sou · GNB3101 · 2000-01-01 00:00:00 — Han säger dock att av hans arbete består av laglig verksamhet, främst opinionsbildning. De intervjuade veganerna menar att det är en mycket liten minoritet inom djurrättsrörelsen i som kan tänka sig att använda skadegörelse eller våld och agera i det fördolda. Denna minoritet uppskattas av flera intervjuade till 15 – 100 personer. De intervjuade säger också att det finns några tusen verkligt aktiva veganer som inte kan tänka sig att använda skadegörelse eller våld i sin kamp. Själva uppger de sig – undantaget – inte ens känna till någon som gör det. Men även om de för egen del inte kan tänka sig att agera på detta sätt, uttrycker de en viss förståelse för dem som trots allt gör det. Avståndstagandet bygger främst på att det är en ohåll- bar strategi om man vill vinna allmänhetens förtroende och stöd. Genom hot övertygar man ingen. En intervjuad poängte- rar dock att hela hennes ideologi bygger på icke-våld och att användande av hot och våld därför är otänkbart för henne. Däremot uppger flera intervjuade att de ibland upplevt mot- stånd och hotfullhet från omgivningen. Ett par veganer ut- trycker besvikelse över mediernas rapportering för att sällan eller aldrig skildra hur djuren har det på pälsfarmer och i djur- fabriker, utan mest fokusera på – vad som i media konstrueras som – militanta veganer. Både flyktinggömmare och veganer organiserar sig både tradi- tionellt och i lösare nätverk. mot plåg- samma djurförsök (NSMPD) har 50 000 medlemmar. Bland dessa finns många aktiva veganer – men de startar också egna föreningar och nätverk. Det är inte kontroversiellt att vara med i både och. Detsamma gäller flyktinggömmarna. De har en mer traditionell riksorganisation – Flykting- och asylgruppernas riksförbund (FARR) och ett lösligare nätverk i form av fri- stadsrörelsen. Man kan vara medlem både i en FARR-grupp och ingå i ett lösare nätverk och man använder varandras kunskaper. De informella och spontana kontakterna och nätverken är viktiga att uppmärksamma för att förstå hur verksamheten fungerar. En skillnad mellan grupperna är att veganerna tycks ha tätare kontakter med sina meningsfränder. Stor energi läggs vid att diskutera stort och smått – inte minst på internet. Man kan ana att veganerna har större behov av att slå fast handlingsprinciper och sätta mål för framtiden än flyktinggömmarna. Diskussionen och det vardagliga utbytet tycks vara något av djurrättsrörelsens livsnerv. Djurrättsrörelsen har givetvis drag av ungdomsrörelse som flyktinggömmarna saknar. För vissa veganer är kläder, musik och livsstil mycket viktiga, även om den så kallade straigt edge- varianten tycks vara på tillbakagång (absolut nej till alla former av droger). De intervjuade har dock tonat ner betydelsen av den ungdomliga livsstilen för rörelsen. Både flyktinggömmare och veganer har insett mediesamhällets villkor och möjligheter. För veganerna är opinionsbildning genom flygblad, demonstrationer, aktioner och samtal med människor den viktigaste förändringsstrategin. Den ligger i linje med den uttalade gräsrotsstrategin. Men opinionsbildning genom media är också viktig för djurrättsrörelsen. Flyktinggömmarna säger sig ha stor nytta av media i enskilda flyktingfall. Flera av de intervjuade uppger att man kan vara säker på framgång i ett utvisningsfall om man kan få media att uppmärksamma det. Däremot använder flyktinggömmarna inte på samma sätt som veganerna media för att föra ut sitt mer generella budskap och krav på flyktingpolitiken. Hur ska vi förstå de häftiga reaktionerna i massmedierna mot de militanta veganerna?. En del av förklaringen ligger natur- ligtvis i brottet mot lagen. Än viktigare är kanske bristen på respekt för egendomsrätten och den radikala kritiken av det kapitalistiska systemet. Men även veganer som arbetar enligt helt lagliga metoder kan provocera. Kanske beror det främst på att djurens rättigheter inte är en accepterad ståndpunkt på samma sätt som de mänskliga rättigheterna. Veganismen