sou · GNB334d1 · 2000-01-01 00:00:00 — från det att den lagstadgade prövotiden om 3 år gått till ända, dvs. tidigast från den dag påföljden började verkställas. I förarbetena betonades att karenstiderna endast är riktpunkter för en bedömning av om villkoret om ett skötsamt och hederligt levnadssätt kan anses vara uppfyllt. En individuell prövning måste således alltid göras. I propositionen, 1994/95:17 s. 59, anfördes som exempel på när gränserna kan underskridas att det är fråga om brott beträffande vilka återfallsrisken generellt sett måste bedömas som mycket låg, t.ex. vid vissa oaktsamhetsbrott. Som exempel på det motsatta – dvs. då det kan finnas skäl att överskrida karenstiden – angavs då någon under vistelsen i vid upprepade tillfällen dömts för brott och särskilt då det i brottsbilden ingår mycket grova brott. förekommer det att en sökande är dömd för något brott av en utländsk domstol. Även sådana domar kan beaktas varvid påföljden dock inte alltid är avgörande för karenstiden. En förutsättning för att den utländska domen över huvud taget skall beaktas är vidare att den Den nuvarande ordningen 67 gärning som avses med domen är straffbar även i . I sammanhanget skall också nämnas att utländska domar inte alltid kommer till och kännedom eftersom sådana domar inte framgår av det . I några fall har ansökningar om naturalisation avslagits på grund av att sökanden inte på ett tillfredsställande sätt kunnat redogöra för på vilket sätt han försörjer sig. Normalt har det i dessa fall funnits anledning att anta att sökanden försörjer sig på ett för samhället oacceptabelt sätt, t.ex. genom brott. Av betydelse ur vandelsaspekten är också i vilken omfattning sökanden infriat honom eller henne ålagd underhållsskyldighet och uppfyllt sina förpliktelser mot det allmänna. Avgörande för denna bedömning är sökandens vilja att fullgöra sin betalningsskyldighet och det ankommer på sökanden själv att visa att han eller hon gjort vad som rimligen kan begäras eller att förmåga saknats. Det förekommer även att enskilda skulder beaktas vid denna prövning. Paragrafen möjliggör att dispens lämnas även från vandelsvillkoret. Sådana dispenser beviljas emellertid, vilket överensstämmer med intentionerna i förarbetena till lag, mer restriktivt än dispenser från övriga naturalisationsvillkor. Vanligast förekommande dispens- grund är att sökanden vistats i under än den hemvisttid som lagen föreskriver. De dispenser som lämnats i dessa fall har när sökanden gjort sig skyldig till brott avsett upp till halva karenstiden. Internationellt sett är det förhållandevis vanligt med lagstiftningar som innebär att det egna landets medborgarskap förloras automatiskt vid frivilligt förvärv av medborgarskap i något annat land. Det förekommer emellertid också att det för medborgarskapets upphörande krävs ett medgivande av ursprungslandets regering eller någon annan myndig- het. I de senare fallen kan det, i enlighet med vad som föreskrivs i 6 § fjärde stycket MedbL, som villkor för naturalisation anges att sökanden inför styrker att sådant medgivande lämnats. Av paragrafens ordalydelse – "kan det som villkor för naturalisation anges" – framgår att det för är möjligt att avstå från villkoret om sådan befrielse. Likaså kan ett tidigare uppställt villkor efterges. 68 Den nuvarande ordningen De situationer i vilka villkorsbefrielse enligt rådande praxis normalt kan aktualiseras är då: a)lagstiftningen i utlänningens hemland inte erkänner naturalisation som grund för befrielse från medborgarskap (villkor meddelas ej). b)en flykting ansöker om naturalisation. Att dispens meddelas i dessa situationer beror på att det inte anses rimligt att flyktingar skall behöva kontakta representanter för regimen i hemlandet för att begära befrielse från medborgarskapet (villkor meddelas ej). c)en utlänning fått avslag på sin ansökan om befrielse från det utländska medborgarskapet (meddelat villkor efterges). d)utlänningen kommer från något land som regelmässigt avslår eller låter