sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Detta kan t.ex. bli aktuellt om de personer den smittade kan ha fört smittan vidare till befinner sig utomlands eller av andra skäl inte går att få tag i. 6lUVNLOGD EHIRJHQKHWHU I|U VPLWWVN\GGVOlNDUHQ Paragrafen motsvaras närmast av 29 § i gällande smittskyddslag. Skyl- digheten att lämna uppgifter gäller bara om det är fråga om allmän- farlig smittsam sjukdom och endast om en begäran om uppgifter fram- ställts av smittskyddsläkaren. Vidare krävs att uppgifterna behövs för att smittskyddsläkaren skall kunna fullgöra sina uppgifter enligt smitt- skyddslagen. Bestämmelsen motsvarar 8 § i gällande smittskyddslag. Den är inte begränsad till allmänfarliga smittsamma sjukdomar. Enligt bestämmel- sen har smittskyddsläkaren i ett enskilt fall, på begäran, rätt att få 512 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU upplysningar från kommunala nämnder som fullgör uppgifter på miljö- och hälsoskyddsområdet samt från sjukvårdspersonal om detta behövs för att han skall kunna fullgöra sina smittskyddsuppgifter. Några form- krav på själva begäran eller på hur uppgifterna skall lämnas ställs, liksom tidigare, inte. Smittskyddsläkaren har också rätt att ta del av uppgifter i handlingar under samma förutsättningar. Hans rätt att få upplysningar eller att ta del av uppgifter i handlingar är begränsade till de fall då han behöver dem för att kunna fullgöra sina uppgifter enligt smittskyddslagstiftningen. Att begärd uppgift omfattas av sekretess hindrar inte att den skall lämnas ut till smittskyddsläkaren. Paragrafen ersätter 30 § i gällande smittskyddslag. Den nuvarande bestämmelsen omfattar dock endast hivinfektion. Underrättelse får ske om det är nödvändigt för en utredning enligt 55 §, dvs. utredning efter anmälan om att den enskilde (vid allmänfarlig smittsam sjukdom) inte iakttar erforderliga försiktighetsåtgärder eller inte följer anvisad medi- cinsk behandling och detta innebär en smittrisk för andra människor. Om underrättelse skall ske eller inte får avgöras av smittskyddsläkaren efter omständigheterna i det enskilda fallet. Självfallet bör underrättel- sen begränsas till den eller de av de nämnda myndigheterna som be- döms kunna lämna relevant information. Paragrafens I|UVWD VW\FNH motsvarar huvudsakligen 31 § i gällande smittskyddslag; den befintliga bestämmelsen omfattar emellertid endast smitta av hivinfektion. Enligt det nya DQGUD VW\FNHW är tiden för anmäl- ningsskyldigheten begränsad från det att underrättelse enligt 65 § mottagits. Har smittskyddsläkaren av någon anledning inte kunnat avsluta sin utredning, kan han, om han bedömer det nödvändigt på nytt göra underrättelse enligt 65 §. En ny tvåmåna- dersfrist enligt 66 § andra stycket börjar då löpa. 5lWW WLOO HUVlWWQLQJ YLG YLVVD nWJlUGHU Paragrafen reglerar kostnadsfrihet beträffande vissa läkemedel. Be- stämmelserna om rätt till ersättning vid vissa åtgärder har närmare behandlats i den allmänna motiveringen, kap. 33. Enligt bestämmelsen skall läkemedel vara kostnadsfria för den en- skilde om läkemedlet bedöms vara ägnat att minska risken för smitt- spridning. Avsikten är att läkemedel som vid en objektiv vetenskaplig )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 513 bedömning bedöms minska risken för smittspridning, t.ex. genom att minska smittsamheten eller hämma tillväxten hos smittämnet, skall vara kostnadsfria för den enskilde. Kraven motsvarar vad som gäller enligt nuvarande bestämmelser. Kostnadsfriheten inbegriper enligt paragrafen läkemedel för i princip alla smittsamma sjukdomar som om- fattas av smittskyddslagen. Emellertid förutsätts regeringen precisera tillämpningsområdet genom särskilda föreskrifter. För att omfattas av kostnadsfriheten måste läkemedlet vara förskri- vet av läkare. Receptfria läkemedel omfattas således inte. Däremot spe- lar det ingen roll om förskrivande läkare är verksam inom den offent- liga hälso- och sjukvården eller privat praktiserande. Några krav ställs inte heller på att läkaren skall vara ersättningsberättigad enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning eller enligt vårdavtal med lands- tinget. Här erinras om att patienter som blivit smittade av hivinfektion inom den svenska hälso- och sjukvården erhåller fria läkemedel enligt lagen (1993:332) om avgiftsfria sjukvårdsförmåner m.m. för vissa hiv- smittade. I paragrafen regleras när kostnadsfrihet gäller för undersökning, vård och behandling av smittsam sjukdom. För kostnadsfrihet förutsätts att det är fråga om undersökning, vård och behandling som är ägnad att minska risken för smittspridning. I den allmänna motiveringen, kap. 33, beskrivs närmare vad som avses med att åtgärden skall vara ägnad att minska risken för smittspridning. Avsikten är att det till grund för kostnadsfriheten skall ligga en objektiv bedömning av åtgärdens betydelse för att minska fortsatt smittsprid- ning. Kostnadsfriheten skall således gälla samtliga åtgärder som direkt kan leda till att smittsamheten minskar eller hålls tillbaka. Endast så- dana åtgärder som saknar direkt betydelse för smittspridningen, t.ex. behandling av komplikationer till sjukdomen, är undantagna från bestämmelsens tillämpningsområde. Läkaren, och inte den enskilde, avgör om åtgärden har betydelse från smittskyddssynpunkt. Kostnadsfriheten är begränsad till allmänfarliga smittsamma sjuk- domar samt övriga smittsamma sjukdomar som omfattas av bestämmel- serna om smittspårning i 22 §. Det är i dessa fall angeläget att den som kan vara smittad söker läkare, och detta bör därför inte medföra kost- nader för den enskilde. Kostnadsfriheten gäller för undersökning, vård och behandling som ges inom egna hälso- och sjukvård eller av privat verksam läkare under förutsättning att verksamheten är offentligt finansierad. I förhållande till nu gällande ersättningsbestämmelser (63 § i befintlig 514 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU smittskyddslag) innebär bestämmelsen en viss utvidgning av kostnads- friheten. För undersökning, behandling och vård som ges av läkare som inte omfattas av lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning och inte har vårdavtal får däremot den enskilde även fortsättningsvis betala själv. Patienter som har blivit smittade av hivinfektion inom den svenska hälso- och sjukvården erhåller kostnadsfri sjukvård enligt lagen (1993:332) om avgiftsfria sjukvårdsförmåner m.m. för vissa hiv-smittade. I paragrafen anges vem som har rätt till förmånerna enligt 67 § och 68 §. Med hänsyn till medlemskap i omfattas även de per- soner som ingår i personkretsen enligt rådets förordning nr 1408/71 bland de förmånsberättigade. Paragrafens p 3 är en följd av att kommit- tén föreslår att rätten till kostnadsfria förmåner enligt förordningen (1968:235) med särskilda bestämmelser om gratis undersökning och behandling av sjömän vid vissa smittsamma sjukdomar skall regleras i lag (se kap. 33). I övrigt innebär bestämmelsen inte några förändringar mot vad som gäller enligt nuvarande smittskyddslag. Här erinras om att asylsökandes rätt att kostnadsfritt erhålla bl.a. vård och åtgärder enligt smittskyddslagen regleras i 4 § förordningen (1994:362) om vårdavgifter m.m. för vissa utlänningar. Bestämmelsen innebär att landstingen svarar för alla kostnader som uppstår på grund av bestämmelserna om kostnadsfrihet för den enskil- de, dvs. även för undersökning m.m. som företas av privat verksam lä- kare med offentlig finansiering. Detta är en skillnad mot nu gällande bestämmelser (jfr 64 § i gällande smittskyddslag), enligt vilka lands- tinget svarar för kostnader för åtgärder och läkemedel som förordnats inom den egna verksamheten, medan staten svarar för övriga kostnader. Ändringarna är föranledda av förändringar rörande kostnadsansvaret för läkemedelsförmåner enligt lagen (1996:1150) om högkostnads- skydd vid köp av läkemedel m.m. och rörande läkarvårdsersättning enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning. 7LOOV\Q P P Den statliga tillsynen är ett viktigt medel för att öka enhetlighet och kvalitetsmedvetande inom smittskyddet. skall även fort- sättningsvis ha tillsynen över smittskyddet i