inne- bär ett ifrågasättande av andra människors livsstil och av rådande produktionssystem och ekonomisk logik. En likhet mellan grupperna är antirasismen som centralt ställ- ningtagande, vilket präglar dem båda. Det är också den som främst får de båda gruppernas medlemmar att se likheterna mellan sig. En del flyktinggömmare uttrycker skepsis när veganer kommer på tal – men inte alla. Ett par tycker att de är mycket intressanta. Veganerna uttrycker sig mer generellt positivt om flyktinggömmarna – de identifierar sig då främst med deras antirasism. Hur de båda grupperna ser på varandra är givetvis beroende av mediabilden och diskussionen i samhället som vi uppfattar som mer positiv vad gäller flyktinggömmarna än för veganerna. En fråga med anknytning till rasism är gruppernas referenser till . Man kan säga att de intervjuade i de båda grupperna gör personliga tolkningar av mänsklighetens erfaren- heter av kriget. I båda grupperingarna har man dragit slutsatser av vad som hände i . Flyktinggömmarna pekar på att krigsflyktingar fick en i utan att svenskarna ifrågasatte detta, medan veganerna ofta hänvisar till att värde- ringarna bakom judeförföljelserna påminner om dem som gör det möjligt att djur lever under sådana förhållanden som de gör. Gemensamt för flyktinggömmarna tycks vara att de som barn sett sina föräldrar bistå flyktingar, luffare och fattiga. I hemmet fanns ett uttalat patos för de svaga. Åtminstone fyra av de sex flyktinggömmarna förbinder sin kristna tro med sitt engage- mang. Däremot betecknar sig bara en vegan som . Även för veganerna kan man se gemensamma drag vad gäller upp- växtmiljön. Ett par säger uttryckligen att deras föräldrar betonat att det är viktigt att ta hänsyn till andra. Socialgrupps- tillhörigheten varierar dock inom grupperna. När det gäller veganerna kan man ana gemensamma erfaren- heter av det ökande miljömedvetandet och skolans samhälls- undervisning, inte minst när det gäller judeförföljelserna. Veganerna kan också sägas ha ett slags gemensam media- erfarenhet – flera av dem nämner TV-program om bland annat djurtransporter. Det finns uppenbara likheter mellan de båda grupperna när det gäller livshållning. Solidariteten med den svage är grunden för både veganers och flyktinggömmares sätt att tänka. Den moraliska utgångspunkten för deras ställningstaganden och handlingar är mycket tydlig. Kanske är de ett svar på frågan om inte etik och moral blivit viktigare – men i dessa fall handlar det om en mer praktisk, vardaglig och radikal variant som kanske inte alla opinionsbildare tänkt sig när man efterfrågat mer av etik och moral. Om veganer och flykting- gömmare är en del av svaret – finns det då inte anledning att lyssna och begrunda deras moraliska budskap? I fallet med flyktinggömmarna är det klart att det egna engagemanget och aktionerna rättfärdigas med hänvisning till mänskliga rättigheter. Djurrättsaktivisterna motiverar också sina aktioner i termer av rättigheter. De vill utvidga rättig- heterna till att också omfatta djuren. De betraktar sin kamp för detta i ljuset av kampen för att utvidga rättigheter i historien, och drar gärna paralleller till avskaffandet av slaveriet, med- borgarrättsrörelsen i och kvinnorörelsen. är det djurens tur att befrias från förtryck. Till skillnad från flyktinggömmarna kan djurrättsaktivisterna knappast sägas appellera till allmänt accepterade principer om rättvisa och rättigheter (jfr Rawls). Att djuren har sådana rättigheter är ännu inte en så omfattande uppfattning. Men aktivisterna vill bidra till att sprida denna uppfattning och de tvingar – genom sina ställningstaganden – omgivningen att i alla fall uppmärksamma frågan och kanske reflektera över den. Att djur ska behandlas väl torde däremot vara en allmänt uppfattad princip, vilket bland annat reflekteras i politiska kontroverser kring djurtransporter och djurhållning . För djur- rättsaktivisterna är en viktig strategi att peka på att djurskydds- lagen – som faktiskt erhållit brett politiskt stöd – inte