bli att besvara befrielseansökningar, antingen beträffande samtliga landets medborgare eller begränsat till vissa grupper, t.ex. omyndiga (villkor meddelas ej). e)en utlänning inte inom rimlig tid fått något svar på sin ansökan om befrielse. Dock skall utlänningen i dessa fall styrka vad som gjorts för att få svar och de svenska myndigheternas utgångspunkt är att han eller hon skall ha gjort vad som rimligen kan begäras (meddelat villkor efterges). f)det andra landet tar ut höga avgifter för en ansökan om befrielse. gäller generellt att dispens från befrielse medges om kostnaderna uppgår till eller mer. Även om kostnaderna inte uppgår till kan emellertid dispens ges om det med hänsyn till den enskildes personliga förhållanden finns skäl för det. (villkor meddelas ej eller meddelat villkor efterges). g)det andra landet kräver att utlänningen skall ersätta vissa kostnader som inte är direkt hänförliga till ansökningen om befrielse, t.ex. kostnader som staten haft för sökandens studier. Såvitt avser denna grund är storleken av det återkrävda beloppet av betydelse, det finns dock inte någon fast beloppsgräns utan det görs en prövning i varje enskilt fall (villkor meddelas ej eller meddelat villkor efterges). h)utlänningen har uppnått hög ålder. Således behöver personer som har fyllt normalt inte ansöka om befrielse från sitt andra medborgarskap (villkor meddelas ej). i)det föreligger ett starkt behov av att snabbt få svenskt medborgarskap och sökanden kan visa att han eller hon har lämnat in en fullständig ansökan om befrielse från sitt andra medborgarskap. Exempel härpå är utländska medborgare som varit i behov av att snabbt erhålla svenskt medborgarskap för att kunna arbeta inom ramen för svensk biståndsverksamhet (villkor meddelas ej). Den nuvarande ordningen 69 I fråga om den under e) angivna befrielsesituationen – dvs. att utlänningen inte inom rimlig tid fått något svar på sin ansökan om befrielse trots att han eller hon gjort vad som rimligen kan begäras – gäller att sökanden skall styrka vad som gjorts för att få svar. I enlighet med rådande praxis gäller att den som anför detta skäl i princip medelst intyg eller på annat tillförlitligt sätt skall styrka att han eller hon lämnat in en fullständig ansökan om befrielse. Vidare skall den tvååriga villkorstiden normalt ha gått till ända och man måste ha ansökt om befrielse i nära anslutning till villkorsbeslutet. Ett sätt att styrka att fullständig befrielseansökan getts in är genom intyg från det aktuella landets beskickning. Det kan dock av förklarliga skäl vara förenat med svårigheter att få ett sådant intyg utfärdat av t.ex. en beskickning som regelmässigt låter bli att besvara befrielse- ansökningar. En möjlighet som då står till buds för den enskilde är att i medborgarskapsärendet visa upp kopior på fullständiga ansöknings- handlingar samt bevis på att ansökan lämnats in för postbefordran. Kan sökanden förete denna bevisning – och ansökan dessutom gjorts i nära anslutning till villkorsbeslutet – är det normalt tillräckligt för att ansökan om medborgarskap skall beviljas. Det skall dock framhållas att det sker en prövning i varje enskilt fall och att myndigheterna även är oförhindrade att förlänga villkorstiden. I praktiken kan så ske när myndigheterna bedömer att det inte är uteslutet att sökanden i ett senare skede kommer att erhålla den sökta befrielsen. Det har även förekommit att sökanden inte ens lyckas få ut de ansökningshandlingar som krävs för att han eller hon skall kunna lämna in en ansökan om befrielse. I dessa fall krävs för dispens inledningsvis att sökanden påbörjat försöken att få ut ansökningshandlingar i nära anslutning till villkorsbeslutet. Det krävs vidare ett visst mått av aktivitet av sökanden ; det är t.ex. inte tillräckligt att tämligen omgående efter villkorsbeslutet beställa ansökningshandlingar och att därefter helt passivt avvakta svar fram till dess den tvååriga villkorsperioden löpt ut. Även i dessa situationer åligger det sökanden