktuellt eller Rapport gjordes någon nyhet av de grova avvikelser- na i våra nationalräkenskaper. (Uppmärksamheten i medierna kring detta var inte tillnärmelsevis så stor som när en kvinnlig po- litiker köpte choklad för det kontokort hon uppbar i tjänsten.) Att de som var skyldiga till den felaktiga bokföringen inte öns- kade något rabalder kring frågan är naturligt, dock inte försvarbart. Att medierna och den politiska oppositionen inte ställde de skyldi- ga till svars är en annan sak. Detta är i sig anmärkningsvärt. Medierna hade kablat ut den felaktiga, överdrivna bilden av en- sidig svensk kris. Att man inte gjorde några längre artikelserier om ärendet kan möjligen ha med det att göra. Den politiska oppositionen ville måhända inte göra en stor affär av att landet inte var lika nattsvart krisdrabbat som man hade häv- dat. I så fall skulle ju den borgerliga regeringen kunna framstå i mer positiv dager. En annan tolkning är att om ekonomer, politiker och journa- lister hade gjort en affär av ärendet, då skulle detta komma att irritera mäktiga partsintressen. Frågan är dock om den typen av hänsyn hör hemma i en demo- krati. För det femte. Hur kan det komma sig att ekonomer, politiker och journalister än resonerar som om revideringen av natio- nalräkenskaperna aldrig genomfördes? De intervjuade ekonomerna medger visserligen att Grassman hade rätt gentemot regering och riksbank beträffande räkenskaperna, men menar sam- tidigt att hade ett allvarligt underskott i bytesbalansen, trots att nivån på underskottet var mindre oroväckande än i Riks- bankens statistik. , en av våra nuvarande vice riksbankschefer, re- presenterar detta synsätt: – Vad Grassman lyckades visa var att nivån inte var lika illa utan den låg högre upp, men kurvan gick trots allt i samma riktning, det var bara något års fördröjning innan eländet kom. Så han ändrade inte något fundamentalt, mer än att det var en överdriven nivå på det. Sedan vet jag inte hur han blev, men han upplevde sig som förföljd på något vis. Det där med bytesbalansens storlek fick han ju rätt i, men sedan har jag aldrig någonsin hört honom i något konjunkturläge tala om behovet att sanera eller strama åt. , professor på IIES, gör en liknande tolkning be- träffande Grassmans rön: VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? – Jag tyckte att han hade rätt, och det tyckte i stort sätt alla eko- nomer. Det fanns problem med bytesbalansstatistiken , och där drog och andra fötterna efter sig, för det där var lite pinsamt så att säga. Men menar jag nog att det fanns en restriktion som gjorde att det inte var så lätt att genom en expansiv finanspolitik spä på efterfrågan, därför att det hade gett större bytesbalansunderskott och budgetunderskott, för det var ju också ett problem, och av det skälet så måste man gö- ra en kostnadsanpassning då. har man då haft budgetunder- skottet som en större restriktion, men uppfat- tades bytesbalansunderskottet som en värderestriktion. Och det var väl inte skuldsättningen i sig – nivån – lika lite som det sedan har varit med statsbudgeten eller i statsfinanserna. Det har inte va- rit nivån på skulden utan att skuldsättningen förändrades, man såg inte att man kunde få stopp på utvecklingen, snarare än att man hade hamnat på en nivå som var ohållbar, det var det ju inte. Bara att om man inte gjorde något så skulle man förr eller senare hamna där. Dåvarande riksbankschefen kommenterar: – Jag hade ju mycket heta debatter med Grassman utifrån det pers- pektivet att han hävdade att det inte var något underskott i bytes- balansen. Jag hävdade att det var ett underskott i bytesbalansen, så eftersom bytesbalansen då var ett ganska dominerande mål för po- litiken, så var bytesbalansstatistiken väldigt viktig. Grassman häv- dade att vi hade en nettotillgång i utlandet, och jag argumenterade för att det var flödena som var det viktiga, inte nettotillgångarna. Har vi till exempel ett sparande på minus , att hushållen sparar med minus , så kan de fortfarande ha nettotill- gångar. Det var riktningen som var det viktiga, menade du? – Ja, sedan var det en massa tjafs om olika sätt att tolka statistiken. Och i detta tjafs om statistiken var det alltså som hade rätt och och som hade fel. Vad , , och de flesta andra ekonomer sällan nämner i sammanhanget är att huvudorsa- ken till underskottet i bytesbalansen var olje- prischockerna OPEC I (1973/74) och OPEC II (1979/80). Man talar än som om huvudorsaken till underskottet vore över- konsumtion, kostnadskris eller strukturfel (som exempelvis att skulle ha en för liten industrisektor för att vid full syssel- sättning kunna uppnå balans i utrikesaffärerna). Faktum är emel- lertid att bytesbalansunderskott med stor överensstäm- melse följde andra små, oljeberoende länders dito . Ungefär som regering och riksbank reviderade natio- nalräkenskaperna inföll den andra oljeprischocken, OPEC II. By- tesbalansen försämrades än en gång som en följd av höjda oljepri- ser, och den ekonomiska krisen blev åter samtalsämnet i medier- na. Att denna kris dock i huvudsak var gemensam för hela väst- världen diskuterades inte i tillräcklig grad. var det åter överkonsumtion, löneinflation och offentlig utgiftsexplosion som hade lett till underskottet i statsbudget och bytesbalans. Denna bild av svensk ekonomi har levt vidare fram till våra da- gar. Så intensiv var den informationskampanj som fördes att alla försök att nyansera bilden har hamnat i skuggan. Genom att måla upp bilden av 70-talets kostnadskris som ett slagfält på vilket svensk industri lämnades i ruiner slipper man också en diskussion om den kraftiga omfördelning från löntagare och småföretagare till de stora exportföretagen som pågått . När någon pekar på att ekonomi och samhälle hotas av den klyfta som skapats mellan olika grupper, regioner och företag kan fortfarande strids- ropet höras: Remember the Alamo! – Kom ihåg kostnadskrisen! Detta trots att exportindustrin fick borgerlig och socialdemo- kratisk hjälp att ta tillbaka dessa löneökningar med råge: fem de- valveringar på sammanlagt 1976–82. Detta förhållande kommenteras av ekonomen och Aftonbla- detkrönikören : – Till och med när ledarsidorna tvingas ta i det här jättetråkiga med det misslyckade kronförsvaret så säger de att Det var inte vårt fel, det var fackets fel 1975–76! En historiker kan ju bara gap- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? skratta åt en sådan förklaring.