sou · GNB3108 · 2000-01-01 00:00:00 — Det har även framförts att det skulle vara bra med jourdomstolar som handlade även andra typer av mål än ungdomsmål. Frågan om särskilda ungdomsdomstolar har behandlats i flera sammanhang. kom i sitt betänkande Reaktion på ungdomsbrott (SOU 1993:35 s. 472 f.) fram till att man borde avstå från att inrätta en från de allmänna domstolarna fristående special- domstol för att handlägga ungdomsmål. Vidare ansåg kommittén (s. 490 ff.) att övervägande skäl talade mot att för ungdomsmål ha ett system med jourdomstolar, dvs. domstolar som är i tjänst under icke-ordinarie arbetstid och som dömer över ett brott i samband med dess förövande eller i mycket nära anslutning till det. Kommittén föreslog i stället att ungdomsmålen skulle handläggas i särskild ordning vid de allmänna domstolarna. I förarbetena till ungdomsmålsreform (prop. 1994/95:12 s. 34 ff.) redovisas bl.a. tidigare överväganden som har gjorts beträffande ungdoms- och jourdomstolar. Regeringen anför sammanfattningsvis (s. 46) att det är viktigt att lagföringen av de unga går snabbt, men att det inte är nödvändigt att den unge tas direkt från brottsplatsen till domstolen. Det bakomliggande kriminalpolitiska syftet med ungdoms- eller jourdomstolar för handläggning av ungdomsmål bör enligt regeringen i stället tillgodoses genom att handläggningen i den vanliga brottsmålsordningen går så fort som möjligt. I detta sammanhang påpekar regeringen att ambitionen att engagera vårdnadshavare och liknande i lagföringen i praktiken försvåras om åtgärder skall vidtas inom mycket korta tidsrymder. Sådana svårigheter kan också befaras när det gäller medverkan. Slutligen anför regeringen att lagföringen inte får gå så snabbt att den påtagligt försvårar målsägan- dens möjligheter att få sina skadeståndsanspråk prövade i rättegången. Utredningen instämmer i de skäl som har framförts i den ovan angivna propositionen och anser således att särskilda ungdomsdomstolar eller jourdomstolar som handlägger ungdomsmål inte bör inrättas. 110 Utredningens överväganden och förslag Både utredningens enkätundersökning och en undersökning som har genomfört visar att handläggnings- tiderna har minskat ungdomsmålsreform. Reformens syfte att minska handläggningstiderna synes således ha uppfyllts. Enkätsvaren tyder även på att tidsfristen för förundersökningen i 4 § LUL i sig har lett till en snabbare handläggning. Det har framförts en del kritik mot denna tidsfrist, men med tanke på att tidsfristen har utvidgats finner utredningen in skäl att föreslå någon ändring av 4 § LUL. Enligt 4 § LUL skall en förundersökning mot den som inte har fyllt och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse bedrivas med särskild skyndsamhet. Vidare sägs att förunder- sökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast från det att den unge har delgivits misstanke om brott. Slutligen föreskrivs att tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. När ungdomsmålsreform trädde i kraft var tidsfristen i 4 § LUL . Från har tidsfristen utökats . När utredningens enkäter besvarades var dock tidsfristen . Skälet till att tidsfristen förlängdes var att det numera ställs större krav på i förhållande till vad som gällde tidigare genom att dess yttranden skall vara utförligare och innehålla en vårdplan (se prop. 1997/98:96 s. 145 ff.). Enligt förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 63) är det väsentligt att lagföringen av unga lagöverträdare sker snabbt och mot den bakgrunden infördes en tidsfrist för handläggningen av ungdomsmål hos polis och åklagare. Det uttalas dock även att själva lagföringen och särskilt förundersökningen beträffande ungdomar har ett kriminalpolitiskt egenvärde som till viss del kan gå förlorat om tiden mellan brottet och reaktionen är alltför kort. Av främst praktiska skäl skulle tidsfristen inte gälla i samtliga förundersökningar mot ungdomar utan begränsades till att gälla vid brott med fängelse i straffskalan. Vidare anges