att styrka att han eller hon vidtagit de åtgärder som krävs för dispens, något som kan ske genom kopior på den kommunikation som förevarit. Bland skäl som i praxis inte godtagits som dispensgrundande märks att bibehållande av det utländska medborgarskapet är nödvändigt för att behålla arvsrätten eller för att äga fast egendom. Inte heller är det tillräckligt att sökanden önskar behålla sitt tidigare medborgarskap för att eventuellt återvända till sitt ursprungliga hemland. I praxis fastställs regelmässigt den tid, inom vilken sökanden skall styrka befrielsen från det utländska medborgarskapet, till från 70 Den nuvarande ordningen dagen för villkorsbeslutet. Som redan berörts finns det emellertid inte något formellt hinder mot att myndigheterna ytterligare förlänger villkorstiden. Uppfyller sökanden villkoret i rätt tid blir han eller hon svensk medborgare även om det t.ex. skulle vara så att personen i fråga gjort sig skyldig till grov brottslighet. Denna ordning hänger samman med att prövningen av om naturalisationsvillkoren är uppfyllda görs i samband med att det villkorliga beslutet meddelas. Det löfte som det villkorade beslutet kan sägas innebära är därefter bindande som villkoret gäller. Systemet med villkorat medborgarskap utgjorde ett stort problem för många av de iranska medborgare som ansökte om svenskt medborgarskap. Till belysande härav kan nämnas att såvitt avsåg iranska medborgare meddelade 968 beslut med villkor samt att det endast var 3 iranier som visade att de befriats från sitt iranska medborgarskap. Problemen för de iranska medborgarna i detta avseende ledde till att till regeringen överlämnade två ärenden rörande tillämpningen av villkorskravet för iranier. Innebörden av regeringens beslut i dessa ärenden, vilka meddelades , är att det med verkan från beslutsdatum tills vidare inte skall uppställas något villkor på att iranska medborgare skall befria sig från sitt iranska medborgarskap för att kunna bli svenska medborgare. Regeringen hänvisade i besluten till de uppgifter som framkommit i ärendena om möjligheterna att bli befriad från iranskt medborgarskap och till det faktum att endast ett fåtal sökande blivit befriade från iranskt medborgarskap. Av fjärde stycket framgår att frågor om naturalisation prövas av . Detta gäller dock ej om naturalisation skall beviljas på grund av att det är till gagn för landet, i så fall är regeringen första – och enda – instans. Som skäl för denna ordning uttalades i prop. 1991/92:30 s. 28 att det av principiella skäl borde ankomma på regeringen att som enda instans pröva om någon bör beviljas svenskt medborgarskap därför att det är till gagn för landet. Den nuvarande ordningen 71 I sista stycket föreskrivs att det i ett beslut om naturalisation skall bestämmas om naturalisationen skall omfatta även sökandens ogifta barn . Till skillnad från vad som är fallet vid anmälan kan således ett naturalisationsbeslut inte med automatik medföra förvärv av svenskt medborgarskap för sökandens barn. I förarbetena till lag, SOU 1949:45 s. 61, anförs att avgörande för om naturalisation i det enskilda fallet skall omfatta även sökandens barn bör vara deras faktiska samhörighet med sökanden. De krav praxis uppställer i detta avseende är som regel att barnet är bosatt hos sökanden eller i vart fall i . Vidare är det normalt en förutsättning att sökanden har del i den rättsliga vårdnaden om barnet. Står barnet under gemensam vårdnad av båda föräldrarna, krävs vidare den andre vårdnadshavarens samtycke. Enligt stadgandets ordalydelse omfattar naturalisationsvillkoren hemvist och hederlig vandel inte barn som bipersoner till en naturalisationssökande. I praxis tillmäts emellertid ett barns vandel eller hemvisttid i viss betydelse vid prövningen av om barnet skall erhålla svenskt medborgarskap på detta sätt. Vidare kan – eftersom barnet inte är att anse som sökande – barnets förvärv av svenskt medborgarskap tillsammans med föräldern inte göras beroende av ett villkor om att barnet först