landet (jfr 65 § i gällande )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 515 smittskyddslag), vilket naturligtvis även omfattar smittskyddsläkarnas verksamhet. Styrelsens tillsyn över smittskyddet hänger nära samman med dess tillsyn över hälso- och sjukvården, och styrelsens tillsyn över smittskyddsverksamheten bör samordnas med dess tillsyn över hälso- och sjukvården i stort. Genom bestämmelsen i 71 § ges alla de befogenheter, inklusive möjligheten att förbjuda viss verksam- het, som föreligger vid styrelsens tillsyn över hälso- och sjukvården. Kommitténs vidare överväganden när det gäller tillsynen framgår av den allmänna motiveringen, kap. 29. skall följa och vidareutveckla smittskyddet. I likhet med vad som sker skall styrelsen utfärda allmänna råd till ledning för tillämpningen av smittskyddslagen. Dessa kan behandla skilda frå- gor, såsom t.ex. riktlinjer för smittspårningsarbetet eller ge vägledning till enskilda läkare beträffande vilka praktiska och medicinska råd som kan vara befogade vid olika slag av sjukdomar. Paragrafen reglerar vilka beslut av smittskyddsläkare och annan läkare som är överklagbara. Den är uppb yggd efter mönster i 52 § i den gäl- I paragrafens I|UVWD VW\FNH anges att vissa beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. gäller emellertid en allmän regel om domstolsprövning av förvaltningsbeslut. Regeln har införts i 22 a § förvaltningslagen (1986:223), och innebär bl.a. att förvaltningsbeslut överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Det kan ifrågasättas om denna regel bör ersätta bestämmelser i annan lagstiftning, såsom t.ex. smittskyddslagen, om överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen har dock i förarbetena till 22 a § för- valtningslagen uttalat att reglerna i annan lagstiftning fyller en viktig funktion som information till allmänheten, och att särskilda regler om överklagande tills vidare bör behållas i lag och även i fortsättningen in- föras i ny förvaltningsrättslig lagstiftning. Jämfört med 52 § i befintlig lag innehåller den föreslagna bestäm- melsen ett mindre antal beslut som kan överklagas. Orsaken härtill är att somliga beslut som fattas av smittskyddsläkaren enligt den nya lagen istället skall fattas av länsrätten som första instans. Beslut om läkarundersökning som den enskilde motsatt sig skall t.ex. fattas av länsrätten och inte av smittskyddsläkaren (se kap. 26). Detta innebär även att sådant beslut kan överklagas till kammarrätten. För att kammarrätten skall ta upp ett sådant mål krävs emellertid att prövnings- 516 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU tillstånd meddelas, se nedan 75 §. Vidare blir det, till skillnad från vad som gäller , länsrätten som i första instans har att pröva en begäran från den isolerade att isolering oberoende av samtycke skall upphöra. Både länsrätten och smittskyddsläkaren har emellertid befogenhet att häva ett beslut om isolering, om de får kännedom om att skäl för sådan inte längre finns. De smittskyddsläkarens beslut som får överklagas enligt paragrafen är beslut om tillfällig isolering, avslag på begäran om tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område, meddelande av villkor i samband med sådan vistelse samt återkallelse av tillstånd att vistas utanför vård- inrättningens område. Vidare kan vissa beslut som enligt lagen kan fat- tas av chefsöverläkare överklagas, nämligen beslut enligt 49 § om att förstöra eller försälja berusningsmedel m.m., samt beslut enligt 44 § om inskränkningar i rättigheterna för den enskilde som isolerats oberoende av samtycke vad gäller sysselsättning, utomhusvistelse, telefonsamtal, besök m.m. Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av vissa av till- synsmyndighetens beslut, nämligen sådana som rör förelägganden en- ligt 58 §. Bestämmelsen motsvarar 53 a § i den befintliga lagen. Enligt denna krävs inte prövningstillstånd i kammarrätt i mål som gäller tvångsisole- ring eller upphörande av tvångsisolering. Även i nya lagen föreslås att prövningstillstånd inte skall erfordras i mål som rör frihetsberövande. Paragrafen motsvarar 55 § i den gällande smittskyddslagen. Paragrafen motsvarar 54 § i gällande smittskyddslag. Bestämmelsen motsvarar till del 56 § i nu gällande smittskyddslag. I I|UVWD VW\FNHW anges den tidsfrist, inom vilken länsrätten har att ta upp mål om isolering oberoende av samtycke enligt 33 § och föreskrif- ter enligt 34 § till prövning. Bestämmelsen innebär att den slutliga handläggningen, i form av muntlig förhandling eller föredragning, mås- te ha påbörjats inom den föreskrivna tiden. Föreligger särskilda skäl får länsrätten förlänga tiden. Ett särskilt skäl i lagtextens mening kan t.ex. vara att ytterligare utredning måste inhämtas beträffande den person för )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 517 vilken ansökts om isolering. Med hänsyn till målens brådskade karaktär skall emellertid förlängning av tiden endast ske undantagsvis och när det är oundgängligen nödvändigt. $QGUD VW\FNHW innehåller särskilda regler om den tidsfrist, inom vil- ken länsrätten har att ta upp mål om tillfällig isolering enligt 36 §. Des- sa mål är av ytterst brådskande karaktär. I 36 § finns bestämmelser om att smittskyddsläkares beslut om tillfällig isolering måste underställas länsrätten , annars förfaller beslutet. Länsrätten skall i sin tur ta upp målet och senast från det att underställningen skedde. Tillfällig isolering får bestå . Det har inte föreslagits någon särskild regel i lagen om när dom eller beslut senast skall meddelas. Någon sådan regel finns inte heller i den befintliga smittskyddslagen. Beslut bör emellertid kunna meddelas i nära anslutning till muntlig förhandling, när sådan hållits. I VLVWD VW\FNHW bestäms att länsrätten får förordna rörande saken i avvaktan på målets avgörande då fråga är om isolering oberoende av samtycke, tillfällig isolering eller föreskrifter. Detta gäller även då frå- ga är om ytterligare isolering eller förlängning av föreskrifter enligt 38 §. Bestämmelsen, som bl.a. reglerar domstolarnas skyldighet att hålla muntlig förhandling i mål om isolering oberoende av samtycke, tillfäl- lig isolering och upphörande av isolering motsvarar i stort 57 § i gällande smittskyddslag. Regler om när muntlig förhandling skall hållas i övriga mål enligt smittskyddslagen återfinns i 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Paragrafen ersätter 58 § i gällande smittskyddslag. Huvudregeln är att nämndemän skall delta i handläggningen av mål i kammarrätt enligt smittskyddslagen. Nämndemän skall emellertid inte, med hänsyn till den korta tidsfristen vid prövning, ingå i rätten då målet rör tillfällig isolering. En liknande bestämmelse rörande tillfälliga frihetsberövan- den finns i lagen (1990:52) om bestämmelser om vård av unga och i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. I detta sammanhang erinras om domstolens möjlighet enligt förvalt- ningsprocesslagen att inhämta yttrande från eller hålla förhör med sak- kunniga. Vad gäller rättens sammansättning i länsrätt, se nedan kap. 36.9. Bestämmelsen ersätter 59 § i gällande smittskyddslag. 518 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU Bestämmelsen motsvarar 60 § i gällande smittskyddslag. S.k. surrogat- delgivning och kungörelsedelgivning får inte användas vid delgivning med enskild i mål och ärenden enligt smittskyddslagen. Bestämmelsen motsvarar 61 § i gällande smittskyddslag. Den har sin bakgrund i att många beslut enligt lagen till sin natur är sådana att de måste kunna verkställas genast, t.ex. beslut om tillfällig isolering och läkarundersökning. I paragrafen regleras när biträde av polismyndighet kan lämnas för att säkerställa vissa enligt lagen beslutade åtgärder. Paragrafen motsvarar till del 62 § i nu gällande smittskyddslag. Hjälp av polismyndighet kan begäras för att genomföra av länsrätten beslutad läkarundersökning, för att genomföra isolering oberoende av samtycke eller tillfällig isolering samt för att återföra en person som isolerats med stöd av lagen till vårdinrättning. Dylik begäran skall i samtliga fall göras av smittskyddsläkaren. Begäran skall innehålla