sou · GNB383 · 2000-01-01 00:00:00 — Denna går framför allt ut på att skapa ökat utrymme för marknaden, genom att tränga tillbaka staten och politiken. Det gäller en argumentering vid alla fyra mötesplatserna M2 till M5. Vad gäller nödiga motkrafter (M2) så lyder argumentet att ekonomin klarar sig bäst med så lite regleringar som möjligt; konsumenterna kontrolle- rar den ju genom sina val på marknaden. Marknadslösningar ger såväl valfrihet som högre kvalitet och snabbare rationaliseringspo- tential; så lyder argumentet vid M4. Vid såväl M3 som M5 hävdas att det är mera demokratiskt att människor väljer själva på marknaden än att de utsätts för förmynderskapet från politiker. Utan att gå in på värdet och halten i dessa argument, eller kriti- ken mot dem, ser jag en risk att det demokratiska samhället accep- terar en alltför konventionell och tillrättalagd bild av ekonomin och vad som påstås ske i denna. Missvisningen gäller inte främst ting av sekundär betydelse, utan dess mest primära begrepp, alltså markna- den själv. Jag hävdar att den moderna kapitalismen i huvudsak har prägel av ett sammanvävt system, inflätat också med statliga och överstatliga organ. Den har alltså inte särdeles stora likheter med läroböckernas idealbild av en marknadskapitalism. Mötena mellan ekonomi och demokrati äger inte (primärt) rum vid gränsen mellan stat och marknad (med civilsamhället eller den informella sektorn som en tredje möjlig part). Den gäller i stället systemkapitalismens centrum och dess periferi, förhållandet mellan de sammanhållna (oftast mångnationella) teknisk/ekonomiska kom- plexen och de många människorna. President varnade vid sin avgång 1961 för det mili- tär-industriella komplexet och att den ökande sammanväxningen av militära, tekniska, industriella och politiska intressen skulle leda till att hela försvarssektorn skulle bli omöjlig att styra med demo- EN KRYMPT AGENDA? Den gamle generalens varning har visat sig befogad. Många forskare och samhällsdebattörer har iakttagit och beskrivit likartade komplexbildningar inom områden som bilar, sjukvård- /läkemedel, informationsteknologi, olja, elektricitet, big science, flyg... J K Galbraith talar om teknostrukturen (Galbraith 1968). (Oräkneliga gånger har distinktion mellan livsvärlden och systemvärldenciterats av samhällsforskare, dock utan att man enligt min mening blivit särskilt mycket klokare). Glo- balt utsträckta nät för data- och telekommunikation underlättar sammanhållningen i och kontrollen av systemen. Den norska (som genomfördes under 1970- talets senare år) såg s.k. järntrianglar, hårt sammanhållna allianser mellan politiker, industri och intressegrupper, inom områden som sjukvård, försvar och energi, som centrala element i samhällets maktstruktur. Detta förde, enligt samma utredning, med sig att en förhandlingsekonomi växte fram, snarare än en marknadsekono- mi. uppträdde vid en forskarkonferens om dato- risering en högt placerad företrädare för , den frankrike- baserade elektronikkoncernen. Denne språkkunnige och välskräd- dade gentleman upplyste oss (helt öppet, inget hymlande) om att koncernen hade verksamhet länder, att man hade över- läggningar på regeringsnivå i samtliga och att resultatet av dessa spreds till direktörerna i alla länder. Vi har bättre kontakt med regeringarna där vi har dotterbolag än regeringarna har med varandra. Med konkurrenten hölls regelbundna samråd, och övertog man hela dess militära elektronikproduktion. Från europeiska regeringar får man miljard- belopp för att, om möjligt, hålla jämna steg med . Fackför- eningarna är mestadels inte något problem. Detta faller ju väl in i ett internationellt mönster för möten av typen M1 ovan. Men det är knappast marknadsekonomi det handlar om. I en betydelsefull utredning om informationsteknologi i (IT 2000, Ds 1991:63) noteras i ett centralt avsnitt att potentialen för högtekniska beställningar inom försvarssektorn kan komma att minska. I stället för att i marknadsekonomisk anda