sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Procentuell ökning i fasta priser (volym) av privat kon- sumtion per capita 197696 i och 18 Ökning av privat konsumtion per capita 1976-96. Beräkning och diagram: 1999. Landet som levde över sina tillgångar? I diagrammet jämförs den privata konsumtionens ökning per invånare 1976–96 i och andra industriländer. ökning är den lägsta i hela ; . Italienarna och engelsmännen har alltså (se ovan) ökat sin konsumtion ungefär 10 gånger så mycket som svenskarna, österrikarna drygt 8 gånger! Då ska man veta att dessa länder hade nästan lika hög nivå på sin privata konsumtion som 1976, enligt köp- kraftsjusterade siffror. Österrikarnas konsumtion var av vår, Italienarnas 94,8 och engelsmännens 97,3. Gapet mellan oss och dessa länder har därför vidgats mycket kraftigt , inte bara procentuellt utan också reellt. Ointresset för fakta som avviker från den gängse bilden har va- rit lika utbrett bland politiker som bland andra grupper. ra artiklar jag skrev om svensk ekonomi blev jag dock uppringd av två politiker, båda med positiva synpunkter på att artiklarna inne- höll fakta som undanhållits eller missats av våra ledande ekonomer. Båda var kvinnor, båda betraktas som självständiga sanningssägare i sina respektive partier, kanske ibland också som svikare eftersom de inte automatiskt har ställt sig bakom partiets officiella linje, utan att först ha prövat det sakliga innehållet. Det var moderaten och centerpartisten . I intervjun säger apropå fakta i debatten: – Jag tror att fakta är otroligt nödvändigt, och de som bortser från fakta kommer förr eller senare att hamna i en omöjlig situation. Jag diskuterade detta om dogmatik med min man, att om man är dog- matisk, är det inte ett tecken på att man är lite mer obegåvad? Det var ju en retorisk fråga, men vi lutade åt att svara på den också. Det finns ytterligare ett antal fakta om vår ekonomi som hade kunnat nyansera den officiella bilden men som trots det, eller möj- ligen därför, inte lett till någon diskussion bland tongivande eko- nomer och medier. Några av dessa samband rör den offentliga sektorn. Ett återkommande ämne har varit att vår offentliga sektor har vuxit så mycket mer än i omvärlden . Denna tro är förbunden med en syn på världen i vilken den offentliga sektorn betraktas som tärande och hotar att tränga undan den privata sektorn. Detta kan det i och för sig finnas en risk för, men frågan är om en sådan undanträngning verkligen har skett i fall. Fakta är nämligen att inte bara vår privata konsumtion har ökat minst i västvärlden. Detsamma gäller den totala konsumtionen – privat och offentlig konsumtion sammanslagen – där ligger vår ök- ningstakt i OECD-områdets botten om man räknar perioden till . När undertecknad började sprida fakta om detta slog det mig hur dåligt informerade även våra ledande eko- nomer var på denna punkt. Även en så kunnig och påläst ekonom som , chefsekonom på . När vi 1995 samtalade om detta var hans kommentar att konsumtion hade ökat mer än jämförbara länders . Herin visste att den privata kon- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? sumtionen hade vuxit mindre än i omvärlden, men trodde att vår offentliga konsumtion hade ökat desto mer, och att nettot var en kraftigare ökning av den totala konsumtionen än i andra länder. Fakta är som sagt det rakt motsatta: den totala konsumtionen har ökat minst i hela västvärlden, undantaget. Då bör man veta att den totala konsumtionen utgör huvudkompo- nenten i BNP, . Växer huvuddelen av kakan långsamt så är det följdriktigt att hela kakan växer långsamt. Om man på har byggt sin analys på att svenskarnas konsumtion har ökat mer än i andra län- der så är det också följdriktigt att man missar huvudförklaringen till eftersläpningen: att vår totala konsumtion – av BNP – bara har ökat som motsvarande del ökade i jämförbara länder. Detta kan vara ett av många exempel på hur vår världsbild emellan- åt skymmer vår analys så att vi missar avgörande fakta. Ett feno- men