sou · GNB393 · 2000-01-01 00:00:00 — och uttrycker uppfattningar som är väldigt vanliga i den miljö där jag vistats, hur vanliga de är utanför denna miljö kan jag inte bedöma men jag håller det för troligt att situatio- nen i har sina motsvarigheter i många andra förorter i , likväl som i och . Det bristande enga- gemanget i den demokratiska processen är inte ett resultat av okun- skap eller ointresse – det är en produkt av utanförskap, det är i första hand resultatet av det övriga samhällets förhållningssätt. I en mening är ungdomar i och omkring The ovanliga, det finns kanske inte så många lika artikulerade unga in- vandrargrupper som ser sig själva som soldater och som ser de multietniska kulturuttryck de skapar som sin vapenarsenal och som på detta sätt knyter an till och identifierar sig med marginaliserade grupper på andra kontinenter och som ur detta utvecklar en egen distinkt kultur med tydliga politiska förtecken. I en annan mening är de tämligen vanliga. I många andra motsvarande bostadsområden runt om i sker liknande möten och fusioner mellan unga med olika bakgrunder. Varje område har sina specifika förutsätt- ningar, sin egen historia, sin egen etniska sammansättning osv. Detta innebär att de kulturer som de unga skapar i sina möten ser olika ut i olika områden. Men även om den lokala variationen är stor finns det ändå vissa fundamentala, gemensamma mönster för de flesta invandrardominerade förorter, oavsett om de ligger i , eller . Ett är flickornas underordnade roll i de gatu- kulturer som utåt gestaltar dessa ovan skisserade utvecklings- mönster. Naturligtvis har jag haft kontakt med och intervjuat flickor i mitt forskningsarbete, men jag har i denna artikel valt att koncentrera mig på de unga männen. Ett annat påfallande drag som tycks vara gemensamt för dessa miljöer är identifikationen med och influenserna från de livsstilar och ideal, från den frustration och vrede som gestaltas i den samtida Nordamerikanska ghettokulturen. Svart kultur, vit ungdom Från kulturforskning vet vi att avgränsade ungdomliga subkulturer, i såväl som i , ända sedan mellankrigstiden inspirerats av, eller direkt tagit över, element (framför allt musik- och dansstilar) från afroamerikansk kultur. Från framväxten av de första moderna ungdomskulturerna - då den svarta hot-jazzen stod i centrum för intresset – över be bop och rhythm and blues, soul, funk och reggae fram till dagens rapmusik har den afro- amerikanska musiken utgjort ett centralt inslag i ungdomskulturen. Hip hop, den kultur där rap-musiken växt fram, framstår allt tydligare som den globala urbanitetens underklasskultur. OUR NATION – MY NATIONALITY Också i visar den samtida ungdomskulturen på ett av- görande inflytande från denna afroamerikanska storstadskultur. decenniers, ofta medelklassdominerade, jazzfreaks, blues- eller soulfanatiker exotiserade den svarta kulturen och tog till sig element från denna för att utmana föräldrakulturen. Detta mönster finns naturligtvis alltjämt, men det nya är att det är me- delklassens unga som dominerar intresset för den afroamerikanska kulturen. Detta intresse har tagits över av invandrarungdomar. De odlar förvisso också romantiska föreställningar om den svarta ghettokulturen, men det avgörande för dessa ungas identifikation är att den bygger på att man lik- eller parallellställer sin egen situation med de svartas i . Deras fascination inför den afroamerikanska kulturen har sin grund i att denna tillhandahåller estetiska uttryck vilka fungerar som utgångspunkt för att på ett effektivt sätt formulera egna erfarenheter av utanförskap och diskriminering. som dessa kulturella koder ger uttryck för motstånd erbjuder de alternativ till de i det svenska samhället etablerade identitets- och livsmönstren. Men identifikationen med afroamerikanska kulturen rymmer en dubbelhet. Å ena sidan ter det sig som om denna kulturs öppenhet och call and respons-struktur bär på embryon till nya gemen- skaper och kulturformer. Dess estetiska koder, inte