frankt (och kanske med litet glädje över att risken för krig blivit mindre) notera att marknaden krymper, påpekar utredarna att krympningen av kompetensbasen ... försämrar förutsättningarna för anknytande till- verkning som civilt flyg, snabb elektronik, avancerade MMI-och ledningssystem m.m. Och så kräver man att statsmakterna skall garantera en upphandlingsvolym av (årli- Ordförande i den aktuella arbetsgruppen var en högt uppsatt företrädare för . En begriplig argumentering, men hur mycket har detta med marknadsekonomi att göra? Redan ur dessa något fragmentariska iakttagelser tonar bilden fram av en systemkapitalism. Den har som sagt inte mycket gemen- samt med läroböckernas idealbild av en marknadskapitalism, vilken ju skall karaktäriseras av: fri etableringsrätt, fri prissättning, konkur- rens och konsumenten som kung. Den svenska bankkrisen fram- träder med all önskvärd tydlighet som en systemkris, inte en mark- nadskris. Så sammanvuxna är bankerna med industri, riksbank, stat, försäkringsbolag och hushåll att ett falissemang framstår som helt omöjligt. Ett gapande hål mitt inne i ett system – lika otänkbart som att rycka ut en liten svart låda inne i TV:n och vänta sig att den skall läka sig själv. Viktigare för framtiden är emellertid att notera att systemkapita- lismen också är det dominerande internationella mönstret. Mark- nad finns där och spelar roll, men det överväldigande intrycket både från facklitteraturen och kvalificerad debatt är att systemka- raktären – samspelet med andra aktörer i systemen – är betydligt mer framträdande än marknadskaraktären – samspelet med brukare och kunder. Globaliseringslitteraturen ger grundläggande faktiska upplys- ningar om stora transnationella företag: de har växande omsättning, står för ungefär varannan innovation, sprider teknik över världen och bedriver en växande andel av världshandeln. De är i sig själva stora ekonomiskt-tekniska system. I en klargörande framställning i denna volym visar hur transnationella företag har utvecklats från att i huvudsak vara monocentriska med en teknisk och ekonomisk kärna (i hemlandet) till att utgöra mer skiftande och mångpoliga nätverk, där även forskning och utveckling nu sprids utanför hemlandet (Glimstedt 1999). Han visar också på vikten av förståelsen för och integration i olika länders företags- och kun- skapskulturer. Ett genomgående tema är att växande system måste ägna stor uppmärksamhet åt variation och anpassning i sina olika delsystem. I en stor litteratur om innovationssystem framgår utomordentligt klart att sammanknytning av statligt finansierad forskning, EU-ini- tiativ, stora företag och i viss utsträckning små högtekniska företag utgör det mönster som bedöms som mest lovande för den indu- striella förnyelsen (se t.ex. 1998). Det är också uppenbart att de offentliga organens agerande, på nationell liksom på över- EN KRYMPT AGENDA? nationell nivå, entydigt vägleds av främjandemotivet (mötesplats M1 enligt ovan). Studier av forskningssystemet i visar att nya mönster av sammanväxning och nätverksbyggande blir allt vanligare (se t.ex. Gibbons m.fl. 1994). Statliga och privata finansiärer, universitet och forskningsinstitut, små och stora industriföretag, konsulter och uppfinnare bildar varierade nätverk för produktion av ny kunskap med sikte på nya produkter: varor och tjänster. Detta reser många svåra frågor, även av normativ natur. Oomstritt är dock att ett sys- tembyggande, i vilket kapitalistiska företag är centrala aktörer, är helt fundamentalt för näringslivsstrukturen i kunskapssamhället. Dessa iakttagelser får stå som ytterligare tecken på hur den mo- derna kapitalismens systemkaraktär och nätverksstruktur kommit att uppfattas som i grunden självklara. Detta står givetvis inte i motsats till marknadsekonomi i konsumentledet: konkurrens och andra utslag av marknadsekonomi i de yttersta kapillärerna av sys- temen utgör inte något hot mot systemen, utan en faktor som stimulerar deras expansion. Vi har