sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — Egoismen är inte bara ett hot mot demokratin, den hotar framför allt individualismen. Samhället är alltid en form av gemenskap, och i varje gemenskap måste medlemmarna vara beredda att ta ansvar för mer än sig själva – man kan tycka illa om både ord och begrepp som solidaritet och jämlikhet, men man kan inte utan våndor för samhälle och medborgarskap låtsas som om de kan avföras från dagordningen. Grundläggande för all debatt är ... det individuella medborgarpers- pektivet. Den enskilde medborgaren i egenskap av demokratisk varelse måste ges företräde på bekostnad av varje överhetsattityd, vare sig den senare formulerats i politikens eller i affärslivets maktsfärer. Det inne- bär att både hans medborgerliga rättigheter och skyldigheter belyses. Varje försök att utgå från samhällsapparatens behov av effektivitet och styrande riskerar att begränsa den enskilde medborgarens möjligheter i stället för att öppna för hans frigörelse. (1998.) Kärnan i detta demokratiperspektiv är att medborgaren både styr och är styrd. Det är medborgaren som äger styrelsesystemet. I samma anda som citaten ovan utvecklar den holländske statsvetaren van Gunsteren ett nyrepublikanskt demokratiperspektiv, som har den enskilde medborgaren som grund. I hans perspektiv komplette- ras den nyliberala betoningen av medborgarens rättigheter med be- toning av hans institutionella skyldighet, delaktighet och lojalitet. Det individuella medborgarperspektivet karakteriseras av med- borgare i aktivitet. Vad innebär det? Ser vi till och den klassiska amerikanska republikanismen, ställde de mycket höga krav på medborgerlig moral, insikt och aktivitet. Den moderna elitde- mokratin ställer i sin tur knappast några krav alls på medborgarna utöver att de ska fungera som väljare och lyda makthavarna. Som jag ser det är den kravlösa demokratin inte acceptabel. Vi måste ställa krav på medborgarnas insikt och aktivitet. Den som kräver av medborgaren att han ska göra det som är gott och rätt även om det kan innebära obehag och personliga risker kan söka stöd i följande formulering, som jag själv finner vara intuitivt riktig, hämtad från bok : Men det finns saker man måste göra, annars är man ingen människa utan bara en liten lort . Till de självklara skyldigheterna hör att medborgaren ska rösta vid de allmänna valen och hålla sig informerad om vad som sker i politiken. Informationen kan vara av olika slag. När man har försökt HOTET MOT DEN POLITISKA DEMOKRATIN mäta den med hjälp av enkätundersökningar har dessa inte sällan sett ut som gammaldags skrivningar i statskunskap och möjligen ut- gjort en god grund för frågesportsdeltagare. Resultaten av under- sökningarna har varit deprimerande för den som förfäktar medbor- gardeltagande. De som tillfrågats kan inte formell organisation och aktuella frågor och känner inte namnen på politiker. Det är emellertid inte den typen av information som är mest intressant. Amerikanska försök med gruppdiskussioner med del- tagare från främst arbetar- och lägre medelklass visar att många av dem kan genomföra insiktsfulla och välinformerade resonemang om viktiga politiska frågor. Den process, genom vilken de kommit fram till den insikt de visar, är mycket komplicerad och har föga med utantillärning att göra (Gamson 1992). Ett exempel kan illustrera variationsmöjligheterna. En konkret, modern form av informationsinhämtning har kallats monitorial citizens. Medborgarna sveper över informationen så att de upp- märksammar många frågor över breda områden. De är inte konti- nuerligt aktiva i politiken men följer ändå med utan att direkt söka information, och de kan aktivera sig på många sätt. De påminner om föräldrar som ser efter sina barn vid en simbassäng. De samlar inte aktivt information men håller ögonen på vad som händer och är, även om de förefaller passiva, beredda på att ingripa om något skulle hända. En medborgare av detta slag är inte frånvarande utan på sin vakt även om