minst i musiken, utgör ett språk som i vissa avseenden löser upp eller förmår att bygga broar över etniska gränser och därigenom skapa förutsätt- ningar för nya former av allianser och sammansmältningar. I detta finns en potential som skulle kunna ligga till grund för konstruktiva dialoger och läroprocesser mellan det svenska samhället och de unga som använder sig av dessa kulturmönster. Å andra sidan ser vi hur marginalisering och maktlöshet bidrar till att skapa en fasci- nation inför ghettots kriminella gängkulturer, vilken kan förstärka utanförskap och segregation. De tendenser av fientlighet till den dominerande kulturen som redan finns i vissa av de miljöer där många invandrarungdomar växer upp kan förstärkas genom identifi- kationen med de mest oförsonliga och våldsorienterade aspekterna av ghettokulturen. Denna kan därigenom legitimera och cementera en oförsonlig konfrontationsinställning som redan gror i vissa mil- jöer. En sådan utveckling är inget otänkbart framtidsscenario om den allt påtagligare utvecklingen mot segregation och marginalisering inte kan brytas. Om vi inte lyckas vända detta utvecklingsmönster kommer allt fler invandrarungdomar att få allt större svårigheter att ta sig in i det svenska samhället. Många upplever redan sin situation som om att de har hamnat i en åter- vändsgränd och de ser inte någon annan lösning än att vända sig mot samhället. Alla har inte den konstruktiva och artikulerade ambition som The , som trots de häftiga poserna och sin aggressiva rap-musik knackar på för att bli synliggjorda och insläppta i det svenska samhället. Rap – ett ymningt grenverk av stilar Vad är då rap och hur ser denna ghettokultur ut? Med rötter i den svarta kulturens orala och musikaliska traditioner och med en öppenhet för hela det moderna samhällets ljudlandskap växte rappen fram i svarta ghetton på under senare delen av 1970- talet. Med enkla medel skapades en gatans musik, som på ett nytt och effektivt sätt gav uttryck för, och offentlighet åt, den brutala verklighet många svarta levde i. Rappen var de unga svartas sätt att kommunicera med sitt eget folk. Rap-musiken är ett ymnigt grenverk av olika stilar och rikt- ningar och dess utövare består inte enbart av svarta. Trots detta var det ändå den svarta, nationalistiskt eller afro-centristsikt orienterade rappen som fick icke-svarta unga att på allvar lyssna på rap. Denna politiskt engagerade rap växte fram . Portalfigurerna för denna black consious rap var Public Enemy. Denna av samhällskritik och socialrealism infärgade hardcore-rap fick snart fotfäste på den och hamnade då i centrum för utvecklingen. Musiken var här redan från början direkt knuten till, eller framsprungen ur, det svarta ghettots gängkulturer, med polisbrutali- tet, interna krig och knarkhantering som några av dess mest fram- trädande tema. De militanta hos Public Enemy fick här stå tillbaka för en gatukultur, gangsta, som inte bara gav uttryck för en kritik av orättvisorna i ett rasistiskt samhälle utan också för vapenfetischism, kvinnoförakt och våldsromantik. Det är i detta sammanhang som den s.k. gangsterrappen växt fram. tillbaka har denna form av rap-musik på allvar gjort sitt inträde i , framför allt runt om i de stora städernas förorter. En aspekt av identifikationen med gängkulturer rör gangster-rappens iscensättelse av heterosexualitet och maskulinitet. Att bli man har i vårt samhälle blivit en öppnare process än . De traditionella mönstren för manlighet är ifrågasatta. Detta har gjort invandrargrabbarnas situation än mer komplex, då OUR NATION – MY NATIONALITY de ju på ett än mer påtagligt sätt ofta tvingas utveckla identitet i en korseld mellan förmoderna och senmoderna mansbilder. En konse- kvens av att den traditionella maskuliniteten eroderar är att vissa grupper uttrycker behov av entydiga ramar för sin egen identitetsut- veckling. En inre osäkerhet kan döljas och pareras med en yttre, machoorienterad framtoning. I gangster-rappen iscensätts ett ut- tryck