förvisso inte haft en rent kapitalistisk ekonomi i , utan den brukar beskrivas som en blandekonomi. Den väsentliga inne- börden av detta är att i många av de system och komplex som till- sammans bildar det moderna samhällets ekonomi och maktstruktur, har de politiska intressena agerat med – på olika sätt. På en del om- råden har politiken eller staten varit pådrivande och format systemens karaktär, så till exempel inom sjukvården och radio/TV. På praktiskt taget alla områden har det funnits inflytande för politiska intressen (inte sällan i visst samförstånd med fackliga), även i det flertal system som domineras av kapitalistiska företag. Styrelserepresentation, diverse råd (för att främja export, teknikut- veckling m.m.), statliga utredningar, kontrollorgan, högre utbild- ning och forskning – allt detta har inneburit en insyn i systemkapi- talismen och viss demokratisk makt över dess utveckling. Den har varit högst indirekt och ofta svag, men har ändå funnits. kan man hävda att statens omfattande och ofta ofruktbara deltagan- de i massor av sammanhang har bidragit till en överbelastning på den politiska apparaten, vilket medverkat till dess trötthet och för- sämrade rykte. Sådan samverkan med systemkapitalismen har utgjort baslinjen i mötena mellan politik och ekonomi i , långt mera än några försök att tämja marknaden. Det är inte heller svårt att se att en föreställning om den fungerande och rättvisa marknaden i själva verket står i motsättning till systemkapitalismen. Endast mycket konsekventa och starka politiker, som , kan röra om i den och börja bryta ner dess strukturer (och inte ens för henne lyckades det särskilt bra). Framgångsrika attacker på systemkapita- lismen förutsätter en viss grad av populism: folket måste mobiliseras för att bryta de etablerade systemens formidabla övertag i makt och agitation. föregår ett systemskifte inom systemkapitalismen. På den svenska scenen förändras bilden på så sätt att där det tidigare suttit riksdagsmän, ombudsmän och regionala representanter skall det nu bara finnas experter. Det innebär – i varje fall i en dimension – ett uttåg ur den svenska samförståndstraditionen. I stället för att bryta ner systemkapitalismen stärker man den, och sluter den för kritik. Den svenska traditionen för mötet mellan ekonomi och demo- krati har inneburit att det lirkats in lite mer av demokratiskt och fackligt inflytande i systemkapitalismens ordningar. Men håller maktbalansen och debattklimatet på att skifta. Även den begränsade kontroll som förr kunde utövas, motiverad av samhällsnyttan, har fallit i vanrykte. har en lång rad forskare ondgjort sig över social ingenjörskonst, och därigenom aktivt bidragit till en utfas- ning av politiken – vilket möjligen inte var avsikten. Slutsatsen av detta resonemang om systemkapitalism är att mö- tena mellan demokrati och ekonomi till stor del sker inne i olika system, och via systemsamband som är både ekonomiska, teknis- ka, legala och politiska till sin natur. I samtliga mötespunkter (jag påminner om listan M1 till M5 ovan) uppstår andra och i grunden mera intressanta relationer än en traditionell förståelse av ekonomi och politik förmår beskriva. Den i populärpolitiska sammanhang ofta utnyttjade dikotomin plan contra marknad framstår som me- ningslös och föråldrad när man söker lägga den över de komplexa relationerna mellan företag och stat i dagens värld. EN KRYMPT AGENDA? Med denna regeringsförklaring fastläggs att uppgiften att föra en ansvarsfull ekonomisk politik överordnas övriga politiska krav. Dåvarande statsmi- nistern i Riksdag, . Ännu har jag inte gjort något problem kring hur den ekonomiska sfären skall avgränsas. Och om vissa frågor i politiken är ekono- miska – då måste ju några andra vara icke-ekonomiska? Eftersom detta inte är en övning i akademisk exakthet skulle sådana problem inte behöva oroa oss nämnvärt – om inte förskjutningen mellan ekonomiskt och icke- ekonomiskt i politiken och samhälls- debatten vore en väsentlig