hon har något annat för sig (Schudson 1998:310 f.). Så snart vi lämnar nivån för den normativa analysen är det tvek- samt att tala om medborgare i allmänhet. Samhället är inte homo- gent, och alla medborgare är inte likadana. diskuteras en samhällsutveckling som enligt iakttagare redan har passerat två- tredjedels-samhället och är på väg mot en-tredjedels-samhället. Två- tredjedels-samhället innebär att drygt en tredjedel av samhälls- medlemmarna (arbetslösa, invandrare, sjuka, dåligt utbildade ung- domar, ensamma mödrar osv.) ekonomiskt står vid sidan av trygg- heten i välfärdssamhället och välståndet i konsumtionssamhället. Samhällets ekonomiska och sociala klassindelning har också en poli- tisk motsvarighet som, med en frihandsteckning gjord utifrån väljar- forskningens resultat, kan se ut på följande sätt. Det finns medbor- gare med hög aktivitet – de engagerade – både bland dem med stora och små resurser (de sistnämnda koncentrerar sina små resurser som just politiska resurser), och det finns medborgare med låg aktivitet både bland dem med stora och små resurser. De med stora resurser – de likgiltiga – finner sannolikt andra vägar än politiken att tillgodose sina krav eller följer bara med, ibland utan nämnvärd kalkylering, som fripassagerare. De med små resurser – de skyddslösa –står utanför socialt och ekonomiskt och saknar tillika motivation och politiska resurser att engagera sig i politiken. I samtliga kategorier finns både vänner och fiender till den politiska demokratin. Alla demokratiska reformer måste ta hänsyn till dessa kategorier, efter- som de har sin grund i samhällets ekonomiska och sociala struktur. Det individuella medborgarperspektivet har här i första hand dis- kuterats som ett beslutsdemokratiskt fenomen. Ett sådant ställer krav som går utanför själva beslutsformen – det fordras vissa förut- sättningar för att det ska fungera. Några krav brukar kunna föras tillbaka på demokrati som livsform. Det individuella medborgar- perspektivet omfattar därmed som ett minimum dels en besluts- demokrati, som alltid placerar den enskilde medborgaren i centrum vad gäller såväl process som substans, dels demokrati som livsform som ger beslutsdemokratin vissa nödvändiga förutsättningar i form av attityder. Demokratin har som mål bara ännu mer demokrati: det demo- kratiska livet består till stor del av att söka demokratin. HOTET MOT DEN POLITISKA DEMOKRATIN tisk institutionell konstruktion kan det aldrig bli frågan om (Dryzek 1996:4). Finns faktorer som motverkar individuella medborgarperspektivet? Demokratidebatten är precis som allt annat färgad av sin tid, och den svenska debatten brukar följa den internationella. Man kan bara se på innehållet i demokratiseringsdebatten. Medan präg- lades av en stormande deltagardemokratisk entusiasm, där massorna skulle skapa demokratin, är markant elitistiskt. är det ledarna som förväntas skapa hållbara demokratiska institutioner (1995). Den kapitalistiska ekonomin lägger restriktioner på den politiska demokratins utvecklingsmöjligheter. Den internationella ekonomin ställer krav på staten, och det är alltid risk för att den politiska de- mokratin måste ge vika. Att dra till sig investeringar och förhindra kapitalflykt blir en primär uppgift för de politiska makthavarna (1996). Här diskuteras hoten mot demokratin som de framstår i idéde- batten. I den aktuella utvecklingen i (som för övrigt över- ensstämmer väl med utvecklingen i andra liberala demokratier) kan man särskilja ett antal utvecklingsdrag som kunde förväntas motver- ka försök att hävda det individuella medborgarperspektivet. För att inte tappa bort poängen formulerar jag några av dem avsiktligt lite provocerande: 1.politiken (med demokratin) ses som en speciell samhällssektor med specialiserade aktörer och inte som ett ansvar för alla med- borgare. 2.politiken angår strängt taget inte medborgaren utan är förbe- hållen politikerna till vilkas inbördes förhållanden man i första hand måste ta hänsyn. 