sou · GNB3113d1 · 2000-01-01 00:00:00 — De återstående tre måtten utgör alla exempel på vad som i fack- litteraturen betecknas politiskt deltagande, det vill säga handlingar som syftar till att påverka beslut eller andra företeelser av betydelse för samhällsutvecklingen. De representerar också tre av de huvud- former av politiskt deltagande som urskilts i tidigare forskning (se t.ex. , 1989, 97 ff., m.fl. 1998, 73 f.). Kontakt med beslutsfattare representerar den typ av po- litiskt deltagande som avser direkta kontakter mellan medborgare och olika slag av makthavare. Partiaktivitet avser medlemskap och aktivitet inom de politiska partierna. Demonstrationsdeltagande ut- gör ett av flera tänkbara exempel på politiska manifestationer. Bland de deltagandeformer som ej är företrädda märks i första hand val- deltagande. Skälen till att denna viktiga form för politiskt handlande fått utgå är i huvudsak två: Dels är inte levnadsnivåundersökningar- nas och medborgarundersökningarnas frågor om valdeltagande fullt jämförbara, dels kommer valdeltagandets utveckling att bli föremål för specialstudium i en annan publikation från Demokratiutredning- en. Det finns ytterligare en viktig skiljelinje mellan de olika måtten som redan här bör uppmärksammas. Två av dem – förmåga att över- klaga och partiaktivitet – speglar förhållanden i eller det nära förgångna. De övriga tre – individuell opinionsbildning, kontakt med beslutsfattare och demonstrationsdeltagande – bygger däremot på intervjufrågor där den svarande ombetts uppge om han eller hon utfört en viss handling. Ett jakande svar kan således ibland tänkas referera till handlingar som ligger långt tillbaka i tiden. En frågekonstruktion av detta slag kan ges beteckningen ålders- kumulativ eftersom den (om man bortser från minnesfel) innebär att svaret för en viss individ bara kan förändras i en riktning med stigande ålder (från nej till ja). Detta är i flertalet fall till nackdel för analysen (se dock , 1989, 345). Bland annat kan ett positivt samband med ålder inte utan vidare tol- kas som att äldre utför handlingen oftare än yngre. Vidare kan den uppmätta nivån i befolkningen som helhet stiga snabbt (om många som inte tidigare deltagit mobiliseras) men inte sjunka snabbt (eftersom nivån i princip bara kan vända nedåt till följd av att be- folkningssammansättningen förändras, vilket normalt sett är en långsam process). De problem som den ålderskumulativa frågekon- struktionen medför bör has i åtanke vid tolkningen av de resultat vi redovisar. På flera punkter diskuteras också problemet i texten, antingen i syfte att varna för förhastade slutsatser eller i syfte att belägga att siffrorna speglar realiteter snarare än mätartefakter. Ett av de hjälp- medel som därvid står till förfogande är den följdfråga innehållande en tidsavgränsning som vid samtliga mättillfällen utom ett (1987) åtföljt frågan om demonstrationsdeltagande.5 Denna följdfråga ger oss möjlighet att skapa ett frekvensbaserat mått som kan ställas mot det ålderskumulativa. För att skilja de båda måtten åt talar vi i det förra fallet om demonstrationsfrekvens i stället för demonstrations- deltagande. Dessvärre varierar tidsavgränsningen något mellan de olika undersökningsåren varför det frekvensbaserade måttet inte är fullt jämförbart över tid.6 Eftersom det i motsats till det åldersku- mulativa ger ett tillförlitligt svar på frågan om hur ofta handlingen utförs utgör det inte desto mindre ett värdefullt diagnostiskt kom- plement. Den politiska ojämlikheten mellan olika befolkningsgrupper är inte evig och förutbestämd. Det kanske bästa beviset på den saken är den minskande klyftan mellan kvinnor och män. Analyser av i den mätserie vi här undersöker visade att könsskillnaderna i samtliga fall tämligen kontinuerligt utvecklats i riktning mot ökad jämlikhet (, 1989, 364 ff.). Likaså har skillnaderna mellan kvinnors och mäns politiska intresse och politiska mediekonsumtion minskat avsevärt , och valdeltagandet är något högre bland kvinnor