del av det demokratiska dilemmat. Men så anser jag att det är. har presenterat en, med rätta, uppmärksam- mad avhandling om demokratifrågan i EU-debatten (Så gott som demokrati, 1997). Praktiskt och teoretiskt är det en mycket intressant situation som studerar, nämligen ett EU som enligt sin konstitution har två beslutsvägar: den ena är tra- ditionellt demokratisk men svag () medan den andra bara indirekt och på långt håll relaterar till folkstyret, genom re- geringarnas inflytande på sekretariatet och i ministerrådet. Dessa har å andra sidan mycket starkare makt och större befogenheter. beskriver noggrant de svårigheter, för att inte säga vånda, som goda demokrater i får att förklara att EU trots allt är ett tillräckligt demokratiskt system för att vi utan att svika demo- kratiska ideal skulle kunna bli medlemmar i det. I diskussionen kommer en kärnfråga att framträda, nämligen om det är tillräckligt demokratiskt att folket får vad folket vill ha, eller om särskilda de- mokratiska krav måste ställas även på den procedur med vilken detta önskade resultat beslutas fram. iakttar en demokratiförskjutning, som innebär att den dominerande hållningen från ja-sidan i EU-debatten var att resultatet bör räknas högre än proceduren (liksom att den reella demokratin tar över från den formella). Förskjutningen kan ses som en ideologisk anpassning eller opportunism, så att EU-med- lemskapet kunde framstå som mindre betänkligt ur demokratisk synvinkel. Det mycket omtalade demokratiska underskottet blir mindre besvärande om man kan göra sannolikt att beslutssystemet trots sina brister i stort sett levererar samma resultat som ett mer renlärigt demokratiskt system skulle gjort. Så tolkar jag egna slutsatser. Det finns emellertid en annan, eller snarare kompletterande, för- , som är på spåren men inte fullföljer. I slutet av boken noterar hon: Valutakriserna bidrog till att accentuera omvärldsberoendet och den nationella maktlösheten (1997, s. 298). Med andra ord: globaliseringen kastar sin skugga in i debatten. Detsamma gäller välfärdsstatens finansiella krisEn annan omstän- dighet bakom diskursen är ekonomins inflytande över politiken, tydligt illustrerat av den internationaliserade ekonomins temporalitet och logikatt kontrollera ekonomiska makthavare [är] i stort sett omöjligt och dessutom kontraproduktivt för medborgarnas egna intressen, blir en tidstypisk tolkning. Som bakgrund till denna tidstypiska tolkning hänvisas bland annat till , som visat hur en målsförskjutning har ägt rum inom hälso- och sjukvårdspolitiken: i riktning mot ekonomiska effektivitetsbegrepp. Den förskjutningen härleder hon till ekono- ökande inflytande som experter i välfärdsstaten (1994). menar också att public-choice-skolan inom ekono- misk forskning, som ju inte sällan hävdar att demokratisk politik ut- gör en av den statsfinansiella krisens orsaker, har spelat roll för den svenska debatten. I hennes material finns företrädare för åsikten att den demokratiska politiken måste förses med en ekonomisk-politisk tvångströja (1997, s. 299). Statsministercitatet ovan bekräftar än en gång att (som jag vill ange som slutet av och i stort sett hela 1990- talet) har ekonomiska överväganden spelat en osedvanligt tung roll i politiken. Detta tar sig tre olika uttryck: ·De i klassisk mening ekonomiska frågorna får större tyngd i poli- tiken och den allmänna debatten (vilket i sig är en paradox, se nedan). ·Allt fler frågor i politiken översätts till och tolkas i ekonomiska termer, och diskuteras i termer hämtade från ekonomisk teori eller debatt. ·Värderingar hämtade från det ekonomiska området får växande genomslag och tillämpas med ständigt större självklarhet inom en allt vidare krets av samhällsområden. Detta brukar förklaras med att: ·Statsfinanserna vållar praktiska problem och sätter hårda gränser för reformverksamheten. EN KRYMPT AGENDA? ·Sveriges ekonomi tillväxer inte så som en tongivande opinion skulle önska: vi halkar efter i BNP-ligan. Krav