sou · GNB315 · 2000-01-01 00:00:00 — Utredningen anser att det inte finns anledning att, utöver vad dessa bestämmelser anger, införa regler om muntligt förfarande vid handläggning enligt . Enligt ärendelagen är huvudregeln att förfarandet är skriftligt. Sammanträde skall hållas endast när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande (13 § ärendelagen). För att bibehålla det muntliga inslaget förordar utredningen att det införs en särregel om att tingsrätten skall hålla sammanträde i de hyrestvister som 190 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen handläggs enligt ärendelagen. Utgångspunkten bör därvid vara att sammanträde skall hållas i varje ärende. Om ärendet inte skall prövas i sak, såsom vid avskrivning eller avvisning, behöver sammanträde inte hållas. Vidare behöver sammanträde inte hållas om det med hänsyn till ärendets beskaffenhet inte behövs. De allra flesta ärendena som angår avstående från besittningsskydd bör kunna avgöras utan förhandling. Har sökandens talan medgetts bör samma sak gälla. Även vissa tvistiga ärenden bör kunna avgöras utan förhandling. T.ex. när det föreligger tvist i en rättsfråga, men där parterna är eniga om sakförhållandena. En ansökan som framstår som uppenbart ogrundad bör också kunna avgöras utan sammanträde. Utrymmet att avgöra tvistiga ärenden utan sammanträde bör dock vara förhållandevis begränsat. Det nuvarande undantaget i 9 § tredje stycket nämndlagen från kravet på sammanträde vid vissa massärenden bör också behållas. I 14 § ärendelagen föreskrivs att domstolen skall hålla sammanträde, om det begärs av en enskild part. Sammanträde behöver dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan omständighet inte behövs. Regeln har tillkommit bl.a. mot bakgrund av krav på muntlig handläggning. Skulle part i en hyrestvist begära muntlig förhandling bör hans rätt till det enligt den föreslagna regeln inte vara mindre än som följer av 14 § ärendelagen. Följden av om en part inte inställer sig till en förhandling vid handläggning enligt är att tredskodom kan meddelas mot honom. En tredskodom innebär som regel att den part som inte inställt sig förlorar målet. I praktiken torde också en part som inte har inställt sig inför hyresnämnden förlora. Vid handläggning enligt ärendelagen gäller vid utevaro i stort sett samma regler som enligt nämndlagen (20 § ärendelagen). Såväl nämndlagen, som ärendelagen innehåller likartade bestämmelser om s.k. materiell processledning. Enligt 12 § första stycket nämndlagen skall hyresnämnden klarlägga tvistefrågorna. Formellt omfattar bestämmelsen endast vissa typer av ärenden (7 § nämndlagen). Den omfattar t.ex. inte ärenden angående godkännande av avstående från besittningsskydd enligt 45 § andra stycket eller 56 § andra stycket, upprustningsföreläggande enligt 18 a § eller förbud för hyresvärden att vidta förbättrings- eller ändringsåtgärd enligt 18 h §. Bestämmelsen torde däremot vara analogt tillämplig på dessa ärenden. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 191 I 42 kap. 8 § andra stycket finns bestämmelser om att tingsrätten under förberedelsen i ett tvistemål skall verka för att tvistefrågorna blir klarlagda och att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Av 43 kap. 4 § andra stycket följer att tingsrätten vid en huvudförhandling i ett tvistemål skall se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i målet. I lagrummen anges också att tingsrätten genom frågor och påpekanden skall söka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Bestämmelserna om tingsrättens materiella processledning vid handläggningen av ett ärende återfinns i 12 § ärendelagen. I detta lagrum anges att domstolen skall se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i ärendet. Det anges också att domstolen skall genom frågor och påpekanden försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Hyresnämnderna och tingsrätterna har, utöver en skyldighet att