sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — När krigsutbrottet närmade sig och spänningen steg mellan och tog den svenska neutralitetspolitiken form. Som framgått i avsnitt 2.4.2 innebar den folkrättsliga neutraliteten i princip en amoralisk hållning, som inte tillät olika behandling av de krigförande efter arten av deras regimer eller utrikespolitik. Vidare innebar den att den neutrales ekonomiska intressen skulle styra den faktiska handelspolitikens utformning. främsta intresse ansågs vara att med bevarad självständighet stanna utanför kriget. Regeringen strävade efter att klara folkförsörjningen utan att ge upp neutraliteten. Utrikeshandeln blev i och med krigsutbrottet en statlig angelägenhet, vilket i sin tur nöd- vändiggjorde en stark statlig styrning av näringslivet. Att de enskilda företagarnas frihet begränsades hindrade emellertid inte att näringslivets vinstintressen hade betydelse som drivkraft för den fortsatta svensk- tyska handeln. Efter hand kom möjligheten att importera att få en allt mer central betydelse i den svenska utrikeshandelspolitiken. Skagerrakspärren innebar att importen i avsevärt ökad utsträckning måste ske från . Mot slutet av kriget blev den mer benägen att tillmötesgå de allierades önskemål om reducerad export till . På den tyska sidan var den statliga styrningen alltjämt stark . Intresset av att kunna importera järnmalm och vissa andra strategiska varor hade avgörande betydelse för önskemål att handla med . Det historiska sammanhanget 107 begränsades det svenska handelsutbytet med Nazityskland. Kommissionen har inte funnit något som tyder på att den övergripande svenska handelspolitiken i förhållande till Nazityskland direkt påverkades av kunskaper eller åsikter om den där pågående förföljelsen av judar och andra. Liksom när det gäller neutralitets- politiken i stort kan det naturligtvis finnas skäl att nu fråga sig om ett beaktande av de med förföljelserna sammanhängande moraliska frågorna borde ha lett till andra politiska bedömningar än dem som faktiskt kom att forma villkoren för den svenska utrikeshandeln. För kommissionen är det emellertid inte den allmänna politiken utan frågan huruvida judisk egendom överförts till som har stått i fokus. Det var i konsekvens med detta synsätt som kommissionen i sin interimrapport beskrev faktiska guldaffärer med Nazi- . Kommissionen konstaterade därvid att det fanns en konkret medvetenhet om risken att i dessa sammanhang få guld som konfiskerats eller stulits från judar. Vidare kritiserade kommissionen det förhållandet att moraliska frågor inte togs upp till diskussion i just det sammanhanget. Kommissionen konstaterar att de två viktigaste strategiska produkter som exporterade till var järnmalm och kullager. Järnmalmen stod i genomsnitt för av det svenska exportvärdet till , kullager för cirka 5 procent.98 Den svenska järnmalmsexporten låg till inom Grängesbergsbolaget. Bolagets vd var förut- varande direktör i och bolagets huvudbank- förbindelse var . Kullagerexporten sköttes till helt dominerande del av Svenska (SKF). Företagets huvudbankförbindelse var . I satt tre företrädare för . Wallenbergsgruppen företräddes av , som hade betydande inflytande i bolaget. Dessa svenska banker och företag verkade när det gäller exporten till inom ramen för de av regeringen fastlagda handelsavtalen. De svenska delegationer som förhandlade fram avtalen med respektive leddes av UD-tjänstemännen 98 Den svenska järnmalmsexporten svarade under dessa år egendomligt nog för ungefär motsvarande andel – i genomsnitt – av den tyska järnförsörjningen. uppskattade engelsmännen att det svenska bidraget till den tyska kullagerförsörjningen uppgick till . Se , s. 351 och 357. Se även , i näringsliv och samhälle 1939-1971, , 1997. 