ställs på politi- ken att göra något. Det första av dessa skäl är tvingande, men redan det andra kan sägas ingå i någon form av ideologibildning. Jag har själv satt sam- lingbegreppet ekonomism på det knippe av idéer som ovan refe- rerats (Ingelstam 1991). De har, med betydligt större vetenskapligt grundarbete, studerats av Amitai Etzioni som the neoclassical para- digm (Etzioni 1988). Han sammanfattar denna hållnings basala antaganden i tre punkter: njutningssökande (pleasure), rationalism och radikal individualism. Han ägnar sedan en stor del av bokens ut- rymme till att, icke utan en viss skadeglädje, visa att samtliga dessa antaganden har mycket bräckligt stöd i empirisk forskning. Den poäng som inte fullt ut ville eller ansåg sig kunna dra fram ur sitt material är denna. Om politiken i växande grad handlar om ekonomi, så är resultaten lätta att beskriva medan me- toderna att uppnå dem är komplexa och expertberoende. Inom ramen för en sådan tankegång är det inte konstigt alls att resulta- ten räknas högre än proceduren. Människorna må ha olika strävan- den vad gäller ekonomi och fördelning, men metoderna att nå det ena eller andra utfallet är inget som folket eller den vanlige politi- kern kan begripa. EU-debatten ger alltså en viss skärpa åt följande tankegång, som följer ekonomismen i spåren och därmed får en något vidare inne- börd än den som följer ur den råa globaliseringtesen: politik är vä- sentligen ekonomi, men ekonomi är en teknisk hantering som med fördel lämnas åt experter och möjligen ett fåtal politiker. Behovet av demokratiska processer reduceras därför högst betydligt. Denna, givetvis, förenklade iakttagelse rymmer två motiv som bör lyftas fram separat. Det första kan vi kalla för den ekonomisk-politiska paradoxen. Ett motiv har vi träffat på tidigare, nämligen att en (globaliserad) ekonomi inte går att påverka särskilt mycket med demokratiska medel. Den kombineras gärna med en viktig men omstridd tankegång (jämför och och ovan) som går ut på att man inte heller bör försöka. Detta iakttas och hävdas med att den ekonomiska frågan står i centrum för den politiska debatten i praktiskt taget alla länder. Detta framstår som något paradoxalt. Det politikområde där i demo- kratiska former fattade beslut har de minsta förutsättningarna att för- ändra verkligheten, tar i anspråk en allt större andel av den demo- kratiska politikens uppmärksamhet. Hittar vi här några av skälen till att människor vänder politiken ryggen? Kan vi se de moraliska och existensiella frågornas återkomst i politiken som en reaktion mot den fundamentala maktreduktion som paradoxen synes peka på? Den andra frågan gäller demokratin i förhållande till medborgar- nas kunskap. Det finns givetvis många som inte kan acceptera tesen ekonomi går inte att förstå. Påståendet att expertbedömningar inom det ekonomiska området är neutrala och opolitiska är likaså synnerligen omstritt. Enbart denna fråga har genererat en stor ve- tenskaplig litteratur som det tyvärr inte finns möjligheter att gå in på här; jag tillåter mig dock att hänvisa till två framstående ekonomer utanför nationalekonomins huvudfåra: Galbraith 1973, 1930. Kunskapsproblemet ställer emellertid ett så grundläggande de- mokratiskt dilemma att det får sitt eget kapitel, inledningsvis i säll- skap med en forskare som ser tämligen mörkt på möjligheterna. Det finns ett ofrånkomligt samband mellan begriplighet och demo- krati. Det demokratiska styrelseskicket bygger på de båda förutsätt- ningarna att medborgaren kan bilda sig en egen mening om frågor som berör hennes liv och framtid, och att hon kan överblicka kon- sekvenserna av sina egna handlingar tillräckligt väl för att ta ansvar för dem. Detta anslag gäller inte bara ekonomi som demokratisk proble- matik, men teknik, organisation och ekonomi ställer gemensamma frågor och kan inte heller i det föreliggande samhället strängt skiljas från varandra. Ur den stora litteraturen om det högtekniska, expert- beroende och massmediala