sou · GNB384d3 · 2000-01-01 00:00:00 — I en sekvens blir hon besatt av tanken på att få barn, och närmar sig en av seriens manliga huvudpersoner, , för att fråga om han kan ställa upp- utan andra förpliktel- ser givetvis. Hennes beteende leder dock till komplikationer för , vars (ena) tjej får reda på vad som utspelat sig. En märklig skildring, kan tyckas, men är långtifrån framställd som någon moraliskt förkastlig person, utan porträtteras tämligen neutralt – varken bättre eller sämre än någon av de andra rollfigurer- na. Såpaförfattaren konstaterar emellertid med anspelning på etiska och normativa budskap, att vad som helst ändå inte får hända i en relationssåpa; det måste finnas en moral även om det är en pissig moral, säger han, och exemplifierar med kvinnan som söker förnyelse men där mannen motsätter sig detta. I det här läget kan inte kvinnan rycka på axlarna åt sin tröge man och göra som hon vill. Nej, här finns enligt Hancock en strikt moralkodex, som han är litet trött på: om kvinnan ska lämna sin man, måste han vara ett svin först och bedra henne. – Jag skulle vilja ha en mer mänskligt förlåtande såpa, något som ligger närmare verkligheten.64 är rollfigurerna sällan tecknade med tydliga moraliska förtecken, det vill säga i entydigt svart och vitt; åtminstone inte om man jämför med serier från tidigare decennier. Istället får man upp- leva dem manövra sig genom livets svårigheter, otroheter, partner- byten, misshandel, fiendskap; livet pågår, utan början och utan slut. I ett annat sammanhang65 har jag analyserat inslag i en annan av populärkulturens främsta medium, veckopressen, som direkt riktar sig till publiken, nämligen testa- dig-själv från 1960- till 1990-tal.66 Det är intressant att ställa frågan om de etiska eller normativa bud- skap som där kommer till uttryck överensstämmer med de som såporna förmedlar, eller om de är korsande influenser? Vad som händer , som för kvinnornas del innebar dels ut- träde på arbetsmarknaden och p-pillrets tillkomst, är att de budskap som testerna förmedlar faktiskt ändrar innehåll. Ett liknande för- dragsamt förhållningssätt till individuell variation och mänskligt beteende som såporna – om än med vissa begränsningar – uppvisar återfinns nämligen också tester, vilket kraftigt skiljer dem . Medan 1960-talets tester bjöd på pejorativa eller allmänt nedsättande omdömen om det icke önsk- värda: stackars lilla vän, nej, min fröken, sömntuta där, så är den typen av åthutningar sällsynt förekommande i någon av 1980-talets eller 1990-talets tester. Dessa signalerar istället en mer vidsträckt acceptans för individuella variation och en förståelse även för det icke-önskvärda beteendet. Det fina i kråksången, så kan nog med fog budskapet åtminstone i vissa av de senare årens tester tolkas, är inte att uppträda enligt en för alla given mall, utan att intressera sig i så hög utsträckning för sig själv och sin person att man kommer till insikt om vem man är. Utan tvekan är det alltså ett mer individualis- tiskt ideal som framskymtar i tester, i motsats då ett äldre samhälle med krav på uppträdande enligt vissa givna regler ännu kastade sin skugga över vardagstillvaron och följaktligen också över populärpressens budskap.67 Det är, för att återknyta till Bellah, den expressiva individualismen som artikuleras. Den har föga att göra med ett egoistiskt eller utilitaristiskt synsätt. Att på detta sätt söka tolka om de normativa budskap som förmedlas genom populärkulturen har förändrats är givetvis inte okomplicerat. Men möjligen finns det fog för att hävda att det normativa budskapet också blivit mer rationalistiskt, i bemärkelsen att det sker en starkare betoning av att individen – inte minst gäller detta kvinnorna – kan och bör göra aktiva val och väga olika hand- lingsalternativ mot varandra. I de tester som rör relationen mellan kvinnor och män har jämfört med en påfallande föränd- ring skett. tester återfinns nämligen mycket litet, om ens något, av det betraktelsesätt där männen väljer