3.handlingsförmåga räknas som en del av demokratibegreppet vilket kan gå ut över komponenter som folkmakt och fri- och rättigheter. 4.ett demokratibegrepp som ser kundens valfrihet på marknader som demokratins kärna får allt större spridning. 5.viktiga politiska sakområden (i ett första steg räntepolitiken) undantas från området för demokratiskt beslutsfattande och ansvar. 6.massmediernas och samhällsvetenskapens fokusering på den poli- tiska processens inputsida skymmer helt outputsidan som sanno- likt är viktigare för politikens faktiska utformning. 7.förvaltningens ämbetsmän tystas trots grundlagens bestämmelser om yttrandefrihet och meddelarfrihet. 8.kritiska medborgare skräms till tystnad inför utsikten till sämre behandling hos det offentliga trots grundlagens bestämmelser om yttrandefrihet. 9.språket manipuleras – inte minst genom introducerandet av en ekonomistisk terminologi som gör det allt svårare att uttrycka de etiska, rättsliga och demokratiska samhällsproblemen. Punkterna i denna uppräkning ska nu diskuteras närmare. Samtliga förorsakar att gemene man avlägsnas från det politiska beslutsfat- tandet. De kan därför beskrivas som elitdemokratiska yttringar, och sådana är definitoriskt oacceptabla för det individuella medborgar- perspektivet. Vad som redovisas i texten nedan är enstaka exempel på vad jag upplever som breda tendenser i den aktuella svenska de- mokratidebatten. Politiken som en speciell samhällssektor med specialiserade aktörer Möjligen tenderar den representativa demokratin alltid att utvecklas i riktning mot elitdemokrati. Risken för så ska ske tilltar om man ser demokratin som ett specialiserat, professionaliserat samhällsområde vid sidan av andra, och inte som något som vi alla har kollektivt an- svar för. Specialiseringen i det moderna samhället har avgränsat allt fler och smalare verksamhetsområden. Även politiken tenderar att ut- vecklas till ett särskilt område, parallellt med kommunikation, han- del, sport osv. Den ombesörjs i ökande utsträckning av yrkespoli- tiker, och de fritidspolitiker som fortfarande förekommer, på regio- nal och lokal nivå, har oftast inte mycket att säga till om. Konstruk- tionen ger oss medborgare möjlighet att ställa oss lite vid sidan av och bara titta på. Avståndet leder i sin tur till brist på ansvarskänsla, och tillåter oss att förakta politikerna vilket vi ger uttryck för i den ena opinionsundersökningen efter den andra. Fenomenet innebär ett allvarligt hot mot den politiska demokra- tin. Om vi accepterar det individuella medborgarperspektivet som norm, kan vi inte bara delegera politiken till en speciell grupp av HOTET MOT DEN POLITISKA DEMOKRATIN människor och sedan reagera som på en marknad mot beslut och åt- gärder som vi inte tycker om. Demokratin är i stället allas ansvar som kräver engagemang av alla. Till dem som föraktar politiker vill jag säga, att utifrån det indivi- duella medborgarperspektivet har vi precis de politiker som vi för- tjänar. Om vi inte uppskattar dem får vi välja nya och/eller engagera oss djupare i det politiska arbetet. Demokratin kan inte bara delege- ras bort från det samlade medborgarkollektivet till specialister, som om den vore skotillverkning eller sjukvård. Den dag vi definitivt har överlämnat politiken till proffspolitiker och superexperter, som vi svårligen kan kontrollera, kan det allvarligt ifrågasättas om vi längre har någon demokrati. Politikerföraktet har inte sällan samband med ett individualistiskt tänkande som är djupt egoistiskt. Något ansvar för kollektivet känner man inte i detta läger. Individerna griper in där de kan få största möjliga personliga fördel. Ståndpunkten uttrycks på ett klart sätt i en ledare i : De flesta svenskar har ont om tid. De försöker använda den tid de har för att på bästa sätt ordna ett gott liv för sig själva, sina närstående och andra personer de bryr sig om. De flesta svenskar vet också hur inef- fektivt politiskt arbete ofta är för att uppnå dessa mål. Det är enklare att skaffa