de uppgifter som polisen behöver för att utföra uppdraget, t. ex. namn och eventuell adress beträffande den som biträdet avser, vilken typ av sjuk- dom den enskilde kan befaras vara eller är smittad av och vart han skall föras. Vid biträde vid beslut om läkarundersökning enligt p 1 skall polisen söka upp den som misstänks vara smittad och föra honom till den läka- re som skall genomföra undersökningen. Kan undersökningen inte ge- nomföras på annat sätt kan det ytterst också bli fråga om att hålla fast den enskilde. Då fråga är om biträde för att verkställa isolering obero- ende av samtycke eller tillfällig isolering enligt p 2 eller återförande till vårdinrättning enligt p 3 är polisens uppgift att söka upp den enskilde och föra honom till vårdinrättningen. Kvarhållandet på vårdinrätt- ningen när den enskilde väl kommit dit svarar för. Enligt bestämmelserna i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område kan begära biträde av polismyndighet för att kunna genomföra sin tillsyn över smittskydds- verksamheten (se 71 § ovan). )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 519 Paragraferna 85 och 86 motsvarar i princip 69 § och 70 § i gällande smittskyddslag, medan den föreslagna 87 § innebär en utvidgning av regeringens befogenheter jämfört med vad som gäller. I 87 § be- myndigas regeringen att utfärda särskilda föreskrifter om smittskyddet också i fredstid, om beslut inte kan avvaktas och epidemi av allvarlig smittsam sjukdom utbrutit eller hotar att utbryta i landet. Meningen är att regeringen vid svåra påfrestningar i fredstid vid vilka akuta smittskyddsåtgärder är nödvändiga skall kunna besluta om sam- ordnade nationella åtgärder och andra särskilda insatser inom smitt- skyddet. Föreskrifter som meddelats med stöd av paragrafen måste sna- rast underställas prövning. I den allmänna motiveringen, kap. 29, finns en redogörelse för kommitténs överväganden beträffande nationell samordning och styrning. Av 2 kap. 6 §, 8 § och 12 § regeringsformen framgår att föreskrifter som meddelas med stöd av bestämmelserna i de här föreslagna 85–87 §§ inte får avse begränsningar i medborgarnas grundlagsfästa skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp eller frihetsberövande. 36.2Förslaget till lag om ändring i (1998:808) Paragrafen är ny. Dess I|UVWD PHQLQJ motsvarar i huvudsak 12 § första stycket andra meningen i gällande smittskyddslag. Med hänsyn till vikten av samverkan mellan de myndigheter på vil- ka det ankommer att vidta åtgärder för att förhindra smittspridning in- förs en bestämmelse som föreskriver information och samråd. Miljö- balkens kapitel om tillsyn innehåller redan en bestämmelse om att sam- arbete skall ske mellan tillsynsmyndigheterna och sådana statliga och kommunala organ som skall utöva tillsyn i särskilda hänseenden eller som på annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för tillsynsverksam- heten. Den nu föreslagna bestämmelsen innebär således en utvidgning av den redan föreskrivna samarbetsskyldigheten. Informations- och samrådsskyldigheten läggs vidare uttryckligen på den nämnd som skall utöva tillsyn över miljö- och hälsoskyddet. I bestämmelsen anges att informationen skall lämnas skyndsamt. Detta innebär en skärpning i förhållande till vad som föreskrivs . 520 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU Härigenom avses att understryka kravet på snabbhet i förfarandet. Att få kunskap om förhållanden utan tidsutdräkt är ofta en förutsättning för att adekvata smittskyddsåtgärder skall kunna vidtas. Vad avser föreskriften om samråd bör det på motsvarande sätt som gäller finnas möjlighet att – om smittskyddsläkaren inte kan nås i en brådskande situation – fatta beslut eller vidta åtgärd utan föregående samråd. Smittskyddsläkaren får då istället informeras i efterhand. Med hänsyn till arten av de uppgifter som åvilar smittskyddsläkaren kan denne dock nås utan större tidsutdräkt. Möjligheten att fat- ta beslut eller vidta viktiga åtgärder utan att samråd ägt rum torde där- för endast i sällsynta fall behöva utnyttjas. Åtgärder eller beslut