skall befrias från ett tidigare medborgarskap. Däremot kan det förhållandet, att barnet kan förlora det tidigare medborgarskapet endast tillsammans med den andre föräldern, medföra att barnet på grund av risken för uppkomst av dubbelt medborgarskap inte tillåts förvärva svenskt medborgarskap tillsammans med naturalisationssökanden. Kommittén har undersökt vilka villkor för naturalisation som gäller i ett antal andra länder. Innan dessa utländska förhållanden redovisas skall konstateras – vilket framgår av den lämnade redovisningen av 6 § MedbL – att den svenska praxisen i fråga om dispenser från naturalisationsvillkoren är tämligen omfattande och inte helt lätt att överblicka. Motsvarande situation får antas råda i flertalet andra länder. Det ligger emellertid i sakens natur att man vid en förfrågan om internationella förhållanden normalt i första hand får upplysning om de grundläggande villkoren medan svaren i fråga om dispenspraxis m.m. däremot inte är helt uttömmande. Den följande redovisningen bör läsas med detta i åtanke. 72 Den nuvarande ordningen Några av de tillfrågade länderna har redovisat villkoren för även andra typer av medborgarskapsförvärv än genom naturalisation. När så skett har också de villkoren tagits med i redovisningen. Villkoren för att genom ansökan tas upp till dansk medborgare finns samlade i cirkulaere om dansk infödsret ved naturalisation (nr 132 af ). Cirkuläret trädde i kraft och innehåller de riktlinjer för beviljande av danskt medborgarskap genom naturalisation som är fastlagda genom den praxis som skapats av medborgarskapsutskott. I cirkuläret fastslås inledningsvis att naturalisation kan beviljas personer som har hemvist i och som i övrigt uppfyller cirkulärets riktlinjer i fråga om hemvisttid, ålder, vandel, skuldfrihet till det allmänna samt språkfärdigheter. Det är vidare en förutsättning att sökanden är införstådd med att göra avkall på sitt tidigare medborgarskap. De i cirkuläret angivna grundvillkoren kan sammanfattas enligt följande. Hemvist: För medborgare i övriga nordiska länder gäller att de lagligen och oavbrutet skall ha haft hemvist i . För övriga utlänningar gäller . Personer som är erkända som flyktingar i enlighet med om flyktingars rättsliga ställning – och därmed jämställda personer – kan dock naturaliseras oavbruten hemvist i . Hemvisttiden räknas från det att sökanden beviljats permanent uppehållstillstånd. Har sökandens hemvist i avbrutits av vistelse utomlands, kan naturalisation meddelas endast om sökandens sammanlagda hemvisttid i uppgår till minst de i föregående stycke angivna tiderna och man vidare kan utgå från att sökanden har för avsikt att stanna kvar i . Det är dessutom en förutsättning att 1hemvistavbrotten sammanlagt har uppgått till högst , eller 2hemvistavbrotten har uppgått till högst och uteslutande beror på utbildning, fullgörande av värnplikt i den stat som sökanden varit medborgare i eller besök hos närstående familj på grund av allvarlig sjukdom hos någon i familjen. Den nuvarande ordningen 73 Såvitt avser längre hemvistavbrott än de angivna hänvisas i cirkuläret till att justitsministeriet kan lämna närmare information om möjlig- heterna till naturalisation. Beträffande barn som föds i utan att vid födelsen förvärva något medborgarskap, uppställs inte något krav på hemvistets varaktighet. För naturalisation av ett statslöst barn som fötts i är det således tillräckligt att barnet har hemvist i landet. Vandel: Den som står under åtal för något brott kan inte naturaliseras utan utgången av åtalet måste först avvaktas. En sökande som är straffad kan inte naturaliseras före utgången av en viss karenstid. Längden beror på lagöverträdelsen samt på sanktionens art och längd. Som exempel kan nämnas att ett ovillkorligt fängelsestraff utgör hinder för naturalisation från straffets avtjänande. Är sökanden straffad för likartad kriminalitet, förlängs karenstiden med för varje gång. Skuldfrihet till det allmänna: Huvudregeln är att den som är i skuld