för denna form av kompensatorisk maskulinitet. Här visar mannen upp en omättlig hetrosexuell aptit och en brutalitet som sätter skräck i den etablerade ordningen. Ett sätt att förstå denna maskulinitet är att se den som ett försvar mot en djupt liggande osäkerhet inför det egna könet, en osäkerhet som hanteras genom att blåsa upp sig med en omnipotent image. Denna form av mas- kulinitet, menar den psykoanalytiska teorin, är inte sällan resultatet av familjemönster där fadersauktoriteten är svag eller helt frånva- rande och där modern, med utgångspunkt i sina egna och i familjens behov, upprättar starka bindningar till sina söner. Att dessa mönster är framträdande i den svarta ghettokulturen vet vi från otaliga stu- dier. Även om vi inte kan hänvisa till vetenskapliga undersök- ningar som visar hur situationen ser ut i de multi-etniska förorterna i vill jag, utifrån min egen mycket begränsade erfarenhet, ändå hävda att det här finns motsvarande utvecklingsmönster. Havin´no love, my homeis became the family I never had, rap- par Ice T från South Central L.A. För att överleva i den svarta stor- stadsdjungeln måste man tillhöra ett gäng. När fadern är borta är det i klanen eller gänget man skapar trygghet och det är via den man får manlig bekräftelse. Dessa faderlösa brodersklaner är för dess med- lemmar den enda giltiga auktoriteten. Det är också i gänget man tillägnar sig centrala aspekter av vad som i kulturen definieras som maskulinitet. Denna utvecklas i och befästs av gänget genom strikt koreograferade och ritualiserade handlingsmönster. Gruppen erbju- der också ett skydd eller en fri-zon där det ges möjlighet att ladda upp en sviktande identitet såväl som att leva ut fantasier om respektlös aggression mot alla representationer för det segregerande majoritetssamhället och all frihetsinskränkande överhet. Gänget är också själva basen för den gatumytologi och bad-boy-image som gangsterrappen utvecklat med stor kommersiell framgång. En av rap-kulturens myter handlar om rapparen som den hem- löse, on the edge living street kid, ett samhällets olycksbarn som musiken räddar till ett nytt liv och som genom rappen blir företrä- dare för sitt folk och sin kultur. Ice Cube, Ice T, KRS-One – ja i princip alla stora rap-artister har denna bakgrund. Med det officiella utbildningsväsendets mått mätt är dessa artister alla obildade Men de saknar ingalunda förmåga att åskådliggöra livsvill- koren i ghettot och heller inte intellektuella verktyg att analysera samhället. Den street-wiseness de utvecklar har inte bara relevans för ghettots svarta invånare. Den amerikanske litteraturhistorikern menar att en av förklaringarna till att rapmusiken fått en allt större publik bland icke-svarta är att den är en av de få röster i dagens som säger sanningen om en rad missför- hållanden i det amerikanska samhället. Det är inte utan att dagens unga svenska förortsrappare ser behovet av och känner sig manade att ta sig an denna uppgift i vårt land. De ser sin rap-musik som en sorts alternativ, underground-journalistik där de marginaliserade, svaga och osynliggjorda grupperna i samhället kan träda fram och förmedla sin situation och sina erfarenheter från det svenska sam- hället. Den fascination dagens rap-artister utövar på unga män har dock i lika stor utsträckning att göra med den samtida svarta ghetto- kulturens och rappens förhållande till att vara bad och hard. Många av de killar jag möter upplever och uttrycker känslor av frustration och utanförskap. Utanförskap som inte är ett medvetet val skapar inte sällan känslor av underlägsenhet, vilka i sin tur kan leda till behov av en identitet som markerar motstånd eller avstånds- tagande i förhållande till det samhälle som förpassat individen till denna utanförposition. För att hantera upplevelser av vanmakt kan man söka sig till situationer där man framträder som skräckin- jagande. Ett sätt att göra detta är att framställa sig som verkligt bad, och vad kan vara mer bad än att identifiera sig med