som uppenbarligen inte ens våra mest kunniga ekonomer går fria från. Den offentliga konsumtionen har –97 ökat i och i omvärlden. Visserligen hade , liksom när det gäller hela bruttonationalprodukten, ett högre utgångsläge . Men även om man tar hänsyn till detta och gör en köpkraftsjusterad jämförelse, så har vår offentliga kon- sumtion tappat mark . Bara tre länder i har låtit sin offentliga konsumtion växa mindre än ; (35,), (30,) och (8,). Övriga länder har så att säga slösat och förbrukat och låtit sin konsumtion av skola, vård, omsorg, universitet, polis, försvar, domstolar växa mer än vår. har förvisso de flesta länder (inför EMU-anpassningen) bromsat sin offentliga konsumtion, men få har låtit den minska i reala termer som gjort . En jämförelse över hela perioden med våra nor- diska grannländer ger följande utfall: Offentlig konsumtion per capita Procentuell ökning i fasta priser 1970–97 Källa: , . National Accounts, vol. Genomsnittet för de fyra övriga nordiska länderna är 126,1 pro- cent. Den offentliga konsumtionen per capita i våra grannländer har alltså vuxit nästan så mycket som i , i procent räknat. Om man i stället för den procentuella ökningen vill jämföra konsumtionens nivå i olika länder bör man använda en köpkraftsjusterad beräkning. En sådan beräkning tar hänsyn till prisnivån i de olika länderna, och även om OECD:s prisjämförelser för köpkraftsjustering är mer tillförlitlig när det gäller privat konsumtion, så får man med dessa siffror en ungefärlig uppfattning om skillnaden i nivåer mellan olika länder. Vi kan alltså på detta vis jämföra de övriga nordiska ländernas beräknade utgångsläge och deras konsumtionsnivå 1997 rela- tivt . En sådan beräkning ger nedanstående resultat: VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Offentlig konsumtion per capita, köpkraftsjusterad Procent av konsumtion 1970 och 1997. Källa: , . National Accounts, vol. som man i den allmänna debatten hävdat att offentliga sektor har vuxit mer än i omvärlden och försvå- rat exportindustrins möjligheter att konkurrera så har alltså om- världen låtit sin offentliga konsumtion öka mer än vår och därför har man sakta men säkert närmat sig vår nivå. hade alltså de nordiska länderna en statlig och kom- munal konsumtion på i genomsnitt av . var denna i genomsnitt lika stor som , en för- ändring på . , vars offentliga kon- sumtion 1970 var av vår, satsade mer resurser på skola, vård, omsorg, polis och övrig offentlig konsumtion än vi, detta enligt köpkraft- sjusterade siffror. Ett annat exempel är , vars offentliga konsumtion 1970 bara var av . 1997 var deras konsumtion av vår. har alltså tagit in närmast osannolika 53 (!) När de köpkraftsjusterade siffror- na är klara, visar de förmodligen att islänningar- na har passerat oss i vår paradgren, offentlig konsumtion. gäller total konsumtion har gått förbi. Det hän- de , och 1997 var islänningarnas konsumtion högre än svenskarnas.) För anhängarna av hypotesen om den offentliga sektorn som tärande för samhällsekonomin återstår alltså att förklara hur de nordiska länderna har fått en betydligt högre tillväxt än trots att deras offentliga konsumtion har vuxit så mycket mer än vår. Det har talats så mycket om de offentliga utgifterna att man kunde tycka att begreppen är förklarade en gång för alla. Tyvärr råder det dock fortfarande en begreppsförvirring på området, vilket gör att det nog inte skadar att definiera de olika begreppen . Alltså: De offentliga utgifterna inte bara konsumtion. De offentliga utgifternas andel av BNP brukar vara en återkom- mande källa till oro över utvecklingen. Men då bör man tillägga att konsumtionen och investeringarna bidrar till BNP, inte bara utgör en kostnad för det offentliga. Man talar oftast bara om utgiftssi- dan, och glömmer då att offentlig konsumtion och investeringar gör BNP större med samma belopp som de ökar de of- fentliga utgifterna. BNP är ett mått på produktionens storlek. Konsumtion och in- vesteringar ingår i BNP, de offentliga transfereringarna – som är en överföring av pengar mellan grupper i samhället – ingår inte i BNP och kan därför inte sägas utgöra en si eller så stor andel av BNP. Däremot kan man säga att transfereringarna är si eller så stora i förhållande till BNP:s storlek. Men då bör transfereringarna för det första mätas efter att de beskattats, inte före, man bör också vara sparsam med att slå ihop dem med konsumtion och investeringar eftersom det då är lätt att blanda ihop korten. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? investeringar bidrar som sagt till produktionen (BNP), transfere- ringarna är en fördelning som tas ur denna produktion. Ett vanligt sätt att åskådliggöra den offentliga utgiftsexplosio- nen är att publicera ett diagram över de offentliga utgifternas an- del av BNP. I skriften Fakta om ekonomi, utgiven av SAF, finns ofta intressanta och relevanta grafiska framställningar. Tyvärr smyger sig också in diagram som mer försöker bekräfta den egna synen på världen än att sprida just fakta om ekonomi. upplaga presenteras ett antal cirkeldiagram visande Offentliga sektorns utgifter i och omvärlden –95. Vid diagrammen står Procent av BNP och i cirkeldiagrammet för kan man utläsa att offentliga utgifter, i gul färg, detta år motsvarar av BNP. För den oinvigde framstår det då som om den privata delen av vår BNP, i blå färg, bara utgör . Detta är ju vad som visualiseras i diagrammet. Summan av BNP:s andelar måste, som alla förstår, bli . Då und- rar man: vad består de kvarvarande i cirkeln av? Man kan ju exempelvis fortsätta räkneövningen med att addera den pri- vata sektorns andel av BNP till nämnda cirkel. Gör man detta, då summerar delarna till osannolika ! Så här ser nämligen BNP:s delar ut från användarsidan, enligt nationalräkenskaperna: BNP 1995, andelar i procent Källa: SCB, nationalräkenskaper, Försörjningsbalansen. Om man alltså tar privat konsumtion, privata investeringar och export, drar från importen och till detta adderar i of- fentliga utgifter då kan man förvisso tala om en offentlig ut- giftsexplosion eftersom den höga andelen offentligt då självfallet måste spränga BNP-cirkeln i bitar. Att få in i en cirkel som ska rymma är inte lätt (se fig. 2.2). Vill man däremot redovisa den offentliga sektorns andel av BNP (konsumtion plus investeringar) på ett adekvat sätt så blir denna dock inte större än (25,8 plus 2,2). I SAF:s Fakta om ekonomi jämförs offentliga utgifter – som i förhållande till BNP, en korrekt benämning, sägs vara – med andra länders, till exempel EU:s, som sägs vara . Detta är inte en adekvat jämförelse. Siffrorna för del är statistiskt uppförstorade genom att våra socialför- säkringar (sjukförsäkring, arbetslöshetsförsäkring) är skatteplikti- ga, vilket motsvarande ersättningar i flertalet jämförbara länder inte är. Detta innebär att nettokostnaden för våra inkomstöverföringar är betydligt lägre än den bruttokostnad som normalt redovisas. Därför är det okunnigt alternativt oärligt att redovisa bruttosiffror och jämföra dem med omvärldens. De offentliga utgifternas storlek i förhållande till BNP har bara nått över 50-procentsnivån , nämligen under kri- serna och , annars har den så kallade utgiftskvoten stadigt legat på mellan i förhållande till produktionen, vilket är långt ifrån den alarmerande siffran som hörs i debatten. Här har många av våra ledande ekonomer, politiker och journa- lister svikit när det gäller att sakligt beskriva situationen för med- borgarna. Tvärtom har man i vissa fall ytterligare dramatiserat sa- ken med veritabla skräckskildringar över hur våra offentliga utgif- ter tagit fart i förhållande till omvärldens. Hur mycket av denna dramaturgi som är okunnighet och hur mycket som är medveten manipulation är omöjligt att säga. Effekten har i varje fall blivit att medborgare och beslutsfattare har presenterats en vanföreställning om tillståndet för svensk ekonomi, och tenderat att agera utifrån denna vanföreställning. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Vad ska man säga om det faktum att det finns ekonomi- professorer i vårt land som inför intet ont anande studenter levere- rar sådan oriktiga siffror under föreläsningar i nationalekonomi? Saken blir extra pikant om man betänker att det är den offentli- ga sektorn som betalar för dessa föreläsningar. Om nu den offent- liga sektorn betalar för sin egen avrättning så kan man ju tycka att detta i så fall kunde ske med rena, blanka vapen och inte i lönn- dom, bakifrån. Låt oss titta på vad nationalräkenskaper och två statliga ESO-rapporter förtäljer i frågan hur mycket de offent- liga utgifterna har vuxit i jämfört med våra konkurrentlän- der . Den offentliga konsumtionen har (se ovan) ökat klart mindre än i omvärlden. Vår offentliga konsumtion har vuxit i och i ett genomsnitt av 18 jämförbara –97. Gör man ett volymindex så visar detta att vi aldrig hinner ifatt omvärldens ökningstakt, men det är först , då vår konsumtion minskar, som gapet mellan oss och vidgas. Fram till dess är eftersläpningen för den offentliga konsumtionen inte dramatisk jämfört med den pri- vata. Vad den offentliga konsumtionens andel av BNP beträffar så har den stigit i hela västvärlden. En orsak till det är att de privata och offentliga tjänsternas andel av BNP kontinuerligt ökar på industrins bekostnad. Industrin behöver allt färre händer, tjänsterna behöver allt fler. För del har den offentliga kon- sumtionens andel av produktionen efter 1970 stigit under två peri- oder. Dels , dels , därefter föll den tillbaka till den nivå på omkring 25 pro- cent av BNP som den hade . En starkt bidra- gande orsak till den växande andelen har varit att vår privata kon- sumtion hållits tillbaka mycket kraftigt, inte främst att den offent- liga har ökat. har haft västvärldens högsta andel offentlig konsumtion. Trots att de flesta länder har låtit sin kon- sumtion växa snabbare än , så hade vi 1997 fortfarande den högsta andelen av BNP – strax före 25,3. och har en högre offentlig konsumtion än vi. De har dessutom högre privat konsumtion. Trots detta utgör deras totala konsumtion en lägre andel av BNP än vår. Det beror på att deras investeringar är högre än våra. Genom att bromsa vår konsumtionsökning verkar vi paradoxalt nog ha bromsat vår in- vesteringsökning ännu mer. Detta är intressant. , då blev banbrytande inom nationalekonomisk forskning, föddes genom stockholms- skolan (, , m.fl.) teorin om sparparadoxen. Denna teori säger att besparingar i ett läge med stor outnyttjad kapacitet tenderar att minska det samhälleliga sparandet, det vill säga investeringarna. (Att det rent finansiella sparandet tenderar att öka är en annan sak.) har i modern tid tillämpat just en så- dan politik som stockholmsskolans ekonomer varnade för. Ett exempel på hur stockholmsskolans världsbild övergavs av de ekonomer som styrt vår ekonomi ges i den tidigare finansministern bok ...i regeringen –1990 (, 1991). skriver där följande om inriktningen som finansminister: Inriktningen var klar: det var den privata konsumtionens tillväxt som måste begränsas, investeringarna ville vi hålla uppe på en så hög nivå som möjligt. Inriktningen har inte varit förbehållen Feldts regering. Hans bor- gerliga kolleger på finansministerposten, exempelvis och , har resonerat i liknande termer. Det ska dock tilläggas att , en av stockholms- skolans ekonomer, aktivt pläderade för en devalvering , åberopande de lyckade devalveringarna 1931 och 1949. Missgynnandet av konsumtionen har dock bidragit till sjunkan- de investeringar i . En del av orsaken till detta står att finna i de svenska företagens ökade utlandsinvesteringar, men detta kan VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? inte mer än till en del förklara den svaga utvecklingen på hemma- marknaden. har i och för sig investeringskvoten sjunkit i hela västvärl- den . Detta beror till stor del på en strukturomvand- ling, där investeringar i humankapital (offentlig konsumtion plus privat vård och utbildning) tar en växande andel på bekostnad av traditionella realkapitalinvesteringar (bostäder, maskiner, byggna- der, vägar), vilket inte betyder att de sistnämnda minskat, bara att deras andel minskat. Detta har missats av många som varnat för sjunkande investeringskvot, men bör ses som just en modernise- ring, låt vara att den inte bokförs som investering utan som för- brukning, dess motsats. BNP 1995, andelar i procent BNP 1995, andelar i procent. Källa: SCB, Försörjningsbalansen. Diagram: 1999. För del tillkommer dock att den låga privata efterfrågan har dragit ned behovet av investeringar i realkapital, detta trots att exporten ökat kraftigt . Nettoexportens andel av BNP nådde 1997 sin högsta andel i modern tid (). Den våldsamma ökningen av nettoexporten har, tillsam- mans med raset för investeringarna under depressionen, lett till en brant fallande investeringskvot. När vår konsumtion nu ökar igen så tar investeringarna fart ånyo, men från en för svenska förhållanden närmast chockerande låg nivå. 1970 var det bara två länder i som hade klart högre bruttoinvesteringar per capita än : och . 1997 var det bara fyra länder som klart hade lägre köpkraftsjusterade investeringar än : , , och , inte de länder vi normalt har velat jämföra oss med. bruttoinvesteringskvot var 1997 inte högre än . Som jämförelse kan nämnas att och investeringar utgjorde av BNP. Om den offentliga konsumtionen i halkar efter andra länders, men vi låter vår privata halka efter ännu mer, då minskar inte den offentligas andel av BNP relativt omvärldens, och då kan det skenbart se ut som vår offentliga konsumtion vuxit mer. Den kraftigaste ökningen av den offentliga konsumtionen in- träffade , med som en slutpunkt i rela- tivt omvärlden våldsamma satsning på skola, vård och omsorg. I debatten har det däremot hävdats att det var den tog fart. De offentliga investeringarna har stadigt ökat i omvärlden. I Sve- rige har de minskat. Våra kommunala investeringar per invånare var 1996 lägre än 1970! Detta är bland annat en spegelbild av den gradvisa förslumning av landets skolor som blivit allt tydligare . De som slåss för en nedbantning av den offentliga sektorn bör ta med i beräkningen att dessa uteblivna investeringar också drabbat ett antal privata byggfirmor, som gått miste om åtskilliga uppdrag och sysselsättningstillfällen genom denna kommunala sparsamhet. Våra statliga investeringar däremot har tillåtits öka med 41 pro- cent, men eftersom dessa utgör en mindre del än de kommunala så VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? blir nettot en minskning av de offentliga investeringarna per capita . har investeringarna ökat kraftigt i flertalet andra länder. Att räkna på differensen är inte mödan värt, eftersom våra investeringar inte ens når upp till nollstrecket. De offentliga transfereringarna – inkomstöverföringar som ar- betslöshetsunderstöd, pensioner, sjukförsäkring, barnbidrag, regi- onalstöd, företagsstöd – har fram till sysselsättningskollapsen inte ökat mer än i omvärlden, trots att debatt hand- lat om detta, trots att tongivande ekonomer och politiker gång på gång hävdat, och fortfarande hävdar, att så är fallet. Den del av produktionen som avsätts för transfereringar har stigit i många länder , dels beroende på ökade pensionsutbetalningar, ökad arbetslöshet och andra utgifter, dels beroende på att till- växttakten i hela västvärlden växlades ned efter 1970. Således har både täljaren och nämnaren påverkat utfallet, vilket lett till en ökad utgiftskvot, om man nu ska tala i de termerna. För del är det i hög grad så att nämnaren påverkat den- na kvot eftersom vi har fört en ekonomisk politik som dragit ned vår BNP i förhållande till andra länder. Med högre BNP och färre arbetslösa skulle våra transfereringar ha tagit en långt mindre del av vårt samlade produktionsresultat. Ett par viktiga ESO-rapporter har tittat närmare på utveckling- en av de offentliga utgifterna, då särskilt socialförsäkringarna, som utgör huvuddelen av transfereringarna. Det är En social försäkring (Ds 1994:81) med delrapporten Nettokostnaden för transfereringar