sou · GNB354 · 2000-01-01 00:00:00 — Det finns inte någon möjlighet att i ta ut tull eller annan allmän avgift för tredjelandsvaror som smugglats in i gemenskapen och sedan, utan att ha övergått till fri omsättning, förs till från annat . Därmed skulle inte samtliga förutsättningar för straff enligt 1 § varusmugglingslagen 1 vara uppfyllda. Inte heller skulle förutsättningar föreligga för straff enligt 6 § samma lag, eftersom godset i fråga inte har varit föremål för varusmuggling enligt lagens första paragraf. Med hänsyn till det anförda bör införas en bestämmelse om att tullmyndigheten i samband med gränspasseringen uppbär tull för varan. Vad först gäller anmälan som förutsättning för att någon skall kunna ställas till ansvar för varusmuggling bör uppmärksammas att det i Ds 1998:53 Ny smugglingslag föreslås (s. 191 f.) att åsidosättandet av en anmälningsplikt i samband med in- eller utförsel av varor inte längre skall utgöra ett allmänt brottsrekvisit såvitt avser rena smugglings- brott, det vill säga fall då någon för in eller ut en vara i strid mot förbud eller villkor för in- eller utförseln, eller då någon på otillåtet sätt förfogar 1 1 § lagen om straff för varusmuggling avser bl.a. den situationen då någon utan att ge det tillkänna hos verderbörlig myndighet till riket inför eller från riket utför gods för vilket tull, annan skatt eller avgift skall erläggas till statsverket. 114 Tullbehandling av icke-gemenskapsvaror över en vara som är belagd med in- eller utförselförbud. I promemorian anförs visserligen att den omständigheten att sambandet med anmälningsplikten föreslås slopad givetvis inte innebär att exempelvis tullagens regler om anmälningsskyldighet bör utmönstras eller ändras. Detta uttalande borde dock inte gälla anmälnings- skyldigheten enligt 9 a §, som tillkommit enkom på grund av att anmälningsplikt är en förutsättning för ansvar för varusmuggling. Förslaget avser dock som sagt endast de rena smugglingsbrotten; det innebär i princip inte någon ändring beträffande undandragandebrotten, eftersom brottsbeskriv- ningen i de fallen knyter an till uppgiftslämnandet eller det uppgifts- lämnande som rätteligen skulle ha skett 1. Vad så gäller utgångspunkten att tullen i de i 9 a § aktuella fallen skall uppbäras i måste konstateras att den inte står i överens stämmelse med EG-rätten. Av artikel 202 i tullkodexen framgår att en tullskuld som grundar sig på olaglig införsel till gemenskapens tullområde av tullpliktiga varor, vilket det torde vara fråga om i 9 a §-fallen, uppkommer då varorna olagligen införs. Detta innebär att tullskulden uppkommer, och skall uppbäras, redan i det första EG- landet. Att detta är fallet belyses ytterligare av det förslag till ändring av artikel 215 som kommissionen framlagt2. Enligt artikel 215.1 i tullkodexen anses en tullskuld uppkomma på den plats där de omständigheter inträffar som förorsakar skulden. När det inte är möjligt att fastställa denna plats, skall enligt artikel 215.2 tullskulden anses ha uppkommit på den plats som tullmyndigheterna konstaterar vara den plats där omständigheterna kring varorna är sådana att en tullskuld uppkommit. Om de upplysningar som är tillgängliga för tullmyndig- heterna gör det möjligt för dem att fastställa att tullskulden redan hade uppkommit då varorna fanns på en annan plats , skall, enligt artikel 215.4, tullskulden anses ha uppkommit på den plats som kan fastställas vara den plats där varorna befann sig, då före- 17 § i förslaget till ny lag om straff för smuggling m.m. lyder: Den som i samband med införsel eller utförsel av en vara uppsåtligt genom att undandra varan tullbehandling eller genom vilseledande uppgift till en tullmyndighet ger upphov till fara för att tull, annan skatt eller avgift undandras döms för tullbrott till böter eller fängelse i högst . För tullbrott döms också den som uppsåtligt förfogar över en oförtullad vara eller över restitutionsgods och därigenom föranleder att tull, annan