och kvinnor blir valda som var klart framträdande tester. Då gällde det för flickorna att tilldra sig pojkarnas intresse genom att uppträda riktigt och förstå männens behov av att till exempel behärska situa- tionen. är budskapet i flera av testerna snarare det motsatta: att flickorna (precis som pojkarna får man anta) väljer och fattar medvetna beslut. Testernas uppmaning till sin unga kvinnliga publik är att ställa krav, kvalitativa krav på pojkarna. Alla duger inte, här gäller det att vara medveten om sitt eget värde och att veta vad man letar efter!68 Den betoning av rationalitet69 – här definierat som övervägda val – i relation till det motsatta könet, till pojkarna, som framträder överensstämmer med en mer allmän bild av bete- endeutvecklingen hos de yngre generationerna. Jag vill hävda att det bland de yngre generationerna – för vilka den lust-etik som be- tonats i barnuppfostran varit tongivande – är mer socialt accepterat att bete sig mål-medel relaterat än tidigare, att betrakta andra människor och institutioner som instrumentella i förhållande till målet: att vara sann mot sig själv, att veta vem man själv är och lära känna sig själv. Det är på grund av ett förändrat socialisations- mönster och den minskade sociala kontroll som urbaniseringen inneburit som målinriktat mänskligt beteende blivit vanligare. Framväxten av en individ som styrs av rationalitet istället för tradition, kultur eller religion – modernismens och upplysningens stora projekt – förverkligades knappast fullt ut under industrialis- men, men kanske har den blivit mer av en realitet under just post- industrialismen. Ytterligare belägg för att veckopressens, men här riktat till mognare kvinnor, budskap förändrats ger i sin analys av Året Runt. 1995 porträtteras betydligt fler yrkeskvinnor än tidiga- re och – om jag tolkar henne rätt – också med betydligt mindre ambivalens. är det intressant, hur kontinuiteten med den modersroll som dominerade , ändå fortlever in i 1990- talet. En viktig förklaring är, att en familjetidning som Året Runt riktar sig till en målgrupp utanför storstäderna; främst till lågut- bildade kvinnor på landsbygden, där förändrade livsmönster tar att slå rot och förändra efterfrågan.70 Sammanfattningsvis så menar jag att de ofta oavsiktliga budskap som grovt sett kan utläsas ur det populärkulturella utbudet ser nära relationer som tillvarons kärna, relationer som ofta är konfliktfyllda till sin natur, men där konflikt är en naturlig del av den privata till- varon och där möjligheter till lösningar finns som inte pekar ut vinnare och förlorare. Vidare är det möjligt att dra slutsatsen att det i relationssammanhang blivit mer normativt riktigt att uppträda rationellt i bemärkelsen att överväga alternativ och att välja, även när det gäller människor: man tar själv ansvar för sitt eget öde och den rationaliteten är det närmaste en norm man kommer. De relationer man ser i t.ex. såporna kan man också identifiera sig med; det är alltså förhållandevis begränsade miljöer som man som tittare får del av; gärna vackra människor, relativt framgångsrika och socialt an- passade. Människor som faktiskt har det svårt materiellt – som i Svenska Hjärtan som är arbetslös, blir övergiven och är ekonomiskt svag samt äldre – förekommer ganska sällan (men oftare, ska tilläggas, i serier som vänder sig till en äldre publik, vilket återigen pekar på samspelet mellan populärkulturen och publikens livser- farenheter). Ytterligare ett tydligt budskap, av stor relevans för den demo- kratiska kulturen, är att människor när det gäller nära relationer har skilda behov. Sexuell tolerans, med andra ord. Variation är regel snarare än undantag när det gäller mänskligt beteende på relations- planet. Det leder också till att populärkulturens 1990-tals budskap kännetecknas av en ökad ovilja till att föreskriva någon bestämd etik innehållsmässigt; det är i relation till det egna jaget som det etiska avgörs: att svika sig själv och inte vara sann mot sin natur är