av be- tydelse för den enskilde, såsom t.ex. ett beslut om att avliva ett säll- skapsdjur, bör dock av rättssäkerhetsskäl inte kunna vidtas eller fattas utan att samråd med smittskyddsläkaren först ägt rum. Det bör upp- märksammas att bestämmelsen inte innebär att smittskyddsläkaren er- håller en beslutanderätt över kommunen. Även om det förutsätts att den kommunala nämnden beaktar smittskyddsläkarens uppfattning är det nämnden som avgör huruvida åtgärden skall vidtas. Paragrafen är ny. Den avser att klarlägga för den eller de nämnder som utövar tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet när ett ansvar för smittskyddsåtgärder senast inträder. I skyldigheten att utöva tillsyn ligger att den kommunala nämnden skall vidta de åtgärder som behövs för att tillse att bestämmelserna om bl.a. hälsoskydd efterlevs. Det kan emellertid hända att myndigheten saknar kännedom om för- hållanden som påkallar ett ingripande av myndigheten. Förhållandena kan också vara sådana att myndigheten är tveksam till huruvida åt- gärder verkligen erfordras. I smittskyddsläkarens allmänna uppgifter ingår att verka för en ef- fektiv samordning av smittskyddsåtgärder. Smittskyddsläkaren har vi- dare en särskild skyldighet att underrätta berörda myndigheter om för- hållanden som han bedömer påkallar åtgärder från deras sida. Genom underrättelse enligt det föreslagna stadgandets I|UVWD VW\FNH klargörs för den kommunala nämnden att smittskyddsläkaren fått upp- gifter som tyder på att en smittkälla i miljön (mot vilken det åligger nämnden att ingripa ) sprider eller misstänks sprida smitta. Nämnden har ett ansvar för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtas. De åtgärder som avses är såväl utrednings- som bekämpningsåtgärder. Smittskydds- läkaren kan aktualisera smittskyddsansvaret hos olika berörda myndig- heter . Ett sådant förfarande kan bli aktuellt t.ex. vid ett ut- brott där flera objekt är tänkbara som smittkälla. )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 521 Den kommunala nämndens ansvar för att vidta åtgärder inträder se- nast när underrättelsen erhållits. fått känne- dom om förhållanden som nämnden bedömer påkallar ett ingripande, inträder naturligtvis ansvaret för att vidta smittskyddsåtgärder vid den- na tidigare tidpunkt. Någon särskild form för underrättelsen föreskrivs inte. Bestämmel- sen innebär inte att smittskyddsläkaren har rätt att ge bindande direktiv till den kommunala nämnden rörande vilka åtgärder som skall vidtas. $QGUD VW\FNHW införs för att lösa den lagkonflikt som kan uppkomma när det gäller utredning och bekämpande av smitta eller sjukdom hos djur som kan medföra olägenhet för människors hälsa. Ingripanden för att lokalisera smittkälla hos djur och förhindra att smitta sprids från denna bör ske med stöd av bestämmelserna i miljö- balken endast såvitt gäller sällskapsdjur som innehas av enskilda. Som sådana avses i första hand sällskapsdjur som hålls i människans bostad. En strikt begränsning till dessa har dock inte ansetts lämplig. Exempel- vis bör även en hund som bor i en hundkoja omfattas av bestämmelsen. Sällskapsdjur som är föremål för yrkesmässig uppfödning eller yrkes- mässig försäljning faller emellertid utanför tillämpningsområdet. Ge- nom den föreslagna bestämmelsen kommer således djur i zoobutiker – till skillnad från vad som gäller enligt nuvarande smittskyddslag och enligt praxis – i fortsättningen inte att ingå i det kommunala ansvars- området. Paragrafen är ny. Den motsvarar till stor del 34 § i gällande smitt- skyddslag. Förstöring av personliga föremål för att förhindra smittspridning torde knappast ha förekommit . Det är emellertid inte otänkbart att ett behov av en sådan åtgärd kan uppkomma bl.a. med hänsyn till att nya sjukdomar med okända smittvägar kan upp- träda. Om en sådan åtgärd skulle bli nödvändig bör det ankomma på kommunen att bestämma och stå kostnaderna för åtgärden. Genom den föreslagna bestämmelsen ges den eller de nämnder som utövar tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet befogen- het att förstöra vissa föremål.