skatt eller avgift undandras eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan. Detsamma gäller den som uppsåtligt förfogar över vara i strid mot villkor som uppställts för befrielse från eller nedsättning av tull eller annan skatt. Se Ds 1998:53 s. 31, 192 och 462 f. 2KOM(1998) 226 slutlig, 98/0134 (COD). Tullbehandling av icke-gemenskapsvaror 115 komsten av en tullskuld tidigast kan fastställas. Kommissionen föreslår bl.a. att det skall läggas till en punkt 5 enligt vilken tullskuld, som en tullmyndighet konstaterar har uppkommit i en annan medlemsstat i enlighet med artikel 202, skall anses ha uppkommit i den medlemsstat där den konstaterades, om skuldbeloppet är lägre än 5 000 ecu. Av det ovan anförda framgår att det kan ifrågasättas om en bestämmelse motsvarande 9 a § skall införas i den nya tullagen. Om förslaget att sambandet mellan anmälningsplikt och ansvar för varu- smuggling skall tas bort bifalls, behövs bestämmelsen inte såvitt avser de rena smugglingsbrotten. Även om detta inte blir fallet saknas – med nuvarande lydelse av tullkodexen – ett annat brottsrekvisit, nämligen att det skall vara fråga om gods, för vilket tull skall erläggas till statsverket. Undanhållande av tull är visserligen inte alltid en förutsättning för att ansvar för varusmuggling skall kunna komma i fråga, enligt 1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling kan det vara fråga om gods för vilket bl. a. tull skall erläggas till statsverket eller som enligt stadgande i lag eller författning inte får införas eller utföras. Av det ovan citerade förarbetsuttalandet får dock anses framgå att det är just de fall då tull undanhållits som lagstiftaren haft i åtanke. Som framgått ovan föreligger det inte någon tullskuld i i 9 a §-fallen. Situationen blir givetvis något annorlunda om artikel 215 ändras i enlighet med vad som redovisats ovan; tullen skall då uppbäras i om skuldbeloppet är lägre än 5 000 ecu. Vår slutsats är att en bestämmelse motsvarande 9 a § inte är förenlig med nu gällande EG-rätt, men att en liknande bestämmelse kan komma att behövas om artikel 215 ändras; dock endast beträffande undan- dragandebrotten om förslaget i Ds 1998:53 godtas. Vi föreslår därför att någon bestämmelse motsvarande 9 a § inte nu tas in i den nya tullagen. 116 Tullbehandling av icke-gemenskapsvaror Fråga har uppkommit huruvida de förrättningsavgifter som tas ut enligt 18 kap. tullordningen är förenliga med EG-rätten. Enligt 115 § tullagen sker tullförrättning utan kostnad för allmänheten inom område och på de tider som regeringen föreskriver. Regeringen får föreskriva att tullförrättning även i andra fall skall ske utan kostnad för allmänheten. Enligt 116 § tullagen skall den som föranleder tullförrätt- ning som inte är avgiftsfri betala avgift för förrättningen (förrättnings- avgift) enligt taxa som regeringen föreskriver. Beslutanderätten har delegerats vidare till . Enligt 74 § tulllförordningen föreskriver om de områden och tider på vilka tullförrättning sker utan kostnad för allmänheten. Styrelsen föreskriver efter samråd med i vad mån tullförrättning som äger rum i samband med trafik av särskild beskaffenhet eller annan tullförrättning skall ske utan kostnad för allmänheten. Enligt 75 § tullför- ordningen föreskriver Generaltull- styrelsen taxa för förrättningsavgift. föreskrifter om förrättningsavgift finns i 18 kap. tullordningen. I den inledande paragrafen finns bl.a. en definition på begreppet tullförrättning (någon sådan definition finns varken i tullagen eller i tullförordningen). I kapitlet förstås med tullförrättning sådan klarering av fartyg eller luftfartyg i kommersiell trafik direkt med tredje land och av kommersiellt gods, som verkställs av tulltjänsteman. Klarering, eller närmare bestämt tullklarering, är enligt 2 § tullagen en tullmyndighets åtgärder i fråga om en vara som angetts till en godkänd tullbehandling. Vidare stadgas att förrättnings- avgift inte tas ut för klarering