oetiskt och moraliskt förkastligt och, skall tilläggas, att genom att bejaka sin expressionism, skada andra. Det senare är givetvis ett mycket viktigt tillägg. Att kontrollera de kulturella uttrycken Hur gestaltar sig då relationen mellan statsmakten och den mäktiga populärkulturen? I de etablerade och mogna demokratier till vilka hör har statsmakten föga möjligheter att längre – även om den politiska viljan funnes vilket den knappast gör71 – skaffa sig effektiv kontroll över det kulturella utbud som riktar sig till en masspublik. För det finns vare sig medborgligt stöd ens bland de grupper som tidigare hörde till moralens väktare och heller inte tekniska möjligheter. De kulturyttringar som framförallt intresserar en begränsad, ofta högutbildad och välbeställd, grupp i samhället – museerna, teatrar, Operan, konsertmusiken och den s.k. seriösa litteraturen – fortlever ju på den lilla marknad som utgör framförallt tack vare statliga pengar och är därför teoretiskt sett fortfarande möjliga att styra innehållsmässigt. är det knappast den delen av kulturutbudet som har tillerkänts avgörande betydelse för medborgarkulturens förändring. Det är istället om och hur populärkulturens innehåll bidrar till en upplösning eller en om- vandling av den politiska och samhälleliga offentligheten som har stått i fokus för såväl politik som diskussion. Det är emellertid fascinerande att betrakta med vilken energi populärkulturella uttryck bekämpats historiskt. Kastar man näm- ligen en blick över axeln, bakåt i historien, så har samhällseliterna, vilket mycken kulturhistorisk forskning visar, med olika medel intensivt strävat efter att kontrollera och ställa den känslo- och tankemakt som den folkliga kulturen utgjort i sin egen tjänst. Åtminstone har man sökt förhindra den från att undergräva den rådande ordningen. Genom förbud, censur eller genom patronage har konsten – känslomakaren – försökt att hållas i schack. Fram- förallt har detta givetvis gällt konstformer som nått ut till en större publik – under några sekler teatern72, litteraturen, tidningarna och filmen.73 Teatern under tidigare sekler, inte minst då de kringresande teatersällskapen och landsortsteatrarna var en tidig förelöpare till filmen eller tv och väckte gensvar och intresse i folkdjupet, var det framförallt kyrkan som med benäget bistånd av statsmakten ställde sig kritisk och pläderade för förbud, mot bakgrund av den omoral och det fördärv som skådespelen kunde ge upphov till, främst hos ungdomen. Från komedianternas fördärv- liga inflytande skulle dock den studerande ungdomen skyddas. 1759 beslöt Rådet att i rikets universitets- och gymnasiestäder förbjuda skådespel , såsom ledande till den därstädes befintliga studerande ungdomens skada och utgift.74 , efter en period av ovanlig liberalisering, infördes under teatercensur i , framförallt som flera betraktare påpekar mot bakgrund av den ökade politiska spänningen i landet och utanför (närmade sig med stormsteg). Censorernas uppgift preciserades till at noga tilse, det ingen ting införes som strider emot Religion, Rege- rings-sättet, Konoungens höghet, Adelens anseende, de öfrige Ståndens och Ämbetens tilbörlige agtning, eller skulle kunna bidraga at dem i något af alt detta hos en lätt förvillad Almänhet förringa, likasom icke (h)eller något oanständigt, stridande emot goda Seder och enskilde Personers heder och goda rygte: At språkets renhet på alt möyeligt sätt befrämjas.75 Av citatet framgår att censuren framförallt motiverades av politiska skäl. Kritik eller snarare ringaktning inför samhällets herrar fick inte förekomma från en teaterscen eftersom dess genomslag kunde få oanade samhällseffekter, också av politisk natur. Litteraturvetaren pekar på att förbudet 1796 mot pjäsen i Månan mycket väl kan ha tillkommit på grund av dess demokratiska tendens.76 I en rad böcker och artiklar har kulturhistorikern tecknat framförallt 1700-talets populärkulturella förut- sättningar; produktionsvillkor, distribution, och kampen mot