ghettots vulkaniska vrede och kriminella gangsta stil. Ju ovilligare det svens- ka samhället är att se och möta de unga förortsinvandrarnas situa- tion och behov, ju större risk är det att just denna typ av identitets- mönster framstår som den enda utvägen för allt fler. Ungdomskulturen och det demokratiska underskottet Samhällsutvecklingen befinner sig i ett kritiskt skede; arbetslöshet, segregation, nya fattigdoms- och marginaliseringsmönster har blivit allt mer accentuerade. De grupper som är utsatta för denna utveckling uppfattar sig själva som ställda utanför samhället. Denna situation har skapat en legitimitetskris för demokratins traditionella former. Ett visst mått av solidaritet och rättvisa är en förutsättning för att människor skall uppfatta demokratin som OUR NATION – MY NATIONALITY fungerande och som en möjlighet och därigenom ge legitimitet åt makten. Det turbulenta ekonomiska, sociala och poli- tiska utveckling har skapat samhälleligt accepterade attityder vilka närmast kan liknas vid en typ av moralism som i sin förlängning bär på tydliga element av förakt för svaghet och utsatthet. Dessa ten- denser har bidragit till att forma ett nytt samhällsklimat, det har växt fram en ton i samhällsdebatten som ibland för tankarna till det klassamhälle den svenska arbetarrörelsen en gång försökte avskaffa. Segregationen har delat upp det svenska samhället längs sociala och etniska skiljelinjer som inte bara är ett uttryck för ojämlikhet, dessa skiljelinjer tydliggör och förstärker värderingsmönster som inte tillåtits få utrymme i debatten. Det har i olika sammanhang hävdats att rasism och invandrar- fientlighet inte kan informeras bort med rationella argument efter- som dessa fenomen har sina rottrådar nedsänkta i de mytiska och psykiska energier som investerats i kulturen under århundraden. Att utveckla en förståelse för rasismens komplexitet, som naturligtvis också innefattar ekonomiska, sociala och kulturella aspekter, är av central betydelse för varje strategi som har för avsikt att förstärka delaktighet och demokrati. Den i under 1980- och 90- talen växande nyrasismens ideologiska fundament utgörs av före- ställningen att kulturer inte kan eller får blandas. Inte minst mot denna bakgrund är det viktigt att lyfta fram de potentialer som kan finnas inbäddade i den ungdomskulturella vardagspraxis där det sker ett kontinuerligt övertagande av livsforms- och stilelement från olika kulturer. I ungdomskulturens etniska dialektik och i de stora städernas multikulturella förorter, där hip hop har en central ställning, kan vi se framväxten av en ny typ av kultur som inte ut- vecklas längs absoluta etniska gränsdragningar utan i ett komplext mönster av sammansmältning. Dessa nya orena hybridkulturer, deras gränsöverskridande gemenskaper och nyskapande kulturella uttryck är en utmaning av nyrasismens föreställningar. Här finns erfarenheter som kan ge viktiga bidrag till de anti-rasistiska strate- gier som måste utvecklas för att skapa förutsättningar för delaktig- het och demokrati i det svenska samhället. För kulturindustrin innebär ungdomstidens öppenhet, sökande och identitetsarbete en gyllene möjlighet att exploatera sina konsu- menters behov. Men därmed utplånas ändå inte behoven av identi- tet, sammanhang, mening osv. som ligger till grund för konsumtio- nen. Därför är det viktigt, inte minst för de krafter som har inten- tioner att främja delaktighet och som vill stärka de demokratiska processerna, att kunna läsa och förstå vad den mångfald av uttryck vi ser på ungdomsscenen handlar om. Det är förödande att enbart betrakta ungdomars ibland provokativa delkulturer som hot vilka måste oskadliggöras eller integreras. I själva verket bär dessa grupper ofta på för hela samhället värdefulla kunskaper då de i sina kulturella uttryck på ett nytt och känsligt sätt kommenterar och gestaltar samhälleliga problem och motsättningar. Genom att vägra lyssna på och ta tillvara den kritik som utvecklas här kan vi gå miste om väsentliga