108 Det historiska sammanhanget I den förstnämnda delegationen var en högst inflytelserik ledamot och i den senare spelade motsvarande roll. Delegationerna drog nytta av de båda brödernas unika internationella nätverk. Båda delegationerna hade givetvis att verka i enlighet med regeringens instruktioner, och förhandlingsresultaten diskuterades ingående av regeringen innan avtalen undertecknades. Systemet var av planekonomisk karaktär och innebar att företagen enligt regeringens direktiv ända fram fortsatte handeln, om än i reducerad grad, trots att de kände till judeförföljelserna och dödsfabrikerna. Ett fortsatt säkrande av folkförsörjningen prioriterades framför hänsynen till judarnas utsatta situation. Inte heller i de allierades framställningar till om att reducera export till av strategiska varor anfördes över huvud taget hänsyn till judeförföljelserna som skäl. I det källmaterial som kommissionen har granskat99 skymtar inte någon moralisk tveksamhet inför den fortsatta handeln med . Detta kan bero på materialets karaktär, men kan också sammanhänga med tidsandan. I efterhandsperspektivet finnner kommissionen frånvaron av moraliska överväganden djupt beklaglig. Ovan har kommissionen redogjort för att den och , i nästan fullständig enighet mellan de politiska partierna, bestämde sig för en neutralitetspolitik, som kom att få avgörande betydelse för senare politiska ställningstaganden och som ledde till att man i dessa sammanhang bortsåg från moraliska aspekter på de krigförande parternas agerande. Kommissionen frågade sig tidigt hur regeringens politik förhöll sig till den svenska opinionen. Hur påverkades politiken av opinionen och vilken betydelse hade regeringens politik för opinionsbildningen? Bakom dessa frågeställningar låg kommissionens allmänna intresse av att skaffa sig en bild av vilka intressen och skeenden som styrde dåtidens beslutsfattare. För att närmare utreda förhållandet mellan regeringen och opinionen anlitade kommissionen docenten i historia . Det är främst dennes tämligen omfattande utredningsrapport till kommis- 99 Se avsnitt 5.1. Det historiska sammanhanget 109 sionen100 som ligger till grund för den bakgrundsbeskrivning som här skall ges, men bilden har också kompletterats med studier av vissa andra källor. Här bör återigen poängteras att avsikten med detta avsnitt inte har varit att ta ställning för någon särskild linje i de diskussioner som då fördes. Den svenska kulturen hade sedan mycket länge och särskilt sedan 1870- talet fått starka impulser från . Den akademiska världen, exempelvis, var präglad av tysk vetenskap och forskning. Men efter det nazistiska maktövertagandet var det endast i ringa utsträckning som denna tyskorientering övergick i öppen nazism. De nazistiska partierna i nådde aldrig över en procent i allmänna riksdagsval. påverkades mindre än många andra länder i av de ideologiska strömningarna från de fascistiska staterna. Inför krigsutbrottet fanns i en bred anti-totalitär konsensus som omfattade samtliga större riksdagspartier. Av de kartor som här skall presenteras framgår resultatet av riksdagsmannaval. 100 , Regeringen och opinionen under (kommissionens dnr 34/98). Rapporten ger åtskilliga hänvisningar till arkiv och litteratur. 110 Det historiska sammanhanget Kartorna finns endast i den tryckta versionen. Det historiska sammanhanget 111 112 Det historiska sammanhanget Det tidiga Nazityskland såg i en potentiell bundsförvant. Den nordiska tanken, som innebar en föreställning om en rasmässigt grundad ödesgemenskap mellan och andra germanska folk, spelade en viktig roll i den nazistiska ideologin. var emellertid den svenska pressen ett irritationsmoment i de tysk-svenska relationerna. På tyskt håll ansåg man att svenskarna saknade takt i umgänget med och att den av pressen förmedlade föreställningen om en tysk fara var kränkande. insåg att den aldrig skulle kunna omvända till nazismen och gick i stället in för att söka tysta den misshagliga opinionen. Genom kontinuerliga påtryckningar sökte Nazityskland tvinga den att dämpa den antinazistiska opinionen. I långa stycken var den taktiken framgångsrik. Redan före kriget gick den ut med dämpande propåer till pressen.101 Olika linjer inom