att tidsfristen inte kan vara absolut utan det måste finnas en möjlighet att göra undantag från den. I propositionens specialmotivering (s. 96 f.) sägs att bestämmelsen får överskridas endast om det är absolut nödvändigt, t.ex. om det är fråga om en mycket omfattande brottsutredning, såsom vid ligabrottslighet med många misstänkta och ett stort antal brott som är svårutredda. Utredningens överväganden och förslag 111 exempel anges att man under förundersökningens gång upptäcker nya brott som den unge misstänks för eller att den unge under förunder- sökningen begår nya brott. Ytterligare exempel är enligt propositionen att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar . Det förhållandet att det för tillfället råder brist på utred- ningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde innebär inte att fristen får överskridas. Slutligen anges att utredningen skall slutföras så snart det kan ske, vilket innebär att hela tidsfristen får utnyttjas endast om det är nödvändigt och att det i många fall bör vara möjligt att besluta i åtalsfrågan . I en departementspromemoria, Ändrade regler för åtalsunderlåtelse för unga lagöverträdare, m.m. (Ds Ju 1987:11 s. 43 f.), föreslogs en tidsfrist som innebar att polisen skulle anmäla till åklagaren om en utredning mot den som inte fyllt inte kunde avslutas inom en viss, bestämd tid. I dessa fall skulle åklagaren automatiskt ta över för- undersökningsledningen. Förslaget ledde inte till lagstiftning, men det infördes i 2 § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) ett krav på att en förundersökningsledare som inte är åklagare skall hålla åklagaren underrättad om förundersökningens gång i fråga om den som är . Vidare föreskrevs i paragrafens tredje stycke att polis och åklagare regelbundet skall samråda för att motverka dröjsmål i sådana utred- ningar. föreslog i sitt betänkande Reaktion på ungdomsbrott (SOU 1993:35 s. 266 ff.) att tidsfristen skulle vara och omfatta ungdomar om fängelse kunde följa på brottet. Det finns också bestämmelser om handläggningstiden i domstol. I 29 § första stycket LUL föreskrivs att mål mot den som inte har fyllt skall handläggas skyndsamt. Huvudförhandlingen i mål med en tilltalad under skall enligt 29 § andra stycket LUL hållas från det att åtal väcks, om åtalet avser ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Bestämmelsen ändrades i samband med ungdomsmåls- reform innebärande en skärpning av tidsfristen till att omfatta mål om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse . hade tidsfristen gällt åtal för brott för vilket det var föreskrivet fängelse (se prop. 1994/95:12 s. 87 f.). I förarbetena anges vidare att det är nödvändigt att ha en tidsfrist för ungdomsmålens handläggning i domstol för att tiden mellan brott och reaktion inte skall bli alltför lång. föreslog i sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35 s. 498 f.) att tidsfristen för att 112 Utredningens överväganden och förslag hålla huvudförhandling skulle omfatta alla mål där fängelse ingick i straffskalan om den unge var . har i beslut (dnr 4755-1995) och (dnr 1877-1996) behandlat frågan om handläggningstiden i ungdomsmål. I det senare beslutet uttalar bl.a. att en förutsättning för att tidsfristen i 4 § LUL skall kunna iakttas upp- enbarligen är att samarbetet mellan polis och åklagare fungerar tillfreds- ställande samt att yttrande från socialnämnden inte fördröjs. Handläggningstiden hos polisen är enligt enkätsvaren varierande. Beträffande ärenden som gäller ungdomar misstänkta för brott för vilket är föreskrivet fängelse är handläggningstiden vanligen två – . Övriga ungdomsmål synes enligt svaren ha en längre handläggningstid. Enligt de flesta enkätsvaren överskrids tidsfristen i 4 § LUL i liten eller mycket liten omfattning och det beror vanligen på att målet är omfattande och avser flera gärningsmän. De flesta polismyndigheter har svarat att handlägg- ningstiden har minskat ungdomsmålsreform, i vart fall vad gäller mål