myn- digheter och överhet. Inte minst har Darnton ägnat sina framställ- ningar åt populärlitteraturen, de böcker och skrifter som inte släpp- tes in i salongerna utan i stället distribuerades och såldes illegalt. Därav titeln på en av hans mest kända böcker, Boken i rännstenen.77 Även det skrivna ordet betraktades alltså som ett potentiellt hot mot det rådande systemet, och den underjordiska eller illegala litteraturen var särskilt betydelsefull when censorship, the , and a monopolistic guild of booksellers attempted to contain the printed word within limits set by the official orthodoxies.78 Darntons forskning är fascinerande läsning79, som tydligt visar på livskraften och betydelsen av den illegalt utgivna litteraturen både som underhållning, men där just underhållningens innehåll med tanke på statsmakternas restriktioner, förmedlar synsätt, nyfikenhet och uppväcker känslor som kan rasera för- härskande normsystem. För den franska illegala litteraturen som ofta kort och gott kallades livres philosophiques, bestod av såväl mer filosofiska betraktelser som , böcker med mer pornografiskt innehåll som philosophe eller Ankedoter om Madame du comtesse du Barry80 men framförallt hade dessa filosofiska böcker ett politiskt innehåll, innebärande kritik av hovet, adelns privilegier och idéer om mer jämlikhet och – demokrati.81 Att litteraturen, till skillnad vill jag hävda mot vad som är fallet , tidigare tilldelades och uppenbarligen spelade, en väsentlig roll i socialisationsprocessen ger en undersökning av utgivningen och synen på brittiska barnböcker efter livres philo- sophiques glansdagar, belägg för.82 Det offentliga intresset från de etablerade eliterna för barn- och ungdomars läsvanor var, menar , påfallande och det gällde såväl medelklassens som också arbetarklassens barn och ledde följaktligen till diskussioner om statens förhållningssätt till litteraturen. This concern with childrens reading habits, skriver hon vidare, grew out of an understanding of reading as a consumption:you were what you read. It was fueled by a sense of cultural crisis related to a perceived jump in mass literacy at a time when cheap literature was more abundant than ever.83 För övrigt är det värt att notera att de farhågor om en annalkande eller pågående kris som präglar diskussionerna om demokratins utveckling uppenbarligen knappast är nya; förändrade livsvillkor, upplöst moral och brist på adekvat prägling via skola och kultur var på- tagliga bekymmer såväl som i . Statsvetaren skriver apropå filmcensurens införande i : in började dock röster höjas för att staten skulle ingripa. Det var när spelfilmerna började spridas som också omoralen kom in i filmen i form av våld och sexualitet. De tidigaste protesterna kom . Då hölls det första opinionsmötet mot kinemato- grafins urartning och barnens besök på kinematograferna. I spetsen för protesterna stod lärare och föräldrar.84 Motiveringarna bakom filmcensuren, att detta medium och dess innehåll bidrar till moralisk upplösning och förändrade (och för- därvade) seder, påminner om dem som ofta förts fram även när det gällt andra typer av mer populära kulturyttringar eller förströelser. Av en brittisk forskare har denna reaktion givits beteckning moralpanik vilket kan tjäna som en lämplig beteckning.85 Kampen mot dans och i början av 1940- talet som kom att drivas under mottot dansbaneeländet är ytter- ligare ett exempel på ett moralpanik-utbrott86 liksom 1950-talets högljudda protester mot de alltmer populära serietidningarna för barn och ungdom, där det ställdes krav på att serieeländet skulle bli föremål för politiska ingrepp av typen förbud eller censur.87 Motpolen till populärkulturen finner man främst i idén om folkbildningen. För den bildningsrörelse som till stora delar bar fram den svenska demokratin, var avsikten att utveckla och höja individens, och främst då arbetarklassens, andliga resurser och personlighet med sikte på att denna klass på ett bättre sätt skulle kunna deltaga i det