efterlevs. Synen skiljer sig åt mellan de båda rörelserna. Veganerna har ett tydligare framtidsperspektiv. I linje med sin kritik av det kapitalistiska systemet efterlyser de mer ekono- misk demokrati och direktdemokrati. De vill också ha ett mindre hierarkiskt samhälle överlag. Men det är inget totalt annorlunda samhälle som skissas: det är lättare att stegvis förändra samhället utifrån hur det faktiskt fungerar . Grundinställningen hos veganerna tycks vara att det är en lång process att förändra människors värderingar och livsstilar, men att utvecklingen går till det bättre härvidlag. Fler männi- skor kommer att ta avstånd från förtryck av djur . Flyktinggömmarna uttrycker inte på samma sätt ett framtids- perspektiv. De fokuserar i hög grad på här och för att lösa en konkret situation. I det avseendet – men inte när det gäller metoderna – kan de påminna om de veganer som vill befria de djur som just nu befinner sig i burar eller på forskningsinstitu- tioner. Skillnaden i perspektiv kan kanske förklaras av att personerna i de båda rörelserna tillhör olika generationer. Det ligger kanske närmare till hands att intressera sig för framtiden när man är än när man är 50. är det slående hur liten vikt majoriteten av de intervjuade flyktinggömmarna fäster vid tanken på att med opinionsbildning och direktkontakt försöka påverka politiker och andra för att förändra flykting- politik i stort. Det har förts en diskussion i om det civila samhället och betydelsen av detta begrepp och detta fenomen. En kritisk ståndpunkt är att distinktionen mellan stat och civilt samhälle kommer från en tradition där kontrasten mellan dessa varit skarpare än vad som varit fallet i de nordiska länderna. Stat och civilt samhälle har uppfattats stå i motsättning till varandra i exempelvis och USA.28 Visserligen kan man i inte dra en skarp gräns mellan stat och civilt samhälle, vilket de gamla folkrörelserna är 28 En annan kritisk invändning riktar sig mot den begreppsliga indelningen som sådan. (1994, 1999) förespråkar t.ex. istället en indelning i organisatoriska tillhörigheter och inte i samhällssfärer. Det har funnits en öppenhet från det svenska poli- tiska systemets sida att inkorporera det civila samhällets aktörer och deras ståndpunkter. Men det är ändå relevant att tala om de nya rörelserna som primärt det civila samhällets aktörer. Både flyktinggömmarnas och djurrättsaktivisternas verk- samhet är politisk – i meningen orienterad mot lösningar av samhällsproblem och utförd av personer i rollen som med- borgare – utan att för den skull vara partipolitisk eller ens alltid riktad mot det politiska systemet. Värt att poängtera är att när vi talar om civilt samhälle avser vi det civila samhällets offentliga dimension snarare än dess privata, även om gränsen mellan familjeliv och politik luckras upp, inte minst hos flykting- gömmarna och djurrättsaktivisterna. Rörelserna är en del av det som Habermas (1988) omtalat som det civila samhällets politiska offentlighet.29 Enligt Habermas bör den politiska offentlighetens aktörer belägra det politiska systemet utan att inta det (Habermas 1994). De ska med andra ord driva opinion, debattera frågor och sätta press på politiska partier och makthavare utan att låta sig uppgå i dessa. Annars går deras kraft och spontanitet – med Habermas ord, deras kommunikativa makt – förlorad. Offent- lighetens roll är inte att ersätta staten utan att väcka, tematisera och problematisera frågor och problem på ett sådant sätt att det politiska systemet ska kunna lösa dem (Habermas 1996:359). Den politiska offentligheten är inte sig själv nog utan riktar sig mot den offentliga (statliga) makten – och är beroende av dess beslutsfattande. Rörelserna kan, i vår tolkning, spela en reflexiv funktion i det att de pekar på värden som samhället i grunden står för men där 29Kritiken att försvaret av civilt samhälle syftar till att avpolitisera samhället och låta familj och marknad lösa samhällsfrågorna träffar således inte denna syn på