med ungdomar som misstänks för brott som kan leda till mer än sex månaders fängelse. Vidare har polisen i flertalet enkätsvar angett att eller en månad får anses vara en tillräckligt snabb handläggningstid med beaktande av att tiden mellan brott och reaktion inte bör vara alltför lång. Åklagarna har i de flesta fall när det gäller ungdomsmål som avser ungdomar som är misstänkta för brott för vilket det är föreskrivet fängelse svarat ett den dåvarande fyraveckorsfristen i 4 § LUL kan hållas. För övriga ungdomsmål varierar handläggningstiden mycket. Svaren tyder dock på att mål som gäller ungdomar handläggs snabbare än mål där ung- domarna är 18–. Samtliga åklagarkammare har svarat att det förekommer att tidsfristen överskrids, men i varierande omfattning. Den vanligaste orsaken är enligt enkätsvaren att målet avser flera misstänkta och omfattande brottslighet. De flesta åklagare har i enkätsvaren angett att handläggningstiden för ungdomsmål har förkortats ungdomsmålsreform. Det vanligaste svaret när det gäller frågan om vad som är en tillräckligt snabb handläggningstid är cirka när det gäller mål med ungdomar som misstänks för brott som kan leda till fängelse . För övriga ungdomsmål är det vanligaste svaret två – . Vad gäller handläggningstiden vid domstol har de allra flesta tingsrätter uppgett i enkätsvaren att den regelmässigt är när det gäller mål med ungdomar som misstänks för brott för vilket är föreskrivet fängelse . Vad gäller övriga ungdomsmål uppgår handläggningstiden enligt de flesta svaren till en – Utredningens överväganden och förslag 113 Enligt de flesta svaren sker det mycket sällan att tidsfristen i 29 § andra stycket LUL överskrids och den vanligaste orsaken till detta är att det är svårt att delge den tilltalade, målsägande eller vittnen kallelse till huvudförhandlingen. De flesta tingsrätter har svarat att domstolens handläggningstid för ungdomsmål inte har förändrats 1995. Däremot har flertalet tingsrätter angett att ungdoms- målens handläggningstid under förundersökningsstadiet har blivit kortare. Detta gäller framför allt de mål som avser ungdomar som misstänks för brott som kan leda till fängelse . Det vanligaste svaret på frågan vad som kan anses vara en till- räckligt snabb total handläggningstid för ungdomsmål är . Enligt de flesta enkätsvaren från har handläggningstid för ungdomsmål minskat ungdoms- målsreform. Svaren på frågan om vad som kan anses vara en tillräckligt snabb handläggningstid för ungdomsmål med beaktande av att tiden mellan brott och reaktion inte bör vara alltför lång är mycket varierande. Flertalet av advokaterna har i enkätsvaren uppgett att handlägg- ningstiden för ungdomsmål där den unge är och misstänkt för brott som kan leda till fängelse har blivit kortare ungdomsmålsreform. När det gäller övriga ungdomsmål har de flesta svarat att tiden är oförändrad. Det är svårt att utläsa av enkätsvaren hur lång handläggningstiden normalt är i ungdomsmålen. Vad som kan utläsas är att den tidsfrist i 4 § LUL som gällde när enkäterna besvarades, dvs. , i de flesta fall kan hållas. Vidare tyder svaren på att handläggningen av de ungdomsmål för vilka tidsfristen inte gäller tar . Detta synes särskilt gälla de mål där den misstänkte är . Enkäten visar vidare att det förekommer att tidsfristen i 4 § LUL överskrids. I vilken omfattning det förekommer är dock om man ser till enkätsvaren något oklart, eftersom svaren är varierande. Sammantaget tyder dock svaren från polisen och åklagarna på att det är relativt ovanligt att tidsfristen överskrids. Undersökningen av Brottsföre- byggande rådet (se avsnitt 4.4.3) visar dock att tidsfristen i undersök- ningsområdena överskrids i relativt stor utsträckning. Det bör dock observeras att undersökningen omfattar även brott som inte omfattas av 4 § LUL. Orsakerna till att tidsfristen i 4 § LUL överskrids synes enligt enkätsvaren i de flesta fall vara de som angavs i förarbetena och då framför allt att målet avser flera misstänkta och omfattande