än bland män (1995, 38–55). Kvinnorna har också gradvis flyttat fram sina positioner inom såväl renodlat politiska som andra makteliter (1994; m.fl. 1996, 70–73; Wängnerud 1998). De med vilka vi nu kan skriva fram tidigare redovisade tids- serier tyder, som framgår av figur 1, på en fortsatt gradvis ökning av jämlikheten. Inte i något fall är dock minskningen i skillnad mellan kvinnor och män statistiskt säkerställd, även om det emellanåt är nära. Det finns därmed indikationer, om än osäkra, på att den politiska jämställdhetens tillväxttakt har avtagit. I ett fall, demonstrationsdeltagande, är den tämligen jämlika situation som återfanns i huvudsak oförändrad.7 Inom övriga områden har männen fortfarande kvar ett visst överläge. VAR DET BÄTTRE FÖRR ? Kön och politiska resurser 1968–1997 I huvudsak kvarstår samma bild om utvecklingen i stället granskas ur ett andelsperspektiv, det vill säga då skillnadens storlek sätts i re- lationen till den genomsnittliga nivån . Sna- rast framstår förbättringen med detta betraktelsesätt som än mer dramatisk, i synnerhet då ni- vån i befolkningen som helhet i flertalet fall ökade påtagligt samti- digt som skillnaderna mellan kvinnor och män minskade. Även kontakt med beslutsfattare, som i absoluta mått mätt bara uppvisar en antydan till minskande skillnader mot slutet av perioden, har i andelstermer räknat utjämnats påtagligt och kontinuerligt. Av de kontakter som tas kommer en betydligt större andel från kvinnor än . Varför har då den politiska jämlikheten mellan kvinnor och män ökat? Även om vi inte har möjlighet att ge något fullständigt svar på denna stora fråga kan vi på två punkter dock säga något om de me- kanismer som varit pådrivande. För det första är det av betydelse huruvida jämlikheten ökat därför att kvinnorna närmat sig männen eller därför att männen blivit mer lika kvinnorna. Har utjämningen skett genom att männen dragit sig ur politiken eller genom att kvin- norna släppts in? Svaret på denna fråga finner vi redan i figur 1. Även om utvecklingen på flera områden inneburit en ökning för båda könen är huvudtendensen att tillväxttakten varit högre bland kvinnorna än bland männen. Särskilt tydlig är denna tendens för demonstrationsdeltagandet. De fall som i någon mån avviker från huvudmönstret är i första hand kontakt med beslutsfattare, där kvinnor och män hållit tämligen jämna steg uppåt under huvuddelen av perioden, samt partiaktivitet, där det under den senare delen av perioden handlar om tillbakagång snarare än tillväxt för båda könen. En nära till hands liggande tanke är att den politiska mobilise- ringen bland kvinnorna hänger samman med deras förändrade ställ- ning på arbetsmarknaden. var fortfarande en dryg tredjedel av kvinnorna hemarbetande. hade siffran sjunit till en knapp tjugondel. Man kan därför, i linje med etablerade teorier inom kvinnoforskningen, uppställa hypotesen att kvinnornas politiska mobilisering främst är ett resultat av att de i allt större utsträckning lämnat hemmet för att inta rollen som förvärvsarbetande (Pateman 1989; Togeby 1994; jfr 1999). Det material vi har till förfogande ger oss möjlighet att pröva denna hypotes på individnivå. Det visar sig då att kvinnornas uttåg på arbetsmarknaden förvisso har bidragit till deras mobilisering även i politiskt avseende, men att detta bidrag är förhållandevis litet. Be- roende på hur analysen tekniskt sett genomförs, kan man säga att VAR DET BÄTTRE FÖRR ? Kön och politiska resurser 1968–1997: Förändringar i graden av jämlikhet till följd av förändringar hos enskilda individer respektive förändringar i befolkningens sammansättning kvinnornas förändrade förvärvssituation står för mellan av förändringen i förmågan att överklaga, och mel- lan för individuell opinionsbildning. Beträffande demonstrationsdeltagande och kontakter med beslutsfattare är effekterna ännu mindre. Om man därtill tar hänsyn till vad som torde vara den främsta orsaken till resurstillskottet bland såväl kvinnorna som män , utbildnings- explosionen, framstår förvärvssituationens effekt som än mer obetydlig. Den förklarar nu på sin höjd några procent av kvinnornas politiska mobilisering, medan utbildningssektorn står för mellan av densamma.8 Förvisso utesluter inte dessa resultat att utträdet på arbetsmarknaden gjort samhällsklimatet för politiskt deltagande mer gynnsamt för kvinnor i en vidare bemärkelse. Men på individnivå kan den bara förklara en liten del av den utveckling som ägt rum. Detta reser emellertid en andra fråga kring den mekanism som varit pådrivande för den ökade jämlikheten mellan könen, nämligen om den verkat likartat i alla åldersgrupper. Är utjämningen främst ett resultat av förändringar hos enskilda individer eller har den i hu- vudsak skett därför att befolkningen fått ett tillskott av yngre, mer jämlika, generationer som äldre, mer ojämlika, försvunnit? Figur 2 är ett försök till svar på denna fråga. Varje aktivitets- eller resurstyp har här försetts med två staplar. Summan av de båda stap- larna motsvarar nettoskillnaden i politisk jämställdhet . Den första stapeln visar den sammanlagda effekten av förändringar hos enskilda individer, den andra den sammanlagda effekten av att befolkningens sammansättning förändrats.9 I flera fall är den senare förändringsmekanismen den starkaste. I fråga om individuell opinionsbildning, kontakt med beslutsfattare och demonstrationsdeltagande skulle jämlikheten varit långt sämre om inte äldre, mer ojämlika, generationer försvunnit och yngre, mer jämlika, tillkommit. I de båda förstnämnda fallen pekar resultaten rentav på att individförändringarna verkat i negativ snara- re än i positiv riktning. Vi vill dock reservera oss för att detta till nå- gon del kan tänkas vara en artefakt av den ålderskumulativa fråge- konstruktionen. Förmågan att överklaga uppvisar en något annor- lunda dynamik. Här har individuella förändringar och befolknings- omsättning tillsammans verkat i samma riktning, men de individu- ella förändringarna är i detta fall de starkaste. I fråga om partiaktivi- teten, slutligen, är de båda mekanismerna ungefärligen jämnstarka. Sammanfattningsvis kan vi således konstatera att den politiska jämlikheten mellan könen på samtliga områden förbättrats samt att en stor del av denna förbättring skett till följd av att nya, mer jämställda generationer ersatt äldre och mindre jämställda. Även om de yngre generationerna också är mer jämställ- da på arbetsmarknaden kan den ökade förvärvsfrekvensen bland kvinnor bara förklara en mindre del av den förbättring av den poli- tiska jämställdheten som ägt rum. Gammal och ung – i går och En vanlig föreställning om åldrandets politiska relevans är att de unga och gamla har något gemensamt: de står sig båda svagare än de medelålders. Bilden av olika åldersgruppers politiska ställning målas vanligtvis upp som en båge som påminner om den klassiska ålders- VAR DET BÄTTRE FÖRR ? trappan: de yngsta och ålderspensionärerna i de nedre ändarna och den välbeställda medelåldern vid dess topp. De skäl som anges för detta åldersmönster skiftar. Beträffande de unga tycks en ständig oro för en generationsbetingad nedgång göra sig gällande. Den mediala uppmärksamhet som under valår riktas mot förstagångsväljarna speglar tydligt detta förhållande. Har den nya generationen präglats till politiskt utanförstående? Kommer de alls att gå och rösta? Frågor av detta slag ger uttryck för en ständig misstanke i den allmänna debatten om att unika erfarenheter knutna till generationstillhörigheten förklarar skillnaden mellan de yngre och de medelålders (se till exempel 1998). När de äldres påstådda utanförskap diskuteras sker det dock vanligen i andra termer. Här talas det ofta om en resurssvaghet knuten till åld- randet i sig. När levnadsbanan börjar närma sig sitt slut, och hälsan och uthålligheten sviktar, kan inte den politiska rösten i samma ut- sträckning göra sig hörd längre. Därför tar även de gamla mindre del i det politiska livet. Frågan är i vilken utsträckning dessa hypoteser kan