i och några andra länder (Ds 1994:133). Rapporterna är skrivna under tid som ESO-ordförande och uttrycker visserligen en oro över transfere- ringarnas storlek och budgetunderskottets djup – rapporterna är författade under djupaste depression, mot fonden av en ökande statsskuld – men bidrar med en för den svenska debatten välbehövlig nyansering. Tyvärr är det dock så att seriösa rapporter som dessa tenderar att glömmas bort om varken medier eller poli- tiska partier gör någon stor sak av de rön som framkommer. Huvudrapporten författades under ledning av chefse- konom , och är en ambitiös genomgång av olika aspekter på socialförsäkringarnas storlek och inverkan på samhällsekono- min. En del drastiska förslag framförs, som att man bör överväga en sänkning av socialbidragsnivån, och att man bör överväga en minskning av barnbidrag, bostadsbidrag och bidragsförskott ge- nom ett ökat inslag av inkomstprövning. När det gäller frågan om huruvida transfereringar har ökat mer än omvärldens, så skriver emellertid utredarna följande, och hänvisar då till ovannämnda delrapport (skriven av KI:s och ): Beräkningar som utfört på vårt uppdrag av- slöjar denna statistiska illusion. De visar att transfereringarna till hushållen netto efter skatt inte ökat räknat som andel av BNP till faktorpris. Andelen låg kring trots utbyggda ersättningar, allt fler pensionärer osv. Först när arbetslösheten ökade steg ut- gifterna. Nettoberäkningen visar också att den offentliga konsum- tionen är dubbelt så stor som transfereringarna. Bristande teknisk redovisning kan således både ge en felaktig bild av utvecklingen och indirekt av vilka besparingar som är möjliga. Efter att bidragsmottagarna, med i princip vändande post, betalat sin skatt har transfereringarna till hushållen stabilt motsvarat av BNP till faktorpris (BNP till marknadspris exkl. indi- rekta skatter) alltifrån mitten av fram till början av 1990- talet då arbetslösheten kraftigt slog igenom i såväl nämnare som täljare i den aktuella kvoten. Bidraget ökade och mins- kade. Men också kvottalens absoluta nivå kan vara värda en tanke. Är , eller för den delen , av produktionsvärdet mycket eller lite för att finansiera pensionssystem, sjukförsäkring, föräldrapenning, arbetslöshetsersättning, barnbidrag, studiefinansi- ering, bostadsbidrag, socialbidrag och annat? Frågan går inte att besvara utan en djupare analys. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Trots det sagda menar utredarna att de offentliga utgiftsnivåerna bör ses över. Det är vår uppfattning att försäkringarna framöver kommer att bli för dyra i samhällsekonomisk mening, om vi inte ser över deras utformning. Med hänsyn till de stora underskotten i de offentliga finanserna är emellertid försäkringarna även statsfinansiellt alldeles för dyra. Med denna utgångspunkt är det helt irrelevant om sjukförsäkring- en i sig går med överskott. De ekonomiska problemen motiverar omfattande besparingar. Vår uppfattning är dock att en försäk- ringsreform bäst bidrar till att minska underskotten om den inrik- tas på att söka förbättra systemets långsiktiga verkan. Det är främst genom dynamiska effekter i form av exempelvis mindre arbetslöshet och förtidspensionering som en positiv utveckling kan stödjas. (För- fattarnas kursivering.) Den offentliga sektorns transfereringar – brutto i procent av BNP till marknadspris och nettoberäknade i procent av BNP till fak- torpris De offentliga utgifterna nettoberäknade i procent av BNP till faktorpris Man kan diskutera slutsatser, och man kan som sagt diskutera om de 13 (eller i den djupa lågkonjunk- turen) som tas ur produktionen för att finansiera alla uppräknade ändamål är för mycket eller ej. Men vi är då långt från den okunni- ga agitationen om hur den ofantliga sektorn förbrukar 70 pro- cent av våra resurser, och när man har lämnat denna agitation bak- om sig då kan man börja föra ett samtal om den reala resursför- brukningen, och då kan kanske också fler grupper än kon- struktivt bidra till debatten.