av gods som sker genom automat- klarering1. I 18 kap. 2 § anges att tullförrättning som sker inom tullklareringsområde på expeditionstid är avgiftsfri om inte annat föreskrivs. I 18 kap. 3 § finns bestämmelserna om i vilka fall och med vilka belopp förrättningsavgift skall utgå. För tullförrättning som sker inom tullklareringsområde än expeditionstid och för tullförrättning som sker utanför tullklareringsområde skall avgift tas ut med för fartyg (inklusive färjor) och för luftfartyg i kommersiell trafik, både vid ankomst och vid 1 I 18 kap. 7 § anges vidare att förrättningsavgift inte tas ut för summarisk deklaration, uppläggning på tillfälligt lager, gränsövergångsattest, ATA- och TIR-carneter, utfärdande av T2L-dokument samt företeende av blad 3 av exporttulldeklaration vid utfartstullkontor. Tullbehandling av icke-gemenskapsvaror 117 När det gäller kommersiellt gods med fordon finns två taxor: då det är fråga om fordonslast med enbart varor för vilka uppgift lämnats genom elektroniskt dokument per fordonslast, samt i andra fall per fordonslast. Två olika taxor gäller också för kommersiellt gods i annat fall: för varor för vilka uppgift lämnats genom elektroniskt dokument per anmälan och för övriga varor för varje påbörjat femtal anmälningar som lämnas i ett sammanhang för en betalnings- skyldig eller i visst fall för flera betalningsskyldiga. När tullförrättning sker utanför tullklarerings- område tas dessutom ersättning ut för tullpersonalens resekostnader och traktamenten. Något begrepp motsvarande tullförrättning används inte i EG-rätten. Begreppet torde dock omfatta de åtgärder tulltjänsteman vidtar i samband med inlämnande av deklaration, som behandlas bl.a. i artikel 202 i tillämpningskodexen. I artikeln anges att deklarationen skall inges till det behöriga tullkontoret under de fastställda dagar och tider då tullkontoret är öppet, men att tullmyndigheterna får på deklarantens begäran och på dennes bekostnad tillåta att deklarationen inges utanför de fastställda öppettiderna. I vissa fall torde också bestämmelserna i artikel 239 i tillämpningskodexen aktualiseras. Dessa bestämmelser gäller undersökning av varorna; varorna skall undersökas på de därtill avsedda platserna och under de tider som tullmyndigheterna angivit för det ändamålet. Tullmyndigheterna får dock på deklarantens begäran tillåta att undersökningen av varorna sker på andra platser och under andra tider. Alla kostnader i förbindelse med detta skall bäras av deklaranten. Tullförrättningen innefattar dock inte alltid en under- sökning av varorna. Därför torde ofta den EG-rättsliga grunden för att ta ut förrättningsavgift vara endast artikel 202. I författningskommentaren till 115 § tullagen konstateras 1 att bestämmelsen om avgift beträffande förrättning har stöd i artikel 202 i tillämpningskodexen. När det gäller förrättning på annan plats görs bedömningen att frågan måste anses falla inom nationell kompetens; regeringen hänvisar här till att den inhämtat att bestämmelser som möjliggör att kostnaden för sådana förrättningar kan tas ut av den som begärt eller föranlett förrättningen finns både i och i . 1994/95:34 s. 165. 118 Tullbehandling av icke-gemenskapsvaror Vid bedömningen av förrättningsavgifternas förenlighet med EG-rätten bör uttalanden i dess dom i mål nr 125/94, Aprile Srl i likvidation mot Amministratione delle Finanze dello Stato, 1995 s. I-2919, beaktas. En av de frågor som dom- stolen hade att besvara i det målet var, huruvida det förbud mot avgifter som har en motsvarande verkan som tull som gäller beträffande handel mellan medlemsländerna också gäller då det är fråga om handel med icke- medlemsländer, bl.a. EFTA-länderna. De aktuella avgifterna var de avgifter som i togs ut för tullförrättningar som ägde rum utanför normal arbetstid. Domstolen konstaterade först att bestämmelserna i direktiv /643 om förenkling av fysiska kontroller och administrativa formaliteter beträffande varuförflyttningar