bidrag till diskussionen om hur samhälleliga problem kan hanteras. De etablerade politiska institutionernas tveksamheter inför de uttryck som tar sin utgångspunkt i ungdomarnas egen kultur grun- dar sig på mekaniska och förenklade föreställningar om populär- kulturen. Ungdomar är inte blott och bart offer för kommersia- lismen. Kulturindustrins roll och funktion är motsägelsefull. Också via masskulturen finns det möjligheter at utveckla förståelse för ungas position i samhället – här aktiveras fantasin, här döljer sig också kraven på att bli respekterad och tagen på allvar, här finns potentialer för motstånd och protest. All användning av kultur, också den passiva konsumtionen, vilar på ett spänningsfyllt möte mellan de kulturella produkterna och egna erfarenheter och behov. Synen på ungdomarnas egna kultur- och protestformer som nå- got hotfullt har grepp om de traditionella politiska insti- tutionerna. Min utgångspunkt är att ungdomskulturen innehåller många viktiga läroprocesser och jag menar att de politiska partierna, skolan och alla andra sammanhang där unga möter samhälleliga institutioner borde visa större förståelse och intresse för den kultur ungdomarna själva utvecklar och ser som sin egen. Den typ av självstyrande ungdomsverksamhet som ett hip hopkollektiv eller rockband utgör kan ses som ett forum för läroprocesser där det ut- vecklas en rad kompetenser som är av vikt för de ungas medverkan och delaktighet i övriga demokratiska processer i samhället. Denna typ av ungdomskulturer är viktiga genom att unga här utvecklar en konkret och direkt verkande demokrati, här skapas sammanhang där de utvecklar kontroll över den egna kroppen, den egna gemenskapen och de expressiva kulturella uttryck som bidrar till att inför det omgivande samhället manifestera den egna positionen. Det krävs att de demokratiska institutionerna och de politiska partierna utvecklar en större känslighet för vad det innebär att vara ung . Ungdomskulturens egenproduktion av perspektiv och infall har små möjligheter att realisera sina inneboende potentialer om det politiska systemet tvingar in ungdomen i rigida organisa- OUR NATION – MY NATIONALITY Lär vi oss inte lyssna till de unga på de språk de själva skapar eller använder sig av (utan i stället kommer med morali- serande förmaningar) innebär det att vi låter den kraft och den kritik som så väl behövs för att vitalisera och fördjupa demokratin gå förlorad. Min förhoppning är att det med utgångspunkt i kultur- analys är möjligt och nödvändigt att överskrida de perspektiv som i första hand ser arbetet med att skapa och fördjupa människors del- aktighet i samhället som en fråga om att bättre informera om vissa demokratiska plikter och skyldigheter. Snarare måste detta arbete förstås som ett deltagande i produktionen av nya samhälleliga och kulturella villkor, vilka på ett annat sätt än vad som är fallet respekterar och ger alla grupper och individer tillträde till alla aspek- ter av samhället. När arbetarklassen vid seklets början ställde krav på rösträtt var det för att man var utestängd från demokratiska möjligheter att påverka hur det välstånd man själv producerat skulle fördelas. Efter en lång och hård kamp mot den tidens etablerade former för politisk ordning lyckades man uppnå en allmän och lika rösträtt för kvinnor och män. Dagens situation är omvänd, nu är det den etablerade, officiella politikens institutioner och partier som i ljuset av de ungas flykt från politiken med all kraft försöker fånga in de unga i den traditionella politikens former för att kunna upprätthålla sin legitimitet. Men det finns inga enkla svar på hur man skall handskas med det växande demokratiska underskott som hotar den nuvarande politiska ordningen, inte minst av den anledningen är det viktigt att vara öppen, våga lyssna och visa respekt för de skilda världar och de många verkligheter som ryms i Det Nya . De migrationsströmmar, marginaliseringsprocesser och segrega- tionsmönster som i grunden omvandlat , tenderar att göra invandrarskap liktydigt med utanförskap. Den franske sociologen betecknar, när han talar om motsvarande utveckling i , dessa villkor som rasism utan ras. De invandrarkillar jag intervjuat i Los , väntar sig inget av det svenska samhället. De tvingas växa upp i ett samhälle med påtvingade etniska gränser, där social ojämlikhet framställs som kulturella skillnader. Den sociala och kulturella logik som här är verksam leder till att de ungas subkulturella motstånd också antar etnifierade framträdelseformer. Ghettokulturens poser, jargonger och attityder tenderar att erbjuda en exklusiv motidentitet – bara för svartskallar. De unga svenskar som tvåtredjedels- samhället förpassat till andra klassens medborgare, som är lika mycket utanför som invandrarungdomen, finner sin identitet och sina motståndsformer i kulturyttringar med andra etniska förtecken och politiska preferenser. Det är mellan dessa båda grupper som den mest desperata kampen om erkännande, tillhörighet och respekt står. I de kulturer de unga utvecklar synliggörs motsättningar och konflikter som rör sig under ytan i samhället. Ungdomskulturen kan därvidlag liknas vid en seismograf. De unga invandrare som finns ute i de stora städernas förorter är, trots att de formerar sig i expressiva kulturer, i många avseenden osynliga. Segregationen har förpassat dem till avgränsade reservat där man har mycket begränsad kontakt med det omgivande samhället. I detta sammanhang är musik och an- dra kulturella uttryck viktigt. Kulturen utgör en möjlighet att gestalta och bearbeta sin situation, inte minst genom att den skapar förutsättningar för självförståelse och bär på möjligheter till utvecklandet av kollektiva handlingsstrategier. Kulturen är också en kanal där den egna situationen kan kommuniceras till andra, en kanal som kan göra de egna livsvillkoren synliga för resten av sam- hället. En viktig aspekt av arbetet med att bryta segregations- mönstren handlar om att erbjuda ungdomarna i dessa områden, invandrarungdomar såväl som svenskar – killar såväl som tjejer – möjligheter att framställa sig själva och att därigenom skapa arenor där de kan framträda och bli synliga. Detta är av vikt för det arbete som vill fördjupa de demokratiska processerna. Ungdomskulturerna i de multietniska förorterna bär på en kritik av det senaste decen- niets samhällsutveckling som vi kan negligera. I det offentliga, politiska samtalet finns en tendens att förneka eller blunda för de senaste årtiondenas utveckling. Denna hållning bottnar i en icke uttalad, men ändå starkt närvarande förhoppning om att det bara skulle vara en parentes. Det finns utan tvekan en (om än inte alltid artikulerad) önskan om att den gamla ordningen snart skall återställas. Men historien är en irre- versibel process – detta är Det Nya och vi måste inte bara lära oss handskas med den nya verklighet som de skillnader och den diversifiering detta nya samhälle skapat, vi måste också öppna oss för de möjligheter denna nya situation innebär. OUR NATION – MY NATIONALITY 1Alla egennamn är av sekretesskäl fingerade. 2I litterarurförteckningen finns arbeten om den nya underklassdebatten som varit viktiga för denna text refererade. För en introduktion kan t.ex. Migione (red): and the Underclass, : Blackwell 1996 eller Social Kritiks specialnummer om Underklass och sociologi nr 37 1995 rekommenderas. Wacquants artikel Marginalitet i storbyerne i det kommende årtusind i Social Kritik nr 52/53 1997 är också en alldeles utmärkt text, den ger en bra översikt av några centrala teman i underklassdebatten. 3Denna CD 199.88 (nineteenninethyeightyeight) är utgiven på skivetiketten MRN och kan beställas genom MRN, Box 315, 401 10 . För mer info: , Les (1996) New ethnicity and . , (1993) Close to the edge. Reflections on rap, i Tikkun Vol. 8, nr 2 , (1992) Youth and multiculturalism i , , in youth culture. : USU/JMK Gilroy, (1987) There Ain´t No Union . Gilroy, (1993) The . Modernity and Double Consciousness. , (1988) , .