civilsamhället. Den senare Habermas syn på den politiska offentlig- heten som autonoma kommunikationsnätverk (1996:360) överensstämmer också väl med hur vi ser på sociala rörelser. praktiken inte fungerar. De pekar på saker vi kan – och borde – göra något åt och uppmanar till en offentlig måldiskussion (jfr Melucci 1985). Man kan också säga att de undersökta rörelserna försöker omsätta traditionella värden – frihet, jämlikhet, broderskap, rättvisa, demokrati – i en ny tid. Detta innebär också att be- greppen breddas, som till människor på flykt från andra länder och till djurens rättigheter. I denna värdebaserade kamp genere- ras solidaritet. Någon kanske skulle beteckna solidaritet som en kamp för traditionella värden och hävda att de båda rörelserna är be- varande snarare än framåtblickande. Veganerna är dock radi- kala. De vill utvidga grundläggande rättigheter till att gälla även djuren. De ser sin kamp som en naturlig fortsättning på be- frielsen av slaven, kvinnan och den etniskt förtryckte. Man kan säga att de aktualiserar begreppet solidaritet – som de praktiserar det. Formerna för arbetet och värderingarna an- knyter tydligt till kvinnorörelsen och antirasismen. Flyktinggömmarna bygger kanske i ännu högre grad än veganerna på personliga erfarenheter och direkta möten med individer som de uppfattar behöva hjälp. De talar om plikt- känsla, alla människors lika värde och att man alltid tagit parti för den svage mot makten. Ofta är detta något de lärt sig hem- ifrån. Dörren stod alltid öppen. Flera uttrycker att de haft en tro på att är ett solidariskt land, men att de blivit brutalt väckta ur den tron. Men de efterlyser inte en gammal eller traditionell solidaritet – de önskar en solidaritet som om- fattar fler. De vill både vidga solidaritetsbegreppet till att om- fatta fler (borde kunna ta emot fler flyktingar) och fördjupa det genom att avlägsna sig från retoriken och stärka praktiken: Det är klart att det kostar, Det kan vara väldigt jobbigt ibland att ha folk boende hemma hos sig. Flera av veganerna säger att deras föräldrar brukade betona respekten för allt levande (hänsyn till andra präglade min uppfostran) och ett par uttrycker att de redan tidigt kände stark empati för djur som for illa. Flyktinggömmarna och veganerna vill bägge – fast på olika sätt – fördjupa och vidga begreppet solidaritet. Det finns således hos alla vi mött en stark tro på solidariteten som grund. Det är en solidaritet, som inte i första hand ska uppfattas som ett politiskt slagord, utan som uttrycks i handling. Intervjuper- sonerna tror inte på politikernas förmåga och/eller vilja att utmana andra maktcentrum som den ekonomiska makten och EU. Att solidaritet är ett politiskt honnörsord till- fredsställer inte intervjupersonerna, eftersom bakom den politik som förs ryms saker som de inte känner igen. Talet om solidaritet klingar falskt. Kritiken riktar sig främst mot socialdemokratin. Jag trodde att var ett solidariskt land, säger en. Jag saknar de gamla socialdemokraterna, säger en annan. Men det finns också en mer svepande kritik mot politikernas maktlöshet och undfallenhet inför den ekonomiska makten. Ur ett nyliberalt perspektiv kan en traditionell solidaritet ses som något förlegat. När även politiska partier som vill för- knippas med solidaritet alltmer närmar sig en nyliberal praktik, tolkar vi intervjupersonernas mening att solidaritet bör vara något som existerar i vardagen, som är ett praktiskt resultat av en handling – vare sig det är ett politiskt beslut eller ett beslut att inte äta kött eller gömma en människa på flykt. Frågan kan resas om närmar sig en kontinental situation där politik snarare uppfattas som en maktkamp än som – i nordisk tradition – ett medel för praktisk solidaritet.30 30 Politikens karaktär är inte bara en empirisk utan också en teoretisk fråga. Inom sociologin finns skilda teoritraditioner. Medan t ex Luhmanns systemteori betraktar politik som synonymt med regeringsmakt, betraktar Habermas politik som en kollektiv