utreda de materiella förhållandena, också en skyldighet att söka förlika parterna. Bestämmelserna om förlikningsverksamheten vid hyres- nämnden respektive tingsrätten har dock utformats på olika sätt. Enligt 12 § nämndlagen skall hyresnämnden, även om medling inte påkallas, söka förlika parterna. Vidare anges att nämnden skall, om parterna inte kan förlikas efter förslag av någondera parten, lägga fram förslag till förlikning om det inte är uppenbart att förutsättningar för förlikning saknas. Bestämmelsen omfattar, som nämnts, inte samtliga typer av ärenden. I 42 kap. 17 § finns bestämmelser om tingsrättens förlikningsverksamhet under förberedelsen. I lagrummet anges att rätten skall, i den mån det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks. I förarbetena (prop. 1986/87:89) uttalas att sådana faktorer som målets juridiska och sakliga komplikation, parternas intresse av att upprätthålla goda relationer med varandra, deras förlikningsvilja och medverkan av advokater bör vägas in i domarens bedömning av om det är lämpligt att aktualisera förlikningsfrågan i ett mål. Vidare uttalades följande. Domaren kan upplysa parterna om olika för- och nackdelar med förlikning respektive dom. Han kan också informera parterna om att de måste vara beredda att bevisa sina påståenden i vissa hänseenden och det kan vara befogat att domaren i vissa uppenbara fall talar om för en part att den av honom åberopade bevisningen förefaller otillräcklig. Det kan heller inte anses oförenligt med domarrollen att förlikningsförhandlingarna sker under domarens direkta ledning och att domaren själv kommer med konkreta medlingsbud. Förlikningsverksamheten bör emellertid utföras på ett sådant sätt att domaren inte utsätter sig för risken att verka partisk utan 192 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen att domaren, om förlikningsförsöken misslyckas, kan fortsätta att handlägga målet utan att han anses jävig (a.a. s. 110-114). Ärendelagen saknar helt särskilda bestämmelser om förliknings- verksamhet. Förlikningsverksamheten som bedrivs vid hyresnämnderna utgör en grundpelare i nämndernas handläggning av hyrestvister. För hyres- tvisternas del är det särskilt angeläget att frivilliga uppgörelser kan träffas bl.a. mot bakgrund av tvisternas beskaffenhet och att många parter har en avtalsrelation med varandra som kommer att bestå även sedan tvisten har avgjorts. Utredningen anser att det är angeläget att tingsrätten verkar, på motsvarande sätt som hyresnämnden gör, för att parterna förliks. Det bör i detta sammanhang också noteras att det i direktiven till utredningen påpekas att förfarandet vid tingsrätten bör ha inslag av obligatorisk medling (dir. 1997:97 sidan 17). För de hyrestvister som skall handläggas enligt får den bestämmelse om förlikningsverksamhet som redan finns i rätte- gångsbalken anses tillräcklig. Ärendelagen saknar, som nämnts, bestämmelse om förlikningsverksamhet. Även om bestämmelsen i 42 kap. 17 § (som endast tar sikte på förberedelsen i ett tvistemål) kan anses analogt tillämpbar anser utredningen att det bör slås fast i en särskild paragraf att domstolen vid handläggning enligt ärendelagen är skyldig att verka för att parterna förliks och, om parterna inte förliks efter förslag av någondera parten och det inte är uppenbart att förutsättningar för förlikning saknas, lägga fram förslag till förlik- ning. Utredningens förslag: I ett hyresärende får förhör med part hållas under sanningsförsäkran. och ärendelagens övriga bestämmelser om bevisning skall tillämpas. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 193 Vid en hyresnämnd förekommer olika former av bevismedel. Nämnden får hålla förhör med vittne eller sakkunnig under ed och förhör med part under sanningsförsäkran (19 a § nämndlagen). Vidare kan nämnden eller den nämnden förordnar besiktiga den fastighet som ärendet rör. Nämnden kan också föranstalta om annan utredning (17 § nämndlagen). Enligt är i princip alla bevismedel tillåtna. De vanligaste bevismedlen är vittnesförhör under ed, förhör med part under sanningsförsäkran, skriftligt bevis, sakkunnigbevisning och syn. Ärendelagens bestämmelser om bevisning överensstämmer i princip med bestämmelser. En skillnad mellan å ena sidan och å andra sidan ärendelagen och nämndlagen är att bygger på bevisomedelbarhet. Detta innebär att ett bevis skall tas upp muntligt vid en huvudförhandling och inte läggas fram endast genom protokoll eller som en skriftligt nedtecknad vittnesberättelse. Enligt ärendelagen och nämndlagen gäller inte bevisomedelbarhet. Det medför att det är tillåtet att åberopa t.ex. en skriftlig vittnesberättelse. och tingsrätten har enligt nämndlagen, rättegångs- balken och ärendelagen en viss skyldighet att självmant - utan yrkande av part - besluta om bevisupptagning. Denna skyldighet har utformats på olika sätt. Enligt 17 § nämndlagen skall hyresnämnden eller den nämnden förordnar besiktiga den fastighet som ärendet rör. Nämnden får också föranstalta om annan nödvändig utredning. I förarbetena till bestämmelsen anförs att om det finns anledning "bör" nämnden eller någon som nämnden förordnar besiktiga den lägenhet som tvisten rör. Vidare anförs att vid behov bör nämnden även kunna föranstalta om annan utredning, exempelvis i hyressättningstvist utredning angående hyresläget i orten eller besiktning av lägenheter som åberopats av parterna som jämförliga med den aktuella lägenheten. Det anförs också att det normalt bör ankomma på parterna att själva lägga fram den utredning som behövs för att nämnden skall kunna bedöma tvisten och att nämnden endast i undantagsfall självmant bör föranstalta om sådan utredning (prop. 1968:91 bihang B s. 18-19). Enligt 35 kap. 6 § , till vilket lagrum ärendelagen hänvisar, ankommer det på parterna att sörja för bevisningen. Rätten får dock, om det är erforderligt, självmant föranstalta om bevisning. I dispositiva mål får enligt samma lagrum rätten inte utan framställning av part höra vittne, som inte förut hörts på parts begäran, eller meddela föreläggande om företeende av skriftligt bevis. Rätten kan däremot förordna om förhör med part, syn och sakkunnigbevisning. 194 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen även infordra en offentlig handling från en annan myndighet (/, Rättegång IV, 6 uppl, 1992, s. 35). Det är mycket ovanligt att en domstol förordnar om att bevisning skall inhämtas i ett dispositivt mål. En rätt utövad materiell process- ledning utesluter behovet av att rätten agerar ex officio i fråga om inhämtande av utredning (jfr Fitger, II 35:64-65). En hyresnämnd får inte självmant förordna om vittnesförhör eller förhör med part (jfr prop. 1974:151 s. 148). Nämnden förefaller däremot ha en något mer omfattande skyldighet än vad tingsrätten har att förordna om besiktning av en fastighet (dvs. enligt terminologi syn eller sakkunnigbevisning). Endast i vissa ärenden, såsom i hyressättningstvister, torde det finnas anledning för tingsrätten att självmant förordna om t.ex. syn (jfr , Hyreslagen, 5 uppl., 1997, s. 421). Tingsrättens behov av att förordna om denna bevisning är vid en korrekt materiell processledning inte särskilt påtagligt. Utredningen anser därför att det inte finns anledning att införa regler om att tingsrätten självmant skall föranstalta om bevisning i annan omfattning än som redan följer av och ärendelagens regler. En nämnd skall verka för att utredningen i ett ärende får den inrikt- ning och omfattning som är lämplig med hänsyn till ärendets beskaffenhet. Nämnden skall såvitt möjligt se till att onödig utredning inte förebringas (16 f § nämndlagen). Enligt 19 a § nämndlagen får förhör med vittne eller sakkunnig under ed eller förhör med part under sanningsförsäkran inte hållas om nämnden finner att bevisningen kan föras på annat sätt med avsevärt mindre besvär eller kostnad. Enligt såväl som ärendelagen kan domstolen avvisa åberopad bevisning