mellan medlemsländerna endast gäller varuförflyttningar mellan medlems- länderna och inte handel med icke-medlemsländer, inklusive EFTA-länderna, om inte annat särskilt beslutats av gemenskapen beträffande handel med vissa icke- medlemsländer. Domstolen konstaterade dock vidare att EG-tullområdets enhetlighet och likformigheten i den gemensamma handelspolitiken skulle bli allvarligt underminerade, om medlemsländerna tilläts att ensidigt införa regler om avgifter som har motsvarande verkan som tull på import från icke-medlemsländer. Det ankommer på gemenskapen att bestämma och, om nödvändigt, ändra nivån på tullar och skatter på varor från dessa länder. Domstolens svar på frågan var således att medlemsländerna inte får ensidigt införa regler om avgifter som har motsvarande verkan som tull beträffande handel med icke-medlemsländer samt att ett förbud mot sådana avgifter i ett bi- eller multilateralt avtal mellan gemenskapen och ett eller flera icke-medlemsländer eller i rådsförordningar om gemensam organisation av marknaderna för olika jordbruksprodukter, har samma räckvidd som då det är fråga om handel inom gemenskapen. Bestämmelsen om förrättningsavgift då tullförrättning sker på annan plats än plats inom tullklareringsområde baseras inte på en EG-rättslig bestämmelse i de fall det inte är fråga om undersökning av varor. Den är en ensidig, nationell bestämmelse. Frågan är dock om förrättnings- avgiften skall betraktas som en avgift med motsvarande verkan som tull. Av uttalanden i det under avsnitt 3.2 relaterade avgörandet torde följa att den förrättningsavgift som tas ut då tullför- rättningen sker inom normal expeditionstid men på annan plats än plats inom tullklareringsområde är en avgift med motsvarande verkan som tull, om den inte kan anses utgå som betalning för en service som kommer importören till del och dessutom kan anses stå i proportion till denna service. Tullbehandling av icke-gemenskapsvaror 119 EG-rätten förutsätter inte att deklaration skall kunna lämnas in på annan plats än vid ett tullkontor. Av artikel 202 framgår att deklara- tionen kan lämnas in vid ett annat tullkontor än det som anses vara det behöriga tullkontoret, men detta är det enda undantaget. Vidare torde anledningen till att tullförrättningen görs på annan plats än plats inom tullklareringsområde vara att det är lämpligare för företagen. Därför torde dessa förrättningar kunna anses utgöra en service för deklarant- erna - eller deras ombud. Avgifterna är vidare så pass låga att de i så fall torde kunna anses stå i rimlig proportion till denna service. Vår slutsats är att bestämmelserna om förrättningsavgifter inte strider mot EG-rätten. Det kan dock ifrågasättas om det är lämpligt och förenligt med servicemål att förrättningsavgift tas ut vid tullförrätt- ning som sker på för tullklarering bemannad tullexpedition. Förslag: En generell proportionalitetsbestämmelse som omfattar alla de kontrollåtgärder som kan vidtas med stöd av tullagen inleder kapitlet om kontrollverksamheten. En bestämmelse om tulltjänstemans rätt att bruka våld eller tvång tas in i tullagen, liksom en bestämmelse om tull- tjänstemans skyldighet att rapportera misstanke om brott och rätt att medge rapporteftergift. Rapportskyldigheten omfattar brott mot författ- ning som ligger inom ansvarsområde. Rapport- eftergift får lämnas om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. Bestämmelserna om betalnings- säkring utformas så, att det är som gör framställan om betalningssäkring, för det allmännas talan och begär verkställighet hos kronofogdemyndigheten då det är fråga om tull och annan skatt som tas ut för varor vid import. Bestämmelserna i lagen om tullkontroll av varumärkesintrång tas in i tullagen; bestämmelserna i den till lagen hörande förordningen tas in i tullförordningen. får viss befogenhet att utfärda föreskrifter om verkställigheten av bestäm- melserna om tullkontroll beträffande varumärkesintrång. Det tydliggörs att