brottslighet. Både utredningens enkätundersökning och den undersökning som har genomfört visar att handläggningstiderna för ungdomsmål har minskat ungdomsmålsreform. Reformens syfte att minska handläggningstiderna synes således ha 114 Utredningens överväganden och förslag Enkätsvaren tyder vidare på att minskningen har varit mest påtaglig beträffande de ungdomsmål som omfattas av tidsfristen i 4 § LUL. Enligt utredningens mening talar detta för att tidsfristen i sig har lett till en snabbare handläggning. Det har framförts en del kritik mot tidsfristen i 4 § LUL. Från polisen har påpekats att tidsfristen kan påverka kvaliteten negativt; den upplevs som stressande och kan leda till sämre utredningar. Det har också anmärkts att tidsfristen är svår att hålla, att ärenden som rör lindrigare brott blir liggande till förmån för dem för vilka tidsfristen gäller och att man avvaktar att delge den unge misstanke för att undvika att tids- fristen börjar löpa. Även åklagarna har lämnat synpunkter som gäller tidsfristen. Det har påpekats att tidsfristen är för kort för att det skall vara möjligt att upprätthålla en hög kvalitet på utredningarna och att den bör ändras till en mer rimlig nivå. Åklagarna har vidare anmärkt bl.a. att det är ett problem att det är tidsfaktorn och inte utredningens behov som styrt lagstiftningen. Tidsfristen har som tidigare nämnts förlängts från . I förarbetena till lagändringen (prop. 1997/98:96 s. 147) betonas att ungdomsmål alltid bör handläggas skyndsamt och att tiden mellan brottet och reaktionen bör vara så kort som möjligt. Skälet till ändringen angavs vara de ökade krav som ställs på i och med att yttrandena skall ha ett utförligare innehåll . Med tanke på att tidsfristen i 4 § LUL har ändrats finner utredningen inte skäl att föreslå någon ändring i 4 § LUL. Den under- sökning som har genomfört tyder dessutom på att kan vara en rimlig tid att hinna avsluta en utredning. Det bör dock påpekas att det i förarbetena till ungdomsmålsreform (prop. 1994/95:12 s. 63) uttalades att tidsfristen inte får innebära att kvaliteten på utredningen sänks eller att man av tidsskäl avstår från att vidta en i och för sig nödvändig åtgärd. Enkätsvaren från åklagarna tyder på att bevakningen av tidsfristen i 4 § LUL skulle kunna förbättras. Utredningen anser att ett väl fungerande bevakningssystem vid åklagarmyndigheterna skulle kunna underlätta att tidsfristen hålls. Riksåklagaren bör därför undersöka om inte bevakning- en av dessa mål t.ex. med teknikens hjälp skulle kunna förbättras. När det gäller handläggningstiden i domstol ändrades denna genom ungdomsmålsreform endast på så sätt att fler mål skall avgöras inom tidsfristen i 29 § andra stycket LUL. Från tingsrätterna har påpekats att det kan vara svårt att få ut de mål där tidsfristen gäller till huvudförhandling inom den föreskrivna tiden och att andra förhandlingar måste ställas in. Andra anmärkningar är att tingsrätten bör ha större frihet att bestämma när en huvudförhandling skall hållas och att en snabb handläggning hos domstolen medför många extra ting. Utredningens överväganden och förslag 115 utredningens mening är det väsentligt att ungdomsmålen avgörs efter att åtal har väckts. Den kritik som har framförts motiverar därför enligt utredningen inte någon ändring av bestämmelsen i 29 § andra stycket LUL. Enligt direktiven bör utredningen analysera vad som kan anses vara en tillräckligt snabb handläggning utifrån synpunkten att tiden mellan brott och reaktion inte bör vara alltför lång. Enkätresultatet avseende denna fråga tyder på att från delgivning av misstanke tills målet har avgjorts skulle kunna anses vara en tillräckligt snabb handläggning. En handläggningstid från delgivning av misstanke till dess målet avgörs genom huvudförhandling eller genom beslut om åtalsunderlåtelse eller strafföreläggande är också resultatet av den nya tidsfristen i 4 § LUL. Utredningen anser att det är viktigt att ungdomsmålen handläggs med största skyndsamhet. Enligt