om den omständighet som part vill bevisa saknar betydelse eller om erbjudet bevis inte erfordras eller uppenbart skulle bli utan verkan. Rätten får även avvisa bevisning som med avsevärt mindre besvär eller kostnad kan föras på annat sätt (35 kap. 7 § och 23 § ärendelagen). Bestämmelserna får därmed anses överensstämma med de motsvarande bestämmelserna i nämnd- lagen. Vid hyresnämnden tillämpas i huvudsak samma bestämmelser om vittnesförhör som vid tingsrätten. Nämndlagen hänvisar nämligen till 36 kap. 1-18 och 20-22 §§ . Även ärendelagen hänvisar till samma lagrum och till 23-25 §§ i samma kapitel. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 195 paragraferna finns särskilda bestämmelser om vittnes skyldighet att i vissa fall ersätta part för rättegångskostnad och om vittnets rätt till ersättning och förskott för sina kostnader (i avsnitt 3.2.6.2 tas frågor om ersättning till vittne upp). Medan ett vittne skall avlägga ed enligt och nämndlagen är ed inte obligatorisk vid en handläggning enligt ärende- lagen. I propositionen till ärendelagen (1995/96:115 s. 111) anförs att det finns en risk för att parterna överskattar värdet av ett vittnesförhör under ed och inte tar tillvara möjligheten att åstadkomma tillräcklig bevisning genom skriftliga vittnesberättelser. Därmed anses det också finnas risk för att det kommer att behöva hållas onödiga sammanträden. Utredningen finner inte anledning att införa särregler om att vittne i hyresärende måste avlägga ed. Nämndlagen hänvisar beträffande förhör med part till 37 kap. 1-3 §§ . Sålunda får förhör med part äga rum under sannings- försäkran. I ärendelagen är frågan om partsförhör inte reglerad. Förhör med part kan ändå hållas. Förhöret får däremot inte hållas under sannings- försäkran. I förarbetena till ärendelagen anförs bl.a. att det skulle med stor säkerhet komma att bli mycket ovanligt att bevisvärdet av partens uppgifter påverkades av att förhöret med parten hölls under sannings- försäkran. Vidare anförs att redan en reglering av partsförhöret i ärendelagen är förenad med risken att parter helt i onödan kommer att begära sammanträden för att bli hörda enligt regleringen. Exempel på ärenden som nog särskilt ofta skulle komma att få sammanträden utan motsvarande nytta för parten är framför allt de utsökningsrättsliga ärendena. Någon reglering av partsförhöret bör därför inte införas (prop. 1995/96:115 s. 111). Fråga uppstår om det i en hyrestvist som handläggs enligt ärende- lagen bör tillåtas att förhör med part hålls under sanningsförsäkran. Som tidigare anförts föreslår utredningen att sammanträde normalt skall hållas i samtliga hyrestvister som handläggs enligt ärendelagen. Redan av denna anledning framstår ett av de i förarbetena till ärende- lagen angivna motiven till att inte tillåta partsförhör under sannings- försäkran som mer eller mindre överspelat. Vidare kan konstateras att i flera av de tvister som skall handläggas enligt ärendelagen kommer den ena parten att kunna åberopa vittnesbevisning, medan den andra parten endast kan åberopa förhör med sig själv. Det gäller bl.a. i de s.k. störningsärendena, där hyresvärden kan åberopa vittnesförhör med en 196 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen granne till den störande hyresgästen och där den störande hyresgästen inte kan åberopa någon annan bevisning än förhör med sig själv. En obalans som är till den normalt svagare partens, dvs. hyresgästens, nackdel kan uppstå om denne inte tillåts höra sig själv under sannings- försäkran. Det kan vidare få vissa inte önskvärda konsekvenser om andra regler för partsförhör gäller i förlängningstvister än i förverkan- detvister. Det finns mot bakgrund av det anförda anledning att införa en särregel om att i de hyrestvister som skall handläggas enligt ärendelagen får förhör med part hållas under sanningsförsäkran. Nämndlagen saknar bestämmelser om skriftligt bevis förutom en bestämmelse om att nämnden kan vid