ansökningsavgift får tas ut även för ansökan om förlängning av ett ingripande. Det införs en be stämmelse av vilken framgår att ansvaret för kostnaderna för förstöring av varor som befunnits vara varumärkes- förfalskade eller pirat tillverkade åligger svaranden, men att sökanden ansvarar mot staten för kostnaderna om ersättning inte kan utsökas hos svaranden. Ansvars bestämmelsen i tullagen utformas så, att det klart framgår att den också omfattar brott mot förbudet i artikel 2 i EG:s varmärkes intrångsförordni ng. Vidare klargörs att ansvaret att verkställa domstols dom om förstöring av varor åvilar endast beträffande sådana varor som kvarhålls av . Ramarna för tullmyndigheternas kontrollverksamhet anges i tullkodexen. Sålunda sägs i artikel 13 att tullmyndigheterna får, enligt de villkor som anges i gällande bestämmelser, utföra alla de kontroller som de anser nödvändiga för att säkerställa att tullagstiftningen tillämpas korrekt. Tullkodexen innehåller i övrigt ytterligare bestämmelser av övergripande karaktär; de är avsedda att utgöra ramen för nationella kontroll- bestämmelser. Dessutom finns ett flertal kontrollbestämmelser av obligatorisk karaktär. Även tillämpningskodexen innehåller vissa kontrollbestämmelser. 1994/95:34 konstaterades (s. 104) att kontrollverksamheten i tullkodexen behandlas på ett sätt som leder till bedömningen att dessa frågor tills vidare avses bli reglerade väsentligen i medlemsstaternas nationella lagstiftning. Vidare anges bl.a. att de artiklar i tullkodexen som kan bli aktuella är de som gäller tullövervakning (37), skyldighet att vid import och export följa den rutt som tullmyndigheterna angivit (38 och 183) och kontroll i efterhand av deklarationer (78) samt att det krävs kompletterande bestämmelser på nationell nivå, i de fall då tullkodexen inte ger tullmyndigheterna kontrollbefogenheter. Därför har i tullagen införts bestämmelser om kontrollverksamhet, som i huvudsak överensstämmer med bestämmelserna tullag. Bestämmel serna återfinns i 54-80 §§ tullagen och gäller såväl tull- myndighets kontrollbefogenheter som enskilds skyldigheter. infördes revisionsregler i den dåvarande tullagen (1987:1065). Dessa bestämmelser utformades med förebild i taxerings- lagens revisionsbestämmelser, vilket innebar bl.a. att tullrevision skulle genomföras i samverkan med den reviderade och att den reviderade i konsekvens härmed skulle underrättas i förväg om att revision skulle företas. Om samverkan inte kunde uppnås skulle bestämmelserna om vite i tullagen eller bestämmelserna i lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet (tvångsåtgärdslagen) tillgripas. Vid tillskapandet av den nya tullagen (1994:1550) gjordes en avvikelse från detta. I 72 § första stycket stadgades att en revision skulle bedrivas i samverkan med den reviderade. I andra stycket av samma paragraf stadgades att tullmyndigheten fick, om det behövdes, bestämma tid och plats för revisionen. 72 § tullagen lyder numera 1: 1 De överväganden som ledde till den nuvarande lydelsen av 72 § framgår av skatteflyktskommittés delbetänkande SOU 1996:97, Översyn av revisionsreglerna och prop. 1996/97:100 s. 489. En revision skall bedrivas i samverkan med den reviderade och på ett sådant sätt att den inte onödigt hindrar verksamheten. För det fall den reviderade inte samverkar finns bestämmelser om vite i 74 § fjärde stycket och om andra tvångsåtgärder i lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet. Revisionen får verkställas hos den reviderade, om han medger det. Revisionen skall ske hos den reviderade, om han begär det och revisionen kan göras där utan betydande svårighet. Om revisionen inte verkställs hos den reviderade skall handlingarna på begäran överlämnas till revisorn mot kvitto. Vidare har i 71 § fjärde stycket tullagen införts en bestämmelse som gör det möjligt att i vissa situationer underlåta att underrätta den reviderade i förväg; om det är av betydelse för kontrollen att företa