pengar till en ny bil genom att jobba extra – åtminstone om arbe- tet är svart – än att gå med i ett parti som skatte- eller bidragsvägen kan leverera kontanterna. En genomsnittlig medborgare gör en större insats för uteliggare genom att stödja än genom att koka kaffe på en partiexpedition. Det är inte orimligt att agera på sådana insikter och , från tv-soffan, uttrycka missnöje med politiken. Det är tvärtom två sidor av samma mynt. (SvD .) Denna typ av tänkande passar inte in i det individuella medborgar- perspektivet. I detta har individualismen en helt annan mening än egoism. Bland annat innebär det att samtliga medborgare har ett kollektivt ansvar för den politiska demokratin. Politiken angår strängt taget inte medborgaren Den normativa demokratisyn, som argumenterar för ett utbrett folkligt deltagande i politiken, är inte okontroversiell. Motståndarna har framför allt ansett att den alltför dåligt avspeglar verkligheten (vilket inte är något bra argument mot en norm). I stället för att in- rikta sin forskning på att försöka förändra verkligheten, så att mass- medverkan i demokratin blir möjlig, har vissa demokratiteoretiker valt att försöka anpassa till en verklighet i vilken eliter härs- kar. Därmed sänks ambitionen för medborgarens insatser i den poli- tiska demokratin. Effekten blir att medborgaren reduceras. På in- putsidan blir han väljare, och på outputsidan blir han kund. Den vik- tiga medborgarrollen, med skyldigheter och rättigheter, försvinner i hanteringen. Den politiska processens inputsida har ägnats intresse från diver- se elitdemokratiska inriktningar i (1943) efterföljd. Kärnan i deras synsätt är att begränsa folkets uppgift till att välja mellan olika eliter vid de allmänna valen. Därefter ska folket hålla tyst för att låta eliten i lugn och ro styra till nästa val (jfr analysen i ). Synsättet är i hög grad levande hos oss. En extrem yttring av det kom fram i en debatt års riksdagsval. Den schumpeterska modellen bör som ett minimum förutsätta att väljarna har klara al- ternativ att välja mellan. Inte ens detta är självklart i dagens . Inför ett krav på att partierna före valdagen skulle ge besked om vem de kunde tänkas bilda regering med efter valen kom negativa reaktioner. I en hävdas att det vore, med tanke på den besvärliga parlamentariska situation som kunde förväntas efter valet, oklokt att begära att våra politiska partier före uttryckli- gen skall ange samarbetspreferenser. Det skulle nämligen ytterli- gare komplicera regeringsbildningsprocessen som ändå kan bli svår (1998). Från det individuella medborgarperspektivet är värde- ringen av argumentet att prioritera konsensus mellan eliterna före informerande av medborgarna klart negativ: Att sätta konsensus före medborgaraktivitet är som att spänna vagnen för hästen (van Gunsteren 1998:28). Den debattör (1998), som krävde att partierna skulle re- dovisa sina ståndpunkter i regeringsfrågan, har en demokratiupp- fattning som baseras på ett medborgarperspektiv. Det är symtoma- tiskt att han av en av sina elitdemokratiska motståndare anklagas för att han riktigt frossar i populistiska formuleringar (1998). Konsensus av det slag, som förfäktas av den falang som primärt vår- dar sig om störningsfria regeringsförhandlingar, är inte något annat än konsensus mellan eliter medan medborgarna lämnas därhän. Man kan tänka sig ytterligare ett steg i riktning bort från faktiskt väljarinflytande, nämligen att partierna inte ens bryr sig om att de- klarera vad de avser att göra med sina eventuella mandat i viktiga sakfrågor. I samma debatt som ovan fastslår en annan deltagare att HOTET MOT DEN POLITISKA DEMOKRATIN man visserligen kunde önska sig att partierna inför valet gav klarare besked om sina ståndpunkter i viktiga sakfrågor som EMU-med- lemskap och kärnkraftens avveckling. Men då uteblivna besked kan bero på att ett parti är internt splittrat och har svårt att bestämma sig och därför vill behålla handlingsfriheten får man, förefaller debattören