samlingsregeringen I den samlingsregering som bildades ingick de demokratiska partierna i . De centrala opinionsströmningarna i det svenska samhället blev därmed direkt företrädda i regeringen. Med viss generalisering kan de olika grundinställningar som förekom sammanfattas som följer. En ideologisk skiljelinje kom att dras mellan och de övriga partierna. Högersidan representerades främst av partiledaren och ecklesiastikministern . När det kom till utrikespolitiska frågor anslöt sig oftast utrikesministern . Högersidans sammanhållande länk var önskan om aktivt svenskt stöd till . Man kan kalla denna linje för storsvensk. Den bars upp av en föreställning om en svensk rikspolitik, som skulle hävda ledande ställning i . Mot denna hållning stod den lillsvenska linjen. Dess främsta mål var att trygga freden. Hållningen till utrikespolitiken var avvärjande och attityden till kriget övervintrande. Det gällde att bevara det svenska välfärdsbygget så intakt som möjligt genom ofärdstiden. Linjens främste representant var statsministern . Även Bondeförbundets ordförande och folkparti- ledaren i företrädde denna linje. Slutligen fanns vad man kan kalla en proallierad linje, till vilken statsråden och hörde. Här fanns en levande tro på att de allierade skulle segra och ett starkare antinazistiskt 101 Se , Med lock och pock, 1962. Det historiska sammanhanget 113 perspektiv på kriget som sådant än bland övriga delar av regeringen. Nazismen sågs som ett större hot än kommunismen. Den svenska tryckfrihetspolitiken innebar till viss del ett accepterande av tyskarnas krav på att även åsiktsbildningen i ett neutralt land skulle vara neutral. Staten tog på sig ett ansvar för opinionsbildningen, som inte gick att förena med liberal pressideologi. En organisation för information och påverkan byggdes upp och kom sedan att bestå till 1943. Regeringen krävde ett visst mått av självcensur och ingrep mot opinionsbildare som ansågs överskrida gränserna. och böcker kunde beslagtas om de befanns inne- hålla uppgifter som kunde irritera någon av de krigförande parterna. Transporter av tidningar och böcker som ansågs äventyra säkerhet kunde förbjudas. Enligt forskarna ledde försiktighet och självcensur till att svenska tidningar självmant avstod från att förmedla detaljer om judeutrotningen. I de fall beslag verkligen gjordes var det dock endast mycket sällan som den direkta anledningen var att tidningarna skrivit om judeförföljelserna eller Förintelsen. De anvisningar om olämpliga ämnen som regelbundet gick från till redaktionerna tycks inte heller ha använts för att förhindra spridandet av sådan information . , med återkommande antinazistiska krönikor och artiklar av och , beslagtogs vid åtta tillfällen . Tidskriften var en av dem som drabbades av transportförbud. Judisk Krönika undgick beslag trots åtskilliga mycket ingående reportage om judeförföljelserna.102 Diplomaten , som tjänstgjorde vid , hörde till dem som var starkt kritiska till tryckfrihetspolitiken som sådan. I sin numera publicerade dagbok antecknade han följande . Här undertrycks meddelanden av för tyskarna oangenäm natur, här uppfyllas villigt deras order om indragande av för dem obehagligt tryck, här släppas tvivelaktiga tyska journalister in och här ges politiska förmåner. Värre än den illa beryktade femte kolonnen äro 102 och , och Förintelsen, 1997, s. 42 f. 114 Det historiska sammanhanget de ämbetsmän, som tro, att de gagna landet genom denna politik. De bedriva defaitism och tro, att de handla i intressen.103 Trots hoten om beslag var det många, förutom de ovan nämnda, som faktiskt lyckades göra sina röster hörda och i pressen framföra kritik såväl mot nazisternas övergrepp som mot den svenska politiken gent- emot Nazityskland.104 Ändå måste det konstateras att tryckfrihetspolitiken fick till följd att media endast i begränsad utsträckning kom att spegla opinionsläget i . rådde en avvaktande och lätt defaitistisk stämning. maktställning tycktes orubblig. Stämningarna