viljebildningsprocess, vilken sker såväl inom stat som civilt samhälle. Detta innebär i så fall en situation där klyftan mellan politiken och medborgarna/civilsamhället ökar. Civilsamhällets rörelser utgör – potentiellt – en reservoir av solidaritet. En flyktinggömmare påpekar själv att det är hopp- fullt för i en eventuell framtida krigssituation att det finns så mycket solidaritet i samhället, vilken kan aktiveras om situationen kräver det. Hon pekar också på sjukvårdsdebatten som blommar upp när människor reagerar på att omsorgen om gamla och sjuka urholkats för mycket – en folklig, solidarisk reaktion från människor som kanske inte annars är politiskt engagerade. (1996) har uppmärksammat den tillit – socialt kapital – som växer ur människors sociala aktiviteter och dess betydelse för såväl ekonomisk som demokratisk utveckling. Solidaritets- och tillitsskapande aktiviteter är en tillgång för såväl stat som samhälle; ett starkt civilt samhälle stärker såtillvida staten. Även om djurrättsaktivisterna och flykting- gömmarna uttryckligen kritiserar politiska beslut och besluts- fattare – och ibland agerar på tvärs med beslut och lagar – menar vi att deras verksamhet kan bidra till att stärka såväl välfärdsstaten som demokratin. De slår vakt om grundläggande värden och skapar genom sin verksamhet solidaritet, vilket kan stärka välfärdsstaten. De bidrar till den kollektiva åsikts- och viljebildningen och reflexiviteten, vilket kan stärka demokratin. Många rörelseaktiva har svårt att helt identifiera sig med ett parti. Men den institutionaliserade politiken är inte oviktig för de studerade aktivisterna. Som Melucci påpekat, har dagens politiska institutioner och procedurer ibland förmågan att skapa beslut och regler, och är därför oundgängliga för aktivisterna (1992:85). Att kontakta politiker och bearbeta politiska partier ingår ibland i strategierna även om handlingarna inte stannar vid detta. Men rörelsernas handlingsformer ligger enligt Melucci på samma gång före och bortom politiken: de är förpolitiska därför att de är rotade i vardagslivets erfarenheter, metapolitiska därför att de politiska krafterna aldrig helt kan representera dem (1992:84). Det politiska systemet har ibland svårt att hantera den typ av politiskt engagemang i enskilda frågor och med begränsad var- aktighet som dessa rörelser står för. Enligt Melucci (1992:85 ff) har de traditionella politiska strukturerna svårigheter att tolka uppkommande konflikter och att representera lättrörliga, nätartade och synbart atomiserade krav. De politiska represen- tanterna kan inte hoppas på att kunna representera de mobili- serande krafterna längre än till förverkligandet av det aktuella målet. Rörelserna kräver långt mer flexibla och provisoriska former för representation än vad det politiska systemet erbjuder. De nya rörelserna, som kan spela en viktig funktion när det gäller att peka på problem och möjligheter, är inte självklart de lämpligaste när det gäller att omsätta dem som samhällslös- ningar (jfr Habermas 1996: 362) – vilket inte heller är deras syfte. Därtill är de ibland för kompromisslösa. Det finns heller ingen mekanism för politiskt ansvarsställande av det civila samhällets aktörer. Det innebär att rörelser och det traditionella politiska systemet fyller olika men viktiga roller i samhället. Men någonstans och på något sätt borde kommunikationen och en gemensam reflexion kunna upprättas och stärkas. Melucci menar att det finns ett behov av publika representa- tionssfärer där man kan ge uttryck åt de krav och konflikter som utvecklas i civila samhället. Han nämner massmedier och kunskapsproducerande institutioner som universitet. Dessa offentliga rum kan ge rörelsernas aktörer möjlighet att fram- träda och göra sig hörda utan att förlora sin specialla autonomi. Genom sådana kanaler skulle frågorna kunna bli föremål för politikformulerande uppgörelser utan att rörelsens aktörer institutionaliseras. Rörelserna och de traditionella politiska representationsformerna, som