kollektiva, i samhällslivet. Bildningen var däri- genom ett medel för att nå målet om ett mer jämlikt samhälle, där fler ur tidigare underpriviligierade klasser kunde vara med i det offentliga livet. Personlighetsutvecklingens mål var inte – som post-moderna generation – enbart inriktat mot att öka självinsikten och sträva efter ett sant jag utan också mot att öka skaran av dugliga beslutsfattare för samhällets positioner och upp- drag. Individens utveckling kunde tjäna kollektivet, helt enkelt. Idéhistorikern skriver apropå bildningsrörel- sen att: En frikyrkoman, Axel , noterar i början av 1900- talet att hela väckelserörelsen blivit, som han uttrycker det, en häv- stång i bildningens tjänst. Beviset är, menar han, att så många med- lemmar nått framstående positioner inom kommunalpolitiken.88 Bland de politiskt verksamma, fortsätter , var också många hemmahörande i bildningsrörelsens olika grenar, som arbetar- nykterhets eller frikyrkorna. ligger det klassiska folkbildningsidealet i vissa aspekter mycket nära den idé om personlighetsutveckling och genuinitet som tidigare framhållits som alltmer tongivande för efterkrigstidens väst- värld. , en av de verkliga förgrundsgestalterna inom den svenska folkbildningen89 formulerade målet med bildningen att tillägna sig ett förhållningssätt som medförde ett kritiskt reflek- terande över livsvillkor och auktoriteter och att människan var just ett utvecklingsprojekt, eller som uttrycker det, människa var man inte man blev det.90 Detta förefaller på ytan be- drägligt likt den hållning som präglar det sena 1900-talets individer. Men bara förefaller. Ty tillägget är ytterst väsentligt; att denna ökade bildning, denna utveckling av personligheten, ställs i sam- hällets tjänst, för dess utveckling och framåtskridande. Det yttersta syftet med den kulturella fostran var att en ny och bättre människa skulle framträda, en människa ämnad att fostra ett samhälle präglat av kollektivism, samverkan och solidaritet.91 Om folkbildningen har utgjort en av relatio- nerna som upprätthållits mellan politiken och kulturen så har alltså populärkulturen utgjort den andra. Dessa båda relationer har egentligen utgjort varandras motsatser, vilket också förklarar anta- gonismen dem emellan. Medan bildningsrörelsen uppfattar männi- skan som ett civilisationsprojekt, vars mål är medvetenhet och impulskontroll (och) premierar förnuft framför känsla, reflexion framför spontanitet92, så är mycket i populärkulturens form och innehåll – pocketlitteraturen, filmen, dansbanorna, serie- och vecko- tidningarna, musiken och tv-såporna – inriktad på motsatta värden. I stället för disciplinering är det frågan om att låta sig ledas av lusten och glädjen och att därigenom sätta mycket mer av känslor och känsloutlevelse i högsätet. Bildningsrörelsen föds av ett samhälle där den mänskliga naturen fortfarande betraktas som ond och i behov av ständig tuktan, fostran och disciplinering för att höjas till sin optimala nivå. Den populärkulturella revolutionen, om jag får kalla den så, är i stället frukten av ett samhälle där den mänskliga naturen betrakas som i grunden god och där disciplinering och tuktan som gör våld på känslor och spontanitet leder till en brist på per- sonlighetsutveckling.93 i retrospekt är det bildningstanken som befunnit sig på den förlorande sidan; kan man nog säga att den huvudsakliga rela- tion som existerar mellan kultur och politik har populärkulturella förtecken snarare än personlighetsutveckling i riktning mot sam- hällsansvar. Kan kulturen skapa ett gemensamt rum? Ett samhälle, och inte minst det demokratiska samhället, bygger på att medborgarna uppfattar vad som utgör det gemensamma någorlunda samstämt. Det finns data som pekar i riktning mot att den mentala föreställningen om vad som konstituerar samhället eller det gemensamma har genomgått en klar förändring. Det gemen- samma, som man både känner ett ansvar för och tar ett ansvar för, har både krympt ihop – och expanderat, förefaller det. Det