mena, acceptera tystnaden (1998). Skulle de politiska partierna handla på det sätt de refererade in- läggen av allt att döma accepterar, fråntas demokratins väljare mer- parten av det underlag som de behöver för att kunna välja mellan eliterna. Väljarna vet varken vad partierna vill i vissa viktiga frågor eller i vilka regeringar som partierna kan tänkas ingå. De argument som anförs för att väljarna bör hållas i okunnighet är markant elit- inriktade, nämligen att partierna är internt splittrade i vissa frågor och vill behålla sin handlingsfrihet samt att förhandlingsklimatet inför eventuella regeringsförhandlingar inte får störas. Avvägningen mellan konfrontation och kompromiss på elitnivån är inte svår i medborgarperspektivet. Å ena sidan måste det före- komma konfrontation mellan eliterna, som ger medborgarna underlag för valet, å andra sidan måste det finnas någon grad av kompromissanda i beslutsprocessens sakfrågor för att tillvarata väljarminoriteters intressen. Handlingsförmåga räknas som en del av demokratibegreppet Folkmakt är ju den språkliga betydelsen av det grekiska ordet för demokrati, och sedan antiken har folkmakt varit en central del av demokratibegreppet. Den moderna, representativa demokratin växte sedan fram på den konstitutionella statens grund. Rättsstaten före- gick således demokratin. Liberalismen inordnade konstitutionalism, med sådant som rättigheter och rättssäkerhet, i sitt demokratibe- grepp. Resultatet blev att den liberala demokratin kom att betona både folkmakt och rättigheter. Även om det förekom rättigheter också i den antika demokratin (1996) är det berättigat att framhålla liberalismens större betoning av fenomenet. Men demokratin förändras ständigt, och inte ens grundkonstruk- tionerna går säkra. I dagsdebatten försöker man sålunda vidga det liberala demokratibegreppet. Det gäller framför allt i debatten om EU. Nyheten är att man i demokratibegreppet för in handlingskraft eller effektivitet som ett kriterium på linje med folkmakt och rättig- Det är knappast korrekt att längre tala om liberal demokrati – ekonomistisk demokrati är en mer täckande beteckning. Den liberala demokratins komponenter och ekonomismen Den ekonomistiska vidgningen av demokratibegreppet innebär alltså att den liberala demokratins folkmakt och konstitutionalism fått sällskap med handlingskraft (jfr 1997). Vad innebär det för vårt medborgarperspektiv? Till en del beror det på vilken vikt som handlingskraft tilldelas i demokratibegreppet. En exponent för det nya begreppet, , uttrycker sig mycket försiktigt och förutsätter att folkmakts- och rättighetsvärdena ska vara till- godosedda innan vi börjar räkna med handlingskraften för att fast- ställa graden av demokrati (1995). Handlingskraften ses visserligen som ett demokratikriterium men med den självklara förutsättningen att kravet på handlingskraft inte får köpas på med- borgarstyrelsens och rättsstatens bekostnad (et. I EU-debatten görs inte alltid denna distinktion. Sociologen återger sina intryck från en debatt med deltagare som hon tycker borde veta bättre: Där satt en panel om sex personer, politiker från höger och vänster till- sammans med två professorer och alla var rörande överens om att inter- HOTET MOT DEN POLITISKA DEMOKRATIN nationaliseringen, EU inkluderat, inte utgör något problem för demo- kratin. Ett problem var däremot att vanliga människor inte förstått detta: Alltför många lever med en nostalgisk fantombild, som stats- vetarprofessorn uttryckte det, en bild hämtad från 1950- talet. Det skulle behövas en attitydförändring hos allmänheten, menade han: Människor måste förstå att man kan behöva offra förank- ringsvärden för att i stället vinna demokratisk handlingskraft. Man måste alltså vara beredd att ge upp anspråk på delaktighet och inflytan- de, om man vill att det ska bli några resultat i politiken. Men detta är inget problem för demokratin, enligt panelens synsätt. I min kartläggning av denna debatt i boken som demokrati, drar jag också