samhället gör jag ett snabbt nedslag hos den finländske filosofen och humanisten (1986): Det är möjligt att det industriella och teknifierade samhällets kompli- kationer är så stora, att demokratiskt deltagande i de offentliga be- slutsprocesserna i längden måste urarta till en tom formalitet av an- tingen instämmande eller protest inför obegripliga alternativ. Författaren är sålunda djupt pessimistisk vad gäller demokrati och begriplighet. Naturvetenskapens begriplighetskris är besvärlig nog i sig själv. tvingas fysikerna till modellföreställ- ningar som innefattar både/och snarare än entydiga beskrivningar. EN KRYMPT AGENDA? Begrepp som orsak/verkan och samtidighet kan i den moderna na- turvetenskapen inte längre tas för oproblematiska. Till detta kom- mer alltså det moderna samhällets ogenomskinlighet – och i släptåg på båda uppträder en rad fenomen som gränsar till vidskeplighet: antirationalistiska protester och svårgenomträngliga vishetsläror. Det är inte orimligt att hävda att förnuftet hamnat i rövarhänder. Att situationen inte kan avhjälpas genom att förnuftet i den klassis- ka meningen överges är den tyngsta delen av budskap. Begripligheten förblir ett omistligt värde men problemet kvarstår. hävdar att vägen att ta sig ur detta är att bryta med det teknologiska imperativet, alltså föreställningen att allt som är tekniskt möjligt att göra eller tillverka också (måste) förverkligas. Det nära förbundet mellan vetenskap, teknologi och industri be- tyder att den tekniska utvecklingen i sig kommit att identifieras med det nationella intresset och framsteget. Om människors verk- liga intressen av teknisk utveckling fick komma till uttryck, och om samhället kunde genomlysas av en högre grad av vishet, då – men bara då – skulle den demokratiska livsformen få liv och en verklig påverkan från människorna kunna upprättas. Det är, menar , osannolikt att det teknifierade indu- strisamhället skulle hjälpa fram diktatorer av eller typ. Paradoxalt nog kommer hotet mot demokratin från samma krafter som var dess starkaste försvarare. Det hög- teknologiska och byråkratiskt centraliserade samhället tenderar mot en omständigheternas diktatur. Därmed avses en till synes obön- hörlig marsch mot en framtid som på ett föga förnuftigt och besin- ningsfullt sätt dikterats av teknikens och naturvetenskapens egen rationalitet. Vi skulle befinna oss i ett tvång utan synliga tvingare, en diktatur utan diktator. Det är lätt att bli förstummad inför denna, på massiv lärdom grundade, omöjligförklaring av demokratin, i varje fall i dess fullödi- ga form: som välinformerade medborgares aktiva kontroll av det moderna och teknifierade samhället. De i strängare mening eko- nomiska frågorna ligger givetvis i centrum av de komplikationer som gör beslutsfattandet problematiskt. Resonemanget verkar att, trots författarens genuint demokratiska lidelse, spela uppgivenheten i händerna. upptäcker man hur pinsamt låga ambitionerna är att belysa de frågor som saken här gäller, det ekonomisk-politiska om- rådet. En vidgad insyn eller kritisk debatt ligger möjligen varken i experternas eller politikernas intresse – på kort sikt. Det finns i den svenska förvaltningstraditionen, och inte minst i utrednings- väsendet, en mycket större tonvikt på samförstånd och kompromiss, än på öppen brytning mellan skilda idéer och bred allmän debatt. Den ovan skisserade hotbilden av demokratins urartning ger mycket starka skäl att fråga hur långt man kan lyckas med att skapa insyn, genomlysning och intresse för (erkänt) komplicerade samhälls- frågor. Som ett hoppfullt, men relativt ensamt, exempel i denna genre står den folkbildningskampanj som föregick folkom- röstningen i kärnkraftsfrågan : i av skarpa offentliga kon- troverser och efterföljt av ett antal regeringskriser. Enligt olika undersökningar förvärvade svenska folket en an- märkningsvärd insikt i energifrågans allmänna natur, kärnkraftens egenskaper och andra energikällors möjligheter och svårigheter.