gemen- samma ligger antingen mycket nära eller mycket långt borta. Det är barnens dagis och global miljöförstöring, skolgården och mänskliga rättigheter. Om samhället och det gemensamma tidiga- re betraktades som den egna staden, byn eller kommunen – vid säll- synta tillfällen kanske hela landet – sträcker sig det gemensamma inte långt utanför de egna vardagserfarenheterna. Men, och det skall man komma ihåg, för dessa känner många ett ansvar94 och definitivt är det så att man uppfattar sig ha skyldigheter gentemot andra; en skyldighet att inte veta bäst, och att inte föreskriva andras Skulle man hårdra det en aning så kan man säga att en postmodern medborgarskylighet följaktligen är att inte bedriva politik, i bemärkelsen föreslå lösningar på andras problem. Den uppfattade skyldigheten bedömer jag som mycket betydelsefull i den moderna medborgarkulturen. Men likväl; det gemensamma är det påtagliga, det konkreta medan det samhälle om vilket de politiska partierna talar är ett tomt skal, ett abstrakt begrepp utan innehåll. En god medborgare är följaktligen en individ som upp- träder gentemot andra enligt de toleransprinciper jag tidigare talade om i sina relationer, i likhet med den toleranskultur som förmed- las inom populärkulturen. Medborgarrollen har därmed samman- smält, eller möjligen har den delvis upphävts, med rollen som privat- person. Hur har den utvecklingen blivit möjlig? Utan att här kunna empiriskt belägga ett sådant samband, är det onekligen intressant att peka på det dominerande fokus på privata relationer, gestaltade i en intimsfär med föga eller ingen hänvisning till en värld därutanför, som förmedlas i den moderna populärkulturen. Vad blir då de framtida konsekvenserna för medborgarkulturen av dessa strömningar? Såge vi populärkulturen som den enda källan till effektiv prägling – vilket den naturligtvis långtifrån är – hur skulle de individer kunna se ut som får sig dessa budskap till livs? Fostrar detta till medborgare eller enbart till privatpersoner? Även när det gäller denna, för demokratin, centrala frågan är det möjligt att peka på motstridiga tendenser. Den långtgående tolerans för skilda livsstilar, för variation och tolerans och beteenden som jag hävdar kan utläsas även om de inte alltid är avsiktliga, borde från demokratisk utgångspunkt vara en stark positiv kraft: att hysa respekt för andra människors val av partner eller livsstil är grund- läggande i ett samhälle som bygger på samarbete och harmoni. Genom populärkulturen förmedlas således knappast bilden av att en livsstil är den rätta- mångfald är i stället accepterat, olika synsätt och perspektiv kan faktiskt finnas som förändrar bilden. som detta alltså borde bidra till att skapa positiva länkar till en demokratisk medborgarkultur, så är det också möjligt att den ökade öppenhet och den ökade vetskapen om att den egna livslösningen bara är en av många tänkbara, sätta käppar i hjulet för politik som byggt på att renodla, på ideologisk grund, en lösning och ett slags tolkning som i strid med andra tolkningar (ideologier) den rätta för hela samhället. Öppenheten och toleransen som norm komplicerar verkligheten i så hög utsträckning, att partipolitik med ideologiska förtecken förefaller ointressant och alltför förenklat; ja nästan som ett övergrepp gentemot de annorlunda individer som – i toleransens tecken – måste respekteras för sina lösningar. Efter- krigstiden har visserligen, som jag tidigare antytt, sett födelsen av en betydligt mer självmedveten individ som anser sig kompetent att själv kontrollera sitt eget liv. Men detta leder alls inte över till en vilja att styra andras, eller en övertygelse om att det ens är möjligt; en grund på vilken politik delvis måste vila. Men om det förekommer inslag i populärkulturen som stryker demokratins idé medhårs, så finns det också inslag som är mer problematiska. Framförallt skulle jag vilja hävda att det alltmer dominerande fokuset på privatrollen, och på privata relationer utgör ett sådant inslag.