till det allmänna inte kan naturaliseras. Från detta gäller dock ett antal undantag. T.ex. kan den som är återbetalningsskyldig i enlighet med biståndslagen naturaliseras om det för skulden har avtalats en avbetalningsplan och sökanden också har följt denna . Likaså kan t.ex. den som fått en skatteskuld eftergiven naturaliseras om skattemyndighetens beslut grundar sig på någon omständighet som inte kan läggas sökanden till last, t.ex. sjukdom, arbetslöshet eller påbörjad utbildning. Språkkunskaper: Sökanden skall utan bruk av varken omskrivningar eller annat språk – och med den accent som är naturlig – obesvärat kunna delta i ett allmänt samtal på danska. Värderingen av sökandens språkkunskaper görs av den polis som tillsammans med sökanden går igenom de upplysningar som sökanden lämnat i sin ansökan om naturalisation. Enligt 4 § i den finska medborgarskapslagen får en utlänning på ansökan upptas till finsk medborgare om han eller hon 2under haft och fortfarande har sitt egentliga bo och hemvist i , 3fört en hederlig vandel, samt 4hans eller hennes samt eventuell familjs utkomst kan anses tryggad. 74 Den nuvarande ordningen Undantag från något eller några av villkoren får göras om sökanden har varit finsk medborgare, om han eller hon är gift med en finsk medborgare eller om det annars finns särskilda skäl. Om sökanden är nordisk medborgare får undantag beviljas även om det inte föreligger några särskilda skäl. Enligt 1 § medborgarskapsförordningen skall till medborgarskaps- ansökan fogas en utredning om sökandens kunskaper i svenska eller finska. Det krav som uppställs är att sökanden skall ha sådana kunskaper i något av dessa språk att han eller hon klarar sig i olika situationer i vardagslivet. I praktiken styrks kunskaperna med ett intyg som utfärdats av språklärare. De beslutande myndigheterna kan medge undantag från kravet på språkkunskaper när det gäller äldre personer. Likaså kan undantag medges om sökanden t.ex. med ett läkarintyg styrker att han eller hon inte kan lära sig finska eller svenska. Det har aldrig förekommit att någon fått avslag på sin ansökan om finskt medborgarskap på grund av bristande språkkunskaper. Som villkor för naturalisation får vidare föreskrivas att sökanden befriar sig från sitt tidigare medborgarskap. De redovisade villkoren gäller även för flyktingar och statslösa. Genom en lagändring överflyttades beslutsfattandet i flertalet naturalisationsärenden från Althinget till justitieministern. Althinget har emellertid i enlighet med grundlagens § 66 fortfarande möjlighet att bevilja naturalisation genom lag och i dessa fall är det Althinget som i varje enskilt ärende fastställer vilka villkor som skall gälla. I de fall då justitieministern beslutar om naturalisation gäller i enlighet med 5 a § loven om islandsk statsborgerret följande. Justitieministern kan – efter att ha inhämtat yttrande från utlännings- myndigheten och från polismyndigheten i sökandens hemort – bevilja isländskt medborgarskap om ansökan getts in av sökanden personligen eller, om sökanden inte har fyllt , av den som har föräldramyndigheten. För bifall till ansökan krävs att sökanden uppfyller nedanstående villkor i fråga om hemvist, vandel och försörjning. Den nuvarande ordningen 75 1Sökanden skall ha bott på eller – i fråga om medborgare i något annat nordiskt land – . 2Sökande som är gift eller har ingått registrerat partnerskap med en isländsk medborgare, skall ha bott på från äktenskapets ingående eller partnerskapets registrering; dock skall den isländska maken/partnern ha varit isländsk medborgare . 3Sökande som lever i registrerat samboförhållande med en isländsk medborgare skall ha bott på från samboförhållandets registrering; dock skall den isländske medborgaren ha haft isländskt medborgarskap . 4Sökande, vars ena förälder är isländsk medborgare, skall ha bott på under förutsättning att den av föräldrarna som är isländsk medborgare har varit det . 5Sökande som varit isländsk medborgare, men som förvärvat utländskt medborgarskap, skall ha bott på . 