partier och fackföreningar, skulle på så vis samverka men spela olika roller i formuleringen av politik. Detta kräver en beredskap hos de etablerade institu- tionerna att möta ett samhällsengagemang som tar sig andra uttryck och former. Frågan är om människor i takt med ökade kunskaper, för- svagade traditioner, bristande tilltro till samhälleliga institu- tioner, avsaknad av övergripande konsensus i samhället allt mer kommer att – utanför traditionella folkrörelser och partier – formulera sin egen etiska och politiska kamp. Men det vore förhastat att dra slutsatsen att något har gått snett när sociala rörelser organiserar sig autonomt och tar till icke-traditionella medel. Tvärtom måste kanske protester av detta slag organiseras på detta sätt och deras funktion är att – med Habermas ord – belägra det politiska systemet utan att inta det. Rörelserna kan då vara en vitaliserande faktor i det demokratiska systemet. Om de politiska partierna – exempelvis på lokal nivå – har beredskap för att bjuda in representanter för denna typ av rörelser och lyssna till dem kan det öka förståelsen för vad som händer i samhället. I samma mån borde rörelsernas representanter kunna ta initiativ till dialog med partierna för att få en bättre förståelse för hur det politiska systemet fungerar och vilka möjligheter till påverkan det erbjuder. Samhället – etablissemanget såväl som den passiva eller tysta majoriteten – möter i dessa rörelser med beredskap till civil olydnad grundläggande men i praktiken ofta undanskjutna värden som frihet, jämlikhet och broderskap i en ny, krävande form. Plötsligt krävs vi på uppfattningar och bevis och på att vi tror på det som står i grundlagen, i partiprogrammet, i tio bud, FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna, FN:s Barnkonvention och i Röda korsets grundprinciper – men som man sällan anser sig behöva ta strid för eller pröva på allvar. Någon håller fram spegeln. Vad ser du? är frilansjournalist med inriktning mot kultur och samhälle. dr i sociologi och verksam vid (för forskning om offentlig sektor), . , (1994) Organiseringen av det civila samhället, Sociologisk forskning, nr 2 , (1999) Organisationslandskapets metamorfoser, : Score och , (1992) [1986[ . Towards a New Modernity, : , (1995) [1988] Ecological Politics in an of Risk, : Bedau, and Personal Responsibility for Injustice, i: Civil Disobedience in Focus, : Routledge. , (1999) Miljöorganisationer, manus, : Score. , (1971) Civil Disobedience. Conscience, Tactics and the , : , (1985) Strategy or Identity: New Theoretical Paradigms and Contemporary Social Movements, , 52 (4) , och (1992) Theory, , : , (1992) The Concept of Social Movement, , 40(1) , och (red.) (1992) Studying Collective Action, : Dworkin, 1985 A Matter of Principle, , : Eder, (1993) The New Politics of Class. Social Movements and in , : Eyerman, och (1991) Social Movements. A Cognitive Approach, : Giddens, (1994a) Living in a i: , och (red.) Reflexive Modernization, : Giddens, (1994b) Beyond Left and , : Habermas, (1985) Civil Disobedience: Litmus Test for the Democratic , Habermas, (1988) [1962] Borgerlig offentlighet, : Arkiv Habermas, (1994) En ur förtvivlan född förhoppning, Habermas, (1996) [1992] Between Facts and Norms. Contributions to a Discourse Theory of and Democracy, , : Hanqvist, (1993) Civil olydnad. Om staten, lagen och moralen, : Juristförlaget. , (1989) Civil Disobedience, Lanham: University , (1996) Civil olydnad i samtida politisk teori, i: Bo Lindensjö, och (red.) Liberalismen och den moderna demokratin, : Herngren, Per (1990) i civil olydnad, : Herngren, Per (1999) Civil olydnad, : Inglehart, (1977) The Silent Revolution: Changing Values and Political Styles among Western Publics, : Jamison, (1993) Miljörörelsens upplösning och skapandet av den globala miljödebatten, VEST, nr 3 Jervas, (1997) Terrorismen – ett hot i tiden, Politikens dagsfrågor, nr 2, : King (1991) [1963] Letter from Jail, i: (red.) Civil Disobedience in Focus, : Routledge