beläggas. Är de yngre och de äldre politiskt resurssvagare än de medelålders? Om så är fallet, är detta mönster stabilt ? Och vilken typ av mekanismer förklarar egentligen de skillnader som kan observeras? Låt oss börja med de båda första frågorna. Som framgår av figur 3 bekräftas i allt väsentligt den allmänna föreställningen i fråga om förmåga att överklaga, individuell opinionsbildning och kontakt med beslutsfattare. Linjen för de unga (18–35) och de gamla (56–76) ligger här ständigt under den för de medelålders (36–55). Denna tendens tycks dessutom ha förstärkts något för i synnerhet kontakter och individuell opinionsbildning. De absoluta skillnaderna mellan de medelålders å ena sidan och de unga och gamla å den andra har här ökat. Om utvecklingen däremot studeras som respektive grupps andel av den genomsnittliga nivån är förändringarna obetydliga. Åldersgruppernas relativa styrkepositioner tycks ha förblivit intakta. Det är dock i detta fall viktigt att ha frågekonstruktionen i åtanke. Måtten på individuell opinionsbildning och kontakt med be- slutsfattare bygger på frågor där den intervjuade ombeds uppge om han eller hon ägnat sig åt den nämnda aktiviteten, obero- ende av hur länge sedan det skedde. Hade vi i stället kunnat mäta aktivitetsnivån inom dessa båda områden under exempelvis det se- naste året, är det inte säkert att mönstret av åldersskillnader i alla av- seenden blivit detsamma.10 Ålder och politiska resurser 1968–1997 VAR DET BÄTTRE FÖRR ? Trots att även måttet på demonstrationsdeltagandet bygger på en ålderskumulativ frågekonstruktion uppvisar denna aktivitetstyp ett helt annorlunda mönster. I undersökningsperiodens början är ål- derssambandet i det närmaste linjärt med de yngsta i botten och de gamla högst upp. Efterhand hämtar emellertid såväl de unga som de medelålders in sitt underläge, vilket kring 1980-talets slut resulterar i ett jämviktsläge snart sagt utan några åldersskillnader alls. har sedan de medelålders skaffat sig ett försprång framför yngre och äldre, varför ålderssambandet för demon- strationsdeltagande har fått det utseende som de tidigare redovisade måtten uppvisar . I detta fall har vi även vissa möjligheter att studera hur utveck- lingen sett ut efter korrigering för ålderskumulativiteten (diagram- met längst ned till höger i figur 3). Förutom att kunna uttala oss om erfarenheten av att ha deltagit i en demonstration, kan vi med detta frekvensbaserade mått också säga något om hur den mer aktuella aktivitetsnivån vid respektive mättillfälle varierar med ålder. var åldersskillnaderna i det närmaste obefintliga. Det som sedan sker är framför allt att de unga aktiveras, vilket får till följd att ålderssambandet blir omvänt linjärt med de äldsta i botten och de yngsta överst. har det emellertid skett en tillbakagång bland de unga som innebär att situationen 1997 i huvudsak gestaltar sig på samma sätt som 1968. De unga, och i viss mån även de medelålders, deltog således flitigt i demonstrationer under cirka två decennier men har därefter återgått till en nivå nära utgångsläget.11 Den femte och sista deltagandeformen, aktiviteten inom de poli- tiska partierna, uppvisar sina egna särdrag. Som framgår av figur 3 följde åldersskillnaderna vid mätseriens början i huvudsak det vanli- ga bågformade mönstret med de yngsta och de äldsta under de me- delålders. Men bågen har efterhand kommit att bli alltmer lik en linje och är det den äldsta av de tre åldersgrup- perna som främst bär upp partiernas inre liv.12 Sammanfattningsvis kan sägas att åldersskillnaderna, i motsats till könsskillnaderna, inte entydigt utvecklats i riktning mot ökad jäm- likhet. Den gångna utmärks av kontinuitet, som styrkeförhållandena mellan olika åldersgrupper i några avseenden ändrat karaktär. Den viktiga men svårbesvarade frågan om vad åldersskillnaderna beror på tvingas vi här i huvudsak lämna därhän. Låt oss emellertid påpeka att de två vanligt förekom- mande tolkningar vi inledningsvis återgav i flera fall visat sig vara