utredningen är det dock svårt att generellt ange vad som kan vara en tillräckligt snabb handläggningstid, eftersom ungdomsmålen precis som andra brottmål är av mycket varierande art och omfattning. I ett okomplicerat mål med en misstänkt som har erkänt brottet är den tillräckligt snabba handläggningstiden givetvis väsentligt kortare än i ett omfattande, komplicerat mål med flera misstänkta. Utredningen vill i detta sammanhang betona vikten av att kvaliteten på utredningen av rättssäkerhetsskäl inte åsidosätts. Sammanfattningsvis anser utredningen att den handläggningstid som har blivit följden av att tidsfristen i 4 § LUL har utökats kan anses vara en tillräckligt snabb handläggning. 116 Utredningens överväganden och förslag Enkätsvaren tyder på att specialiseringen har höjt kvaliteten på hand- läggningen av ungdomsmål. Utredningen anser att det är en fördel med specialiserade handläggare av ungdomsmål. För att specialise- ringen skall få avsedd effekt är det emellertid viktig att personalen vid de olika myndigheterna får adekvat utbildning och även fortbildning. Utredningen föreslår för de lagfarna domarnas del att kravet på särskild lämplighet i 25 § LUL ersätts med en bestämmelse om att de skall vara särskilt förordnade. Enligt utredningen finns det inte tillräckliga skäl att behålla kravet på att de nämndemän som tjänstgör i ungdomsmål skall vara särskilt lämpade. Utredningens förslag innebär att handläggningen av ungdomsmål i domstol alltjämt kommer att vara koncentrerad till vissa domare och speciallottas på särskilda rotlar. Enligt 2 § första stycket LUL skall en förundersökning mot den som är normalt ledas av polis eller åklagare som med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare är särskilt lämpade för uppgiften. Bestämmelsen infördes i samband med ungdomsmåls- reform. I förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 53) anges att en specialisering skapar en god grund för ett bra samarbete mellan myndigheterna. Specialiseringen ger en ökad personkännedom som kan underlätta det praktiska samarbetet och bana väg för ett arbete som präglas av initiativrikedom och flexibilitet. Vidare anförs att ökad kunskap om de andra yrkesgruppernas arbete och den lagstiftning som styr de olika verksamheterna kan förbättra samarbetet genom att förståelsen och respekten för deras arbete blir större. En självklar fördel sägs också vara att handläggarna får en erfarenhet som innebär att de blir särskilt kunniga och skickliga på att hantera ungdomsmålen. Vidare anges att en specialisering kan ge positiva effekter även utåt i förhållande till den unge och dennes föräldrar. När det gäller handläggningen av ungdomsmål i domstol sägs i 25 § LUL att mål som avser den som inte har fyllt i tingsrätt och hovrätt skall handläggas av domare som med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare är särskilt lämpade för uppgiften. Detsamma gäller för nämndemän i dessa mål. I mål som rör brott där endast böter kan följa får dock andra domare och nämndemän anlitas. I förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 83) anges att det finns en rad fördelar med att det vid domstolarna finns särskilda domare som Utredningens överväganden och förslag 117 En sådan domare får särskild kunskap och stor erfarenhet av ungdomsmål. Det sägs också att det är särskilt viktigt att ordföranden vinnlägger sig om att vara klar, tydlig och pedagogisk. Vidare är det av stor betydelse att såväl ordföranden som rättens övriga ledamöter är väl insatta i kriminella ungdomars problem för att finna den adekvata påföljden. Ytterligare en fördel med ett begränsat antal domare i ungdomsmål är att det kan vara lättare att låta dessa få särskild utbildning i olika frågor som har med ungdomar att göra. Slutligen anges att fördelarna med personkontinuitet, dvs. att den unge om han åter- kommer efter att ha begått nya brott möter samma person, gäller också i fråga om domare. Det anges också att de argument som regeringen har