6En flykting, som uppfyller villkoren i den internationella konventionen om flyktingars rättsliga ställning av , skall ha bott på med flyktingstatus. 7Dessa regler förutsätter att boendet är fast och att uppehållet på är stadigvarande. Det är dock tillåtet att frångå hemvist- villkoret om sökandens uppehåll på har varit avbrutet upp till på grund av tidsbegränsat arbete eller särskilda orsaker, t.ex. en nära släktings sjukdom. Vidare tillåts avbrott på högst på grund av utbildning i utlandet. Den tid som sökanden har bott och uppehållit sig på , skall dock minst utgöra lika som han eller hon måste uppfylla i enlighet med vad som anges under punkterna 1–6. 1Sökanden skall genom yttrande från två trovärdiga personer styrka att han eller hon är arbetsduglig och har gott rykte på hemorten. 2Sökanden skall – såvitt kan bedömas utifrån de uppgifter som framgår av ansökningen – klara av att försörja sig på . Han eller hon får vidare inte ha mottagit bistånd från kommunen till sin försörjning . 3Sökanden får inte vara straffad med häkte eller fängelse eller ha något pågående rättsligt ärende mot sig där han eller hon är misstänkt eller åtalad för en straffbar handling. 76 Den nuvarande ordningen Justitieministern kan vidare ge isländskt medborgarskap till ett barn som är fött på och som bevisligen inte har förvärvat något annat medborgarskap vid födelsen. Barnet får inte heller ha förvärvat utländskt medborgarskap eller ha rätt till det när ansökan om medborgarskap ges in. En sådan ansökan kan göras tidigast då barnet fyller eftersom det för förvärv av isländskt medborgar- skap i denna ordning krävs att barnet har bott och stadigvarande uppehållit sig på från födelsen. Villkoren för förvärv av norskt medborgarskap genom ansökan framgår av 6 § loven om norsk riksborgarrett. För att kunna beviljas norskt medborgarskap skall sökanden 2ha varit fast bosatt i , 3ha klanderfri vandel och inte ha någon väsentlig skuld på grund av underhållsskyldighet för barn. Det uppställs inte några krav på språkkunskaper. I särskilda fall går det att göra undantag från de angivna kraven. Således frångås t.ex. 18-årskravet när barn medtas i föräldrarnas ansökan om norskt medborgarskap. Från hemvistkravet kan undantag göras för bl.a. tidigare norska medborgare och för nordiska med- borgare. Även en utlänning som är gift med en norsk medborgare kan erhålla viss dispens från hemvistkravet. För statslösa personer reduceras hemvistkravet till . Det är dock en förutsättning att statslösheten är ofrivillig, dvs. att personen inte genom en enkel handling kan få tillbaka ett tidigare medborgar- skap. För flyktingar finns det däremot inte några särskilda bestämmelser. Det kan emellertid bli aktuellt med en individuell bedömning där man prövar om det föreligger särskilda skäl att medge undantag från huvudregeln. För att genom naturalisation upptas till belgisk medborgare krävs att sökanden fyllt och att han eller hon har haft hemvist i i Den nuvarande ordningen 77 alternativt har haft verklig samhörighet med under . Det uppställs inte några krav på språkkunskaper. Parlamentet kan emellertid beakta språkkunskaper som ett tecken på fullständig integration. Såvitt avser flyktingar och statslösa reduceras hemvistvillkoret till . Villkoren för naturalisation i är att sökanden 2har bott i landet, 3har kunskaper i något av de språk som talas i , 4inte har utvisats, 5inte har dömts till längre fängelsestraff än för brott begånget före ingivandet av ansökan, 6automatiskt förlorar alternativt avsäger sig det tidigare medborgar- skapet såvitt inte annat bestämts genom bilateralt avtal (dispens kan ges om förlust eller avsägelse av det andra landets medborgarskap inte är möjligt). Återvändande emigranter – samt emigranters barn i första eller andra generationen som återvänder – kan förvärva medborgarskap utan krav på vistelsetid eller avsägelse av tidigare medborgarskap. Även för makar till emigranter finns det särskilda bestämmelser.