felaktiga. Exempelvis pekar tidigare forskning – baserad på de första två av de tre decennier vi här uppehållit oss vid – på att skillnaden mellan unga och medelålders i flera fall bör tolkas som ett resultat av livscykelvariationer medan däremot skillnaden mellan medel- ålders och äldre är generationsbetingad (se , 1989, 343–346). Huruvida likartade slutsatser låter sig dras om det utveckling är ännu för tidigt att säga. För den politiska jämlikhetens vidkommande är det givetvis inte helt irrelevant om skillnaderna är knutna till generationstillhörighet eller beror på livscykelvariationer. Den generationsbetingade ojäm- likheten är ett resultat av yttre omständigheter som drabbat eller gynnat dem som fötts . Den nedärvda turen eller oturen att vara född är en godtycklig fördelningsmekanism och ett klart fall av strukturellt betingad ojämlikhet. Åldrandet är däremot en process som är gemensam för alla individer. Om skill- naderna mellan åldersgrupper endast är ett uttryck för variationer knutna till livscykeln, skulle ojämlikheten försvinna om man jäm- förde individers hela levnadsförlopp med varandra. Frågan är emellertid om ett sådant resonemang håller fullt ut. För det första är det tveksamt om det verkligen kan betraktas som en kompensation för den svage att ha varit bättre bemedlad tidigare i livet eller kunna förvänta sig att bli det . Behov varierar över livscykeln. Att veta att man kan få som man vill när man blir medel- ålders är ingen tröst för den som vill ha någonting annat . För det andra skiftar behoven mellan olika historiska epoker. Att vara gam- mal är givetvis något annat än vad det var . Den åldersbetingade resurssvagheten drabbar således inte jämlikt. Slutligen bygger tanken om kompensation över livscykeln på att alla lever , eller åtminstone tills de blir gamla. Tyvärr förhåller det sig inte på det sättet. Oavsett om de observerade skillnaderna är ett resultat av generations- eller livscykeleffekter är det således i viss utsträckning berättigat att betrakta dem som ett uttryck för politisk ojämlikhet. Få politiska ojämlikheter i modern tid har tilldragit sig större upp- märksamhet än dem som antingen är knutna till samhällets system för kunskapsöverföring eller grundade på människors relation till produktionsmedlen. Utbildning och yrke hör till det politiska med- borgarskapets viktigaste bestämningar, därom tvistar få samhälls- forskare. Som indikatorer på så kallad socioekonomisk status hör VAR DET BÄTTRE FÖRR ? de (tillsammans med inkomst) till de egenskaper som i undersök- ning efter undersökning visat sig tydligt avskilja de politiskt aktiva från de passiva. Det finns flera förklaringar till detta faktum. Utbildning har i en uppmärksammad amerikansk studie visat sig ha betydelse inte bara för de kognitiva faktorer som betingar den politiska resursnivån utan också för individens centralitet i de sociala nätverk som styr möjligheterna till politisk handling (Nie, 1996). finns det resultat som visar att vad som ser ut som utbildningeffekter i själva verket till viss del är en produkt av de se- lektionsmekanismer som styr rekryteringen till högre utbildnings- former (, 1990). Förklaringarna till yrkesvariabelns betydelse är lika mångfacetterade, och sträcker sig från marxistiskt inspirerade teorier om klassmedvetande och eko- nomisk deprivation (Schlozman & Verba 1979; Gaventa 1980) till föreställningar om arbetsplatsens betydelse som en skola i demo- kratiska färdigheter (Verba, Schlozman & 1995). Utbildningsnivå 1968–1997 aEn med övriga undersökningar jämförbar uppgift om högsta utbildningsnivå saknas levnadsnivåundersökning. bI levnadsnivåundersökningarna har skiljelinjen mellan enbart obligatorisk och mer än obligatorisk utbildning dragits på grundval av den intervjuades födelseår. För personer födda avser den förstnämnda kategorin dem som enbart har folkskoleutbildning. För personer födda eller senare avser samma kategori dem som enbart har grundskoleutbildning. I medborgarundersökningarna behöver