gett uttryck för vad gäller specialiseringen av polis och åklagare i stora delar även har bärkraft när det gäller handläggningen i domstol. Enligt förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 56 f.) var det önskvärt att en specialisering genomförs även inom och frivården. Något författningsförslag lämnades dock inte. Av enkätsvaren från polisen framgår att det är vanligt att polis- männens lämplighet för att handlägga ungdomsmål bedöms i samband med rekrytering och tjänstetillsättning. Det förekommer dock att vissa polismän utpekas som ansvariga för ungdomsmål utan att någon lämplighetsbedömning förefaller ha skett. Enkätresultatet tyder på att handläggningen har blivit snabbare och kvaliteten högre till följd av specialiseringen. Det vanligaste svaret från åklagarna på frågan hur bestämmelsen att det skall vara särskilt lämpade åklagare som leder förundersökningen i ungdomsmål tillämpas är att särskilda ungdomsåklagare utses. Det framgår inte av dessa svar om det sker någon lämplighetsprövning och hur den prövningen i så fall sker. Flera kammare har vidare angett att bestämmelsen inte tillämpas eller att samtliga åklagare är lika lämpade. Flertalet kammare har dock anfört i enkätsvaren att specialiseringen inneburit en positiv förändring för handläggningen av ungdomsmål. Det har bl.a. påpekats att handläggningstiderna har minskat och kontakterna mellan de berörda myndigheterna förbättrats. Relativt många kammare har dock anmärkt att specialiseringen inte har inneburit någon förändring eller att den inte har genomförts fullt ut. Enligt enkätsvaren från nästan samtliga tingsrätter har specialise- ringen inte inneburit någon förändring för ungdomsmålens handläggning. De flesta tingsrätter har svarat att bestämmelsen i 25 § LUL att särskilt lämpade domare skall handlägga ungdomsmål inte tillämpas, att samtliga domare är lämpliga eller att vissa har utsetts utan att det har angetts några skäl härtill. Vidare har det stora flertalet tingsrätter anfört att det inte väljs ut några särskilda nämndemän eller att alla nämndemän anses lämpliga eller i vart fall ingen kan anses olämplig. 118 Utredningens överväganden och förslag tingsrätter har dock uppgett att man anser sig ha tillgång till tillräckligt många lämpliga nämndemän. Från tingsrätterna har framförts relativt omfattande kritik mot specialiseringen inom domstol. Enkätsvaren från tyder på att handläggningen av ung- domsmål har underlättats på grund av specialiseringen genom att sam- arbetet mellan de berörda myndigheterna har förbättrats och kun- skapsnivån höjts. Resultatet av enkäten till advokaterna är inte entydigt; lika många advokater har ansett att specialiseringen har inneburit en förändring som att den inte har gjort det. Det har från samtliga påpekats att de som handlägger ungdomsmål behöver mer utbildning liksom fortbildning. Skall man göra en allmän bedömning av resultatet av specialiseringen baserat på enkätsvaren synes specialiseringen ha höjt kvaliteten på handläggningen. Detta har även framförts i flera fall i enkätsvaren på utredningens allmänna frågor om handläggningens kvalitet. Man kan dock konstatera att domstolarna har framfört ganska omfattande kritik mot specialiseringen i domstol. Utredningen anser för sin del att det kan vara en fördel med specialiserade handläggare av ungdomsmål. Specialiseringen kan bl.a. innebära att kompetensen hos handläggarna höjs, att samarbetet mellan de berörda myndigheterna underlättas och att kontakterna med den unge och dennes familj förbättras. Det väsentligaste är dock enligt utredningens mening att handläggningen är koncentrerad till vissa handläggare. För att specialiseringen skall få avsedd effekt är det enligt utredning- en viktigt att de som handlägger ungdomsmål får adekvat utbildning och även fortbildning. Detta har också efterfrågats i enkätsvaren. Sådan utbildning kan komma till stånd genom initiativ från de samverkans- grupper som utredningen förordar skall finnas (jfr avsnitt 5.2.5).