inventering eller liknande fysisk kontroll, får underrättelse ske i samband med att revisionen verkställs, om kontrollen annars kan mista sin betydelse. Bestämmelser om kontrollverksamhet finns också i 56- 70 §§ tullförordningen. Det är mestadels bestämmelser som delegerar beslutanderätten i vissa frågor till . Såväl inom EU som utanför unionen förekommer en tämligen omfattande handel med varumärkesförfalskade eller pirattillverkade varor. För att förhindra denna handel utfärdades rådets förord- ning (EEG) nr 3842/86 av med bestämmelser för att förhindra att varumärkesförfalskade varor övergår till fri omsättning. Det stod klart att bestämmelserna i denna rådsförordning inte var tillräckliga för att stävja handeln med varumärkesförfalskade eller pirattillverkade varor. Förordningen har därför ersatts av en ny förordning, rådets förordning (EG) nr 3295/94 av om fastställande av vissa åtgärder avseende införsel till gemenskapen samt export och återexport från gemenskapen av varor som gör intrång i viss immateriell äganderätt 1 (fortsättningsvis benämnd varumärkes- intrångsförordningen). Rådsförordningen kom- pletteras av kommissio- nens förordning (EG) nr 1367/95 av med bestämmelser (EG) nr 3295/94 av den om åtgärder för att förhindra övergång till fri 1 EGT nr L 341, 30.12.1994, s. 8. Förordningen har erhållit denna titel genom rådets förordning (EG) nr 241/99 av om ändring av förordning (EG) nr 3295/94 om åtgärder för att förhindra övergång till fri omsättning, export, återexport eller hänförande till ett suspensivt arrangemang av varumärkesförfalskade och pirattillverkade varor (EGT nr L 027, 02.02.1999, s. 1). omsättning, export, återexport eller hänförande till ett suspensivt arrangemang av varumärkesförfalskade och pirattillverkade varor 1. Av varumärkesintrångsförordningen framgår under vilka omständig- heter tullmyndigheterna skall ingripa när varor som misstänks vara varumärkesförfalskade eller pirattillverkade tas in för fri omsättning, export eller återexport eller påträffas vid kontroller av gods som är under suspension. Vidare framgår de åtgärder som skall vidtas av myndig- heterna beträffande de varor som har befunnits vara varumärkes- förfalskade eller pirattillverkade. Förordningen gäller inte varor av icke- kommersiell natur som ingår i resandes personliga bagage inom de gränser som fastställts i fråga om tullbefrielse 2. Av förordningen (EG) nr 1367/95 framgår bl.a. att rättighetsinnehavare kan låta sig representeras av ombud. Vidare finns bestämmelser om hur rättighetsinnehavare skall bevisa sin rätt samt vad den information, som rättighetsinnehavaren skall lämna i samband med ansökan, måste innehålla. I övrigt behandlar förordningen i huvudsak informations- utbytet mellan medlemsstaterna och kommissionen. Varumärkesintrångsförordningen lämnar ett visst utrymme för kompletterande nationella bestämmelser. I vissa fall, artiklarna 3.8, 7.3, 8.1 och 11, anges det uttryckligen att sådana skall finnas eller införas. I andra fall, artiklarna 3.6 och 9, sägs att medlemsstaterna får ha vissa bestämmelser. Vidare är några artiklar, nämligen artiklarna 3.4, 3.5 och 7.1, utformade på ett sådant sätt att det får anses framgå att avsikten är att kompletterande nationella bestämmelser skall finnas även utan att detta sägs. I svensk rätt finns de kompletterande bestämmelserna främst i lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. Lagen kompletteras i sin tur av förordningen (1994:1559) om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. Enligt artikel 11 i varumärkesintrångsförordningen skall den nationella rätten innehålla straffbestämmelser som skall tillämpas vid överträdelse av förbudet enligt artikel 2 mot att överföra varor som befunnits vara varumärkesförfalskade eller pirattillverkade till fri omsättning, export, återexport eller suspension. Varken lagen eller förordningen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. innehåller några straff- bestämmelser.