inte uppgift om födelseår tillgripas för att avgöra vad som i det enskilda fallet är att betrakta som obligatorisk utbildning. Den intervjuade har här själv fått avgöra om en utbildningsstege med folkskola eller grundskola som lägsta nivå är tillämplig. Beträffande kategorin studentexamen eller motsvarande bör noteras att termen motsvarande avser tre- eller fyraårig teoretisk gymnasielinje. Yrkesstruktur 1968–1997 (procent) Anmärkning: Yrkesklassificeringen är baserad på SCB:s socioekonomiska indelning (SEI). Ålderspensionärer har klassificerats med utgångspunkt från tidigare yrke och ingår därmed i de databearbetningar som ligger till grund för tabellen. Att inte utgör något undantag från regeln om utbildningens och yrkesställningens avgörande betydelse för den politiska re- sursnivån är ett välbelagt faktum (se t.ex. , 1989; m.fl. 1998, kap. 4). Vår uppmärksamhet riktas därför i första hand mot frågan om hur denna betydelse even- tuellt förändrats . Låt oss till att börja med konstatera att i fråga om såväl utbildnings- som yrkesstruktur är ett annat land än . Som visas i tabell 3 har den genomsnittliga utbildningsnivån höjts radikalt. Exempelvis har det genomsnittliga antalet utbild- ningsår ökat från cirka 8 till cirka 12 . Andelen personer med minst studentexamen eller treårig gymnasieutbildning har vuxit från , andelen universitets- eller högskoleutbildade från . Av tabell 4 framgår att även yrkesstrukturen förändrats på ett påtagligt sätt. Arbetarna utgjorde drygt hälften av den vuxna befolkningen, tjänstemännen omkring en tredjedel; är storleksförhållandet nästintill det omvända. Lantbrukarna har minskat från cirka 7 till . Den yrkesgrupp som vid seklets början svarade för av sysselsättningen och ännu var den största är så liten att den med nöd och näppe låter sig redovisas som separat kategori i intervjuunder- sökningar av det slag vi här förlitar oss på. Frågan är nu om dessa strukturförändringar åtföljts av några för- ändringar i den politiska resursfördelningen mellan olika utbild- nings- och yrkesgrupper. Resultaten för utbildning presenteras i figur 4, där vi begagnar oss av samma uppdelning i utbildningsnivåer som vi tidigare redovisat i tabell 3. VAR DET BÄTTRE FÖRR ? De tre mått som visar sig ha starkast samband med utbildnings- nivå är förmåga att överklaga, individuell opinionsbildning samt kontakt med beslutsfattare. I samtliga fall finns markanta skillnader . över hela perioden har dock jämlikhe- ten förbättrats något. Allra tydligast är denna trend för individuell opinionsbildning. I fråga om förmåga att överklaga är utbildnings- skillnaderna förvisso mindre 1997 än vad de var 1968, men har utvecklingen inneburit en nedgång för de lägsta utbildningskategorierna. Kontakt med beslutsfattare upp- visar ett omvänt mönster. Denna politiska aktivitet skiljer sig mellan utbildningsnivåer ungefär lika mycket som , men efter en ökning av ojämlikheten har utvecklingen därefter åtminstone vänt till det bättre. Betraktas utvecklingen ur ett andels- snarare än ett skillnadsperspektiv är situationen bättre 1997 än den var 1968 även ifråga om kontakter. Vad beträffar partiaktivitet är kopplingen till utbildning inte lika stark. Även här återfinns dock minskande skillnader mellan hög- och lågutbildade. I undersökningsperiodens början fanns små men likväl statistiskt säkerställda skillnader mellan utbildningskategori- erna, men har dessa nästintill försvun- nit. Även om partiaktiviteten minskat inom samtliga utbildnings- grupper, betyder det att partierna särskilt tappat aktiva bland de högutbildade. Demonstrationsdeltagandet uppvisar återigen en annorlunda dy- namik. var skillnaderna mellan olika utbildningsgrupper små. Den enda avvikelse som kunde skönjas var att den andel som deltagit i en demonstration var något högre bland de lägst utbildade. skedde emellertid en kraftig mobilisering bland de högre utbildningskategorierna, särskilt de universitetsutbildade, bland vilka omkring hälften hade deltagit i en demonstration .