slutsatsen att vi genomgår en omtolkning av demokratin just i enlighet med de ovan nämnda paneldebattörernas syn: delaktighet och deltagande tonas ned medan effektivitet och handlingskraft skjuts i fokus. Demokrati handlar nu inte så mycket om folkligt inflytande och kontroll av den politiska makten, som om möjligheten att driva sakpoli- tik. Resultatpolitiken kan rent av underlättas av inskränkningar i det folkliga deltagandet. Det är detta professor menar när han häv- dar att förankringsvärdena kan behöva offras för handlingskraften. Men frågan är: den politiska ordning som då uppstår, förtjänar den verkligen att kallas demokratisk? (1998.) Att effekten blir den registrerar är inte förvånan- de. Varför har man fört in handlingskraft i själva demokratibegrep- pet? Det går ju alldeles utmärkt att pröva ett demokratiskt systems handlingskraft utan att se denna som en del av demokratibegreppet. Därefter kan vi fråga oss om vi vill ha demokrati om den inte ger önskade resultat. Schumpeter tar t.ex. avstånd från demokratin om den skulle åstadkomma att man bränner häxor eller förföljer kristna osv. (Schumpeter 1943.) Bara det att handlingskraft införlivas med demokratibegreppet bäddar för problem. Handlingskraft passar definitivt inte till det individuella medborgarperspektivet. Jag instämmer därför helt med , när hon hävdar att om man ser demokratiskt deltagande som ett hot och inte som en framgång är det knappast en demokratisk ordning man förespråkar. Även om den kan resultera i sakpolitiska framgångar (1998). Möjligen kan man be- skriva den demokratisyn som uttrycks i paneldebatten som ett slags demokrati för folket, det vill säga brukarna-kunderna-klienterna får vad de vill, men saknar möjlighet att själva påverka detta (jfr Macpherson 1966). Det är en typ av demokrati som allvarligt kan ifrågasättas. Det vore utomordentligt illa för den politiska demokratin om man såg sambandet mellan de tre komponenterna – folkmakt, kon- stitutionalism och handlingskraft – som ett nollsummespel, i vilket man har demokratinivå om handlingskraften ökar samti- digt som folkmakt och fri- och rättigheter i motsvarande grad mins- kar. Demokrati som kundens valfrihet på marknader En annan demokratidistinktion, som också kan ses som en elitise- ring, är den mellan offentligdemokrati, som gäller makten över det offentliga, och marknadsdemokrati, som gäller valfrihet på markna- der (som underbyggs av offentligt garanterade rättigheter). Vi möter här ett av den liberala demokratins fundamentala problem. Grovt sett förfäktas i dagens demokratidebatt, som respektive förstaprioritet, offentligdemokrati av vänstern och marknadsdemo- krati av högern (jfr 1990). I det första fallet representeras samhällsmedlemmen av medborgaren, i det andra av kunden. Dess- värre används beteckningen demokrati för båda formerna, och man måste faktiskt veta i vilken falang en person hör hemma för att veta vad han menar med demokrati. HOTET MOT DEN POLITISKA DEMOKRATIN Distinktionen mellan dessa båda former av demokrati är möjlig just genom att det liberala demokratibegreppet är sammansatt av ele- menten folkvälde och konstitutionalism vilka kan komma i konflikt med varandra. Högerdemokratin ser den offentliga makten som ett hot mot individernas rättigheter, medan vänsterdemokratin ser folk- makten som en garanti för jämlikheten i samhället. Man kan alltså säga att dessa båda demokratibegrepp uttrycker motsättningen mel- lan frihet (marknadsdemokratin) och likhet (den offentliga demo- kratin). Med ett västdemokratiskt sätt att uppfatta den politiska de- mokratin ingår både likhet och frihet, och balansen mellan dem av- görs av en praktik som innefattar en ständig diskussion. Strängt taget föreligger det ingen motsättning mellan de båda demokratibegreppen så länge man låter vänsterdemokratin gälla det offentliga och högerdemokratin marknaden. Problem uppstår om man försöker låta det ena systemet dominera det andra eller överför någon demokratiform till fel system.