vite förelägga part att förete kontrakt eller annan handling som rör hyresförhållandet (18 § nämnd- lagen). Ärendelagen hänvisar i fråga om skriftligt bevis till bestämmelser (25 § ärendelagen). Hänvisningen innebär att samtliga bestämmelser i om skriftligt bevis är tillämpliga förutom en bestämmelse om bevisupptagning utom huvudförhandling (38 kap. 6 § ). Det är uppenbart att skriftligt bevis, trots att närmare bestämmelser därom saknas i nämndlagen, åberopas i nämnden. regler, till vilka ärendelagen hänvisar, medför att förfarandet blir mer formaliserat. De medför också att skyldigheten att förete handlingar som bevis ökar. I övrigt medför reglerna enligt inte någon större förändring. Skäl till särreglering saknas därför. Enligt 39 kap. 1 § kan rätten "för skärskådan av fastighet eller av föremål, som ej lämpligen kan flyttas till rätten, eller av plats, där viss händelse timat" hålla syn å stället. Syn kan också hållas vid domstolen av t.ex. föremål eller handling (jfr 39 kap. 5 §). I 40 kap. finns bestämmelser om sakkunnigbevis- ning. Med sakkunnigbeviset åsyftas i första hand att tillhandahålla domstolen uttalanden angående erfarenhetssatser och omdömen som förutsätter särskild erfarenhet eller utbildning hos deras avgivare. En sakkunnig kan vara förordnad av domstolen, s.k. domstols- sakkunnig. En sakkunnig kan också vara utsedd av en part. Sakkunnig som är utsedd av part kallas partssakkunnig. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 197 Domstolen kan förordna att en domstolssakkunnig skall avge ett yttrande över en viss fråga (40 kap. 1 och 7 §§ ). Rätten kan också förordna att den sakkunnige skall besiktiga fastighet eller föremål (40 kap. 5 § andra stycket ). Sakkunnig, som har avgett skriftligt yttrande, skall höras muntligen inför rätten om part yrkar det, och hans hörande inte uppenbart saknar betydelse, eller om rätten annars finner det erforderligt (40 kap. 8 § ). Även en partssakkunnig kan avge ett skriftligt utlåtande och höras muntligen inför rätten (40 kap. 19 § ). Ärendelagen hänvisar till bestämmelser om syn respektive sakkunnigbevisning med undantag för några bestämmelser som handlar om huvudförhandling (25 § ärendelagen). Enligt nämndlagen skall, om det finns anledning till det, nämnden eller den nämnden förordnar besiktiga den fastighet som ärendet rör (17 § nämndlagen). Med terminologi är sålunda besiktningen i det förstnämnda fallet att betrakta som syn och i det andra fallet som sakkunnigbevisning genom domstolssakkunnig. Eftersom och ärendelagens regler om syn och sakkunnig täcker vad som enligt nämndlagen betecknas som besiktning finns inte skäl att införa besiktning som ett särskilt bevismedel. Av 19 a § nämndlagen framgår att nämnden får, om part begär det och förhöret är erforderligt för utredningen, hålla förhör med sakkunnig under ed. I samma bestämmelse hänvisas till bl.a. 40 kap. 1-10, 12, 14 och 19 §§ i . Även i detta avseende motsvarar förfaran- det vid tingsrätten det nuvarande förfarandet vid hyresnämnden. Enligt 17 § första stycket nämndlagen skall parterna beredas tillfälle att vara närvarande vid besiktning. Denna föreskrift gäller både för sådan besiktning som sker av nämnden och för sådan som utförs av särskild besiktningsman. I 40 kap. 6 § föreskrivs att om det "finnes lämpligt" att parterna är närvarande vid en besiktning som verkställs av en domstolssakkunnig, skall parterna kallas till förrättningen. Enligt de bestämmelser om syn i , till vilka ärendelagen hänvisar, finns det inte någon särskild föreskrift om att parterna skall beredas tillfälle att vara närvarande. När syn förekommer i ett mål som handläggs enligt är synen normalt en del av huvudförhandlingen. Enligt ärendelagen är handläggningen skriftlig. Rätten kan dock hålla syn vid ett sammanträde. Även utan särskild föreskrift torde mot bakgrund härav parterna, på motsvarande sätt som vid nämnden, kunna närvara vid en besiktning vid ett domstolsförfarande