i mitten av 1940 medförde, kan man säga, att en neutralitetsatmosfär spred sig. har berättat hur han en gång till en bekant uttryckte glädje över att hade haft vissa framgångar i kriget. Han fick svaret: Jag vet inte riktigt vad du menar. Jag ser kriget uteslutande ur svensk synvinkel. Att se kriget ur rent svensk synvinkel, det var att vara neutral; att inte ta ställning till vare sig eller . Ett annat uttryck för denna opinionsströmning var försvarsminister omdiskuterade uttalande om att inte hade intresse av någondera sidans seger. En statligt organiserad svenskhetspropaganda introducerades. Allvarstid kräver samhällsanda, vaksamhet och tystnad löd parollen. Att inte ta ställning upphöjdes till patriotisk plikt. Allt som inte föll inom ramen för denna linje tenderade att betraktas som propaganda för endera parten i kriget. fanns det dock även på statlig myndighetsnivå en tendens till anpassning efter Nazityskland, som kom till uttryck i studiebesök och andra kontakter.105 Riksdagsvalet ledde till stor seger för den lillsvenska linjen. Socialdemokraterna gjorde sitt bästa val genom tiderna, vilket fick utrikesminister att i regeringen dagen efter valet tala om att detta hade inneburit en överväldigande framgång för ett 103Sven , Anteckningar 1938-1944, utgivna genom , 1989, s. 250. 104Se samt artikel Alla svenskar höll inte tyst i Dagens Nyheters bilaga om Naziguldet . Det historiska sammanhanget 115 tyskfientligt parti och att det därför var viktigt att skicka signaler till om att samlingsregeringen inte var tyskfientlig. Eftersom den proallierade och antinazistiska opinionen pressades tillbaka av det starka statliga trycket framstod , riksdagsmannen och andra framträdande företrädare för denna linje som isolerade gestalter, trots att de uttryckte uppfattningar som sannolikt hystes av många. Det manifesta opinionsläget var inte identiskt med det latenta. I regeringen bestämdes politiken under 1940-41, som det nu kan konstateras, av en tillfällig koalition mellan den lillsvenska och den storsvenska linjen. Den lillsvenska strävade efter att undvika allt som kunde provocera , medan den storsvenska rent av önskade förbättrade relationer med för att kunna förverkliga sina visioner. En spänning fanns mellan den storsvenska linjens profinska, antikommunistiska och protyska (men därför inte pronazistiska) orientering på ena sidan och på andra sidan den proallierade falangens motstånd mot varje form av aktiv politik som kunde tänkas innebära ett närmande till . Mellan dessa flyglar befann sig ett lillsvenskt centrum, som var motståndare till en aktiv Finlandspolitik, men starkt präglat av det tyska hotet och därför i vissa situationer benäget att ansluta sig till den storsvenska grupperingens krav på tillmötesgående mot . Som ett exempel på detta kan nämnas att ett yrkande från om indragning av fick stöd av statsministern mot Wigforss och protester. Midsommarkrisen – en vändpunkt? En brytpunkt mellan opinionsströmmarna kom med den s.k. mid- sommarkrisen . Beslutet att tillåta Engelbrechtdivisionens transport från till kan ses som en triumf för den storsvenska linjen, men framgången var skenbar. Genom att framhålla att det rörde sig om en engångseftergift markerade regeringen att medgivandet var påtvingat. Eftergiften till framhävdes mer än hjälpinsatsen för . I detta nederlag låg också en seger för den proallierade opinionen. som den storsvenska linjen hade lyckats driva igenom transiteringsbeslutet hade den fått händerna bakbundna. Reaktionen på transiteringseftergiften skapade en ny grogrund för den proallierade opinionen. När sedan två norska fackföreningsledare avrättades fick denna opinion ny styrka. De svenska känslorna ta sig våldsamma uttryck i pressen. Liksom man och man 116 Det historiska sammanhanget emellan, skrev justitieminister från i sin dagbok. blev det allt svårare att hålla tillbaka den antinazistiska opinionen. När trädde in i kriget stärktes den proallierade opinionen ytterligare. Litteraturprofessorn