oavsett om den utförs i form av syn eller av en domstolssakkunnig. Enligt 18 § nämndlagen kan nämnden förelägga part, som inte frivilligt lämnar tillfälle till besiktning eller till granskning av kontrakt eller annan handling, vite. 198 Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen part eller annan inte lämnar tillfälle till syn "å stället", t.ex. i en lägenhet. Domstolen torde i vart fall genom handräckning, men förmodligen inte genom ett vitesföreläggande, kunna framtvinga en syn (jfr /, 6 uppl. 1992 s. 224 och s. 539). Part eller tredje man kan däremot föreläggas vid vite att tillhandahålla föremål och skriftlig handling, som lämpligen kan flyttas till rätten (39 kap. 5 § ). Motsvarande bestämmelser gäller vid besiktning som en domstolssakkunnig utför (jfr 40 kap. 5 § tredje stycket ). Vid en handläggning enligt eller ärendelagen torde sålunda syn i t.ex. en lägenhet inte kunna framtvingas genom ett vite. Med hänsyn till att förrättningen i stället kan genomföras tvångsvis genom handräckning och att enhetliga förfaranderegler för samtliga mål och ärenden är att föredra anser utredningen att någon särreglering om vitesföreläggande inte bör införas. Frågan om ersättning till sakkunnig tas upp nedan (avsnitt 3.2.7.2). Utredningens förslag: I samtliga mål och ärenden skall en ansök- ningsavgift tas ut. Parterna skall också betala kostnaderna för bevis- ningen. I de ärenden som handläggs enligt ärendelagen och som angår bostäder, med undantag för ärenden angående tillstånd till kommun att överlåta hyresrätt (37 § hyreslagen) och uppgiftsföreläggande (64 § hyreslagen), skall vardera parten svara för sin kostnad om inte annat följer av 18 kap. 6 § . I ärenden som angår tillstånd till kommun att överlåta hyresrätt eller uppgiftsföreläggande och i samtliga ärenden som angår lokaler samt i de tvister som handläggs enligt föreslås ingen särreglering varför rättegångskostnadsreglerna i 32 § ärendelagen respektive i 18 kap. blir tillämpliga. Vid de flesta myndigheter och domstolar tas en ansökningsavgift ut om myndighetens eller domstolens tjänster tas i anspråk. En ansöknings- avgift anses förhindra att vissa mindre motiverade tvister inleds eftersom en ansökan skall avvisas om avgiften inte betalas. För domstolarnas del finns föreskrifter om avgifter i förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna. Handläggningen av tvisterna enligt hyreslagen 199 avgiften uppgår till för tvistemål och fastighetsmål. För de flesta domstolsärenden uppgår ansökningsavgiften till eller . Vid hyresnämnden tas inte någon avgift ut. När nämndens ärenden förs över till tingsrätten bör dessa, liksom i stort sett alla andra mål och ärenden vid domstol, avgiftsbeläggas. Ersättning till vittne m. fl. Ett vittne eller en sakkunnig som hörs i ett mål eller i ett ärende i tings- rätten har rätt till ersättning för bl.a. kostnader för resa och förlorad arbetsförtjänst i samband med inställelsen. Parten som har åberopat förhöret skall betala ersättningen. I samband med att målet eller ärendet avgörs kan parten yrka att motparten skall ersätta kostnaderna för bevisningen. infördes ett undantag från parts skyldighet att betala beviskostnader (36 kap. 24 § andra stycket andra meningen , som ärendelagen hänvisar till). Rätten kan enligt den bestämmelsen, om det är skäligt med hänsyn till partens ekonomiska förhållanden, besluta att ersättning till vittnen och andra personer som hörs i ett mål skall utgå av allmänna medel. I förarbetena till bestäm- melsen anförs att som regel bör ersättning inte betalas av allmänna medel om partens årsinkomst med hänsyn tagen till hans försörjnings- börda och förmögenhetsförhållande överstiger (prop. 1996/97:9 s. 234). Vid hyresnämnden behöver parterna inte ersätta de vittnen eller sakkunniga som de åberopar förhör med. Enligt 19 § andra stycket nämndlagen skall ersättning till den som nämnden har inkallat och som inte är part i stället utgå av allmänna medel.