var en av dem som tidigare öppet hade utgått från att skulle segra. I ett brev skrev han: Hela den svenska opinionen är ju inställd på en anglosaxisk seger, och de som i likhet med mig har haft sina sympatier på tysk sida kommer att få det mycket trångt. noterade att hans regerings- kollega och partibroder hade sagt att folk var så tysk- fientliga att de inte tänkte på de svårigheter som kunde uppkomma för oss vare sig eller segrar. noterade , apropå handelsförhandlingarna, att de allierade visade hänsyns- löshet. Detta såg han som en direkt följd av opinionsförskjutningen i . Enligt var de allierade nu övertygade om att på grund av den allmänna stämningen i landet under inga förhållanden skulle närma sig och de ansåg sig därför kunna behandla hur som helst. och ännu tydligare var det den proallierade falangen som angav tonen i den . hävdade att pressen hade svängt till tyskhets. Tidningarna skrev som om befann sig i krig med , ansåg han, och föreslog utan att få gehör att indragningsvapnet skulle användas för att statuera exempel. avgick justitieminister och ersattes av folkpartisten . Denne vidtog åtgärder för att avveckla beredskapslagstiftningen på tryckfrihetens område. Per stödde , med motiveringen att det var nödvändigt att regeringen handlade eftersom den annars riskerade att bli överkörd av . Enligt statsministern kunde man inte blåsa faran över. Även om inte hade rationella skäl att anfalla kvarstod desperationshotet: att i vrede över svenska nålstick skulle beordra anfall. Det gällde också att bevara ett minimum av förtroende i för att förhindra att drogs in i krig om blev krigsskådeplats igen. slutsats är att midsommarkrisen inte bara blev en brytpunkt mellan opinionsströmmarna inom regeringen, utan också en vändpunkt vad gällde den svenska politiken i förhållande till Nazityskland. Andra forskare har sett annorlunda på historien. Så har exempelvis karaktäriserat den svenska politiken som tyskvänlig . Det historiska sammanhanget 117 har t.o.m. gått så långt att han i en har hävdat att stora delar av det svenska samhället, institutioner, sociala skikt och enskilda målmedvetet strävade efter anpassning till den av Nazityskland påbjudna nyordningen. Att det i dagens debatt förekommer skilda värderingar av det s.k. desperationshotet och de politiska bedömningar som gjordes under åberopande därav har kommissionen pekat på i avsnitt 2.4.2. ovan. har som grund för sitt ställningstagande – att midsommarkrisen blev en vändpunkt för den svenska politiken mot Nazityskland – också åberopat uttalanden från militärattachén vid tyska legationen i , generalmajor . I hans rapporter och handbrev till , som redovisat till kommissionen, kan man avläsa en relativt initierad tysk iakttagares bedömningar av opinionsläget i . ansåg Uthmann att av de skandinaviska länderna var det till mest negativt inställda landet. noterade han inflytandet av de tyska segrarna på kontinenten. , siade han då, kommer i fortsättningen inte att bereda några problem. Höjdpunkten för Uthmanns förhoppningar nåddes . Han skrev då att det inte kunde råda några tvivel om att den var fast besluten att genomföra inre omställning till det Tredje riket och nazismen. Sannolikt speglade uttalandet stäm- ningarna bland de svenska militärer som Uthmann främst tog intryck av. Men uttryckte sig Uthmann mera försiktigt. Han förklarade att den ville stå neutral i kriget mellan och , men spådde att attityden kunde ändras om man på svensk sida fick klart för sig att skulle gå mot öster. Efter midsommarkrisen speglade Uthmanns rapporter en tysk besvikelse över att den svenska politiken hade svängt. samma sommar skrev Uthmann till om att var ovilligt att delta i kriget i öster och rent av tog avstånd från denna kamp. Uthmann vidhöll sin pessimism angående svenskt stöd till och redovisade i det sammanhanget de tre omständigheter som enligt hans uppfattning styrde den svenska politiken, nämligen att svenskarna ville profitera på kriget, att de inte trodde på seger och att de stod avvisande till nationalsocialismen. I en sammanfattande rapport skrev Uthmann följande. De inte obetydliga [svenska] medgivandena till skedde som en följd av det tvång som den tyska inringningen av och maktställning skapade – ingalunda till följd av vänskap! De [medgivandena] tjänade upprätthållandet av neutraliteten och 118 Det historiska sammanhanget [gynnade] därför tillfälligt de svenska intressena. Vid en mera långvarig försämring av militära läge torde den stödd på den absoluta socialdemokratiska majoriteten gå över till den anglosaxiska demokratin. Genom presshetsen gentemot nationalsocialismen är denna frontväxling grundligt förberedd. De i sig inte obetydliga tyskvänliga kretsarna i också i officerskåren är på grund av presshetsen mot femte kolonnen och nationalsocialismen tystade och politiskt fullständigt förda åt sidan. Även om det tyska hoppet om frivillig svensk anpassning nu helt hade slocknat fanns åtminstone på ett område ett tyskt intresse av fortsatt goda relationer med . Status quo eftersträvades beträffande malmleveranserna. Ungefär som Uthmann gjorde sin sammanfattande pessi- mistiska rapport skrev följande i sin dagbok. Det förefaller ur militär synpunkt vara föga rationellt om nu skulle skaffa sig på halsen. Vi ha nu fått en ganska hygglig försvarsförstärkning så att nog skulle och dessutom inte så få tyska divisioner att underkuva oss. Ty detta kan man nog aldrig göra helt och hållet luftledes där vi ha vår svagaste punkt. Dessutom kan vi se till att gruvorna bli oanvändbara och det vet tyskarna säkert. Hade förhållandet mellan regeringen och opinionen någon betydelse för de omständigheter som kommissionens utrett? Den politik som under större delen av kriget drev mot de krigförande stormakterna baserades som framgått på ett maktpolitiskt synsätt. Man bortsåg från moraliska frågor och lät opartiskheten styra i det allt övergripande syftet att hålla utanför kriget. Ett sådant förhållningssätt kan naturligtvis uppfattas som stötande. fanns en opinion, som var mer benägen att fästa avseende vid den diktatoriska ledningen av Nazityskland och de förekommande förföljelserna av judar och andra. Vilka konsekvenserna skulle ha blivit om den opinionen hade fått bestämma politiken har det naturligtvis inte varit möjligt för kommissionen att bedöma. Regeringens uppdrag till kommissionen har krävt en rad ställnings- taganden redan i fråga om vilka tillvägagångssätt kommissionen skulle välja. Informationssökandet påbörjades ganska efter det att sakkunniga, experter och sekretariat hade förordnats . Allt eftersom kunskapen ökade inom kommissionen kunde det fortsatta arbetets riktning tydligare stakas ut. När nya fakta kom på bordet blev också nya frågeställningar aktuella inför det fortsatta arbetet. Det har varit fråga om en kontinuerlig process. Kommissionen har efter hand som arbetet framskridit enats om definitioner och avgränsningar. Hypoteser har löpande ställts och prövats för att senare förkastas, utvecklas eller bekräftas. Många olika källor har använts. Vad som framkommit vid källstudierna har ofta gett idéer till nya forskningsprojekt. Kommissionens alla medarbetare har sedan samverkat kring analys och rapportförfattande. I detta kapitel redogörs för hur kommissionens arbete har gått till. Här förklaras vilka definitioner och avgränsningar som har gjorts och vilka hypoteser som främst har påverkat arbetet. Vidare redovisas översiktligt vilka metoder kommissionen har använt sig av samt vilka källor som har utnyttjats och vilka särskilda problem och möjligheter som generellt sett har varit förknippade med dessa. 3.2.1Egendom av judiskt ursprung Direktivens uttryck egendom av judiskt ursprung har kommissionen uppfattat som en anvisning om att fokusera forskningen på sådana tillgångar som har tillhört judar. Kommissionen har inte bortsett från att även människor utanför den judiska kretsen förlorade egendom i samband med de nazistiska förföljelserna före och under .