sou · GNB359 · 2000-01-01 00:00:00 — Vissa avsteg från den skatterättsliga bedömningen har dock ansetts nödvändiga varför vissa justeringar görs, en del i höjande och en del i sänkande riktning. Förutom de ovan nämnda ränteutgifterna har vi övervägt om någon av de justeringsposter avseende näringsidkare, som tillämpas i bostadsbidragssammanhang även bör tas upp i detta sam- manhang. Skattelagstiftningen ger möjlighet till olika resultatreglerande åtgärder som i bostadsbidragssammanhang gynnar näringsinkomster framför andra inkomster. Det har i bostadssammanhang ansetts att det inte är rimligt att relativt omfattande möjligheter till resultatreglering av inkomster från näringsverksamhet skall påverka bedömningen av om ett hushåll behöver stöd för att klara sina boendekostnader eller inte. Den bostadsbidragsgrundande inkomsten beräknas därför utifrån näringsinkomsten justerad för vissa bokföringsåtgärder som i mer påtaglig grad ansetts ge möjligheter till fördelar för näringsidkare jäm- fört med löntagare i fråga om rätten till bostadsbidrag. Näringsin- komsten ökas därför med årets avsättning till periodiseringsfonder respektive minskas med årets upplösning av periodiseringsfonder, ökas med avdrag för utgift för egen pension intill ett halvt basbelopp samt ökas med ökning av expansionsmedel och minskas med minskning av expansionsmedel. Även avdrag för underskott från tidigare beskatt- ningsår måste återläggas. I olika sammanhang har det dock ifrågasatts om det ur rättvise- synpunkt är korrekt att låta dessa avdrag ingå i den bidragsgrundande inkomsten. Framförallt har det med hänvisning till neutraliteten mellan enskild näringsverksamhet och näringsverksamhet som bedrivs i andra former ifrågasatts om det är lämpligt att låta avdragen påverka den bidragsgrundande inkomsten (jfr. SOU 1997:85, s. 128). Mot sådana justeringar av den begränsningsgrundande inkomsten talar även omständigheten att de, såvitt framkommit, skulle innebära betydande administrativa problem för skatteförvaltningen. Det finns därutöver anledning att befara att denna typ av uppgifter i de skatteadministrativa systemen inte alltid är tillförlitliga, bl.a. eftersom de inte uppdateras efter omprövningar av taxeringsbesluten. Av denna anledning har det även satts ifråga om det är lämpligt att använda sig av de nämnda justeringsposterna i bostadsbidragssammanhang. Vi har underhand från inhämtat att dessa justerings- poster förorsakat bekymmer eftersom uppgifterna inte alltid varit helt tillförlitliga. Mot denna bakgrund finner vi att dessa justeringsposter inte bör återläggas och ingå i den begränsningsgrundande inkomsten. Slutligen finns det anledning att framhålla att för det fall man inte ger begränsningsregeln en regional inriktning, gör sig även de principiella skäl gällande som talar mot en återläggning av ränteutgifter som minskat inkomsten av kapital. Vi har även diskuterat om förmögenhetsinnehav bör beaktas, men funnit att både principiella och praktiska skäl talar mot detta. För en del av de hushåll som vi uppmärksammat i vår problembeskrivning i kapitel 3, utgör sannolikt just kombinationen fastighetsskatt och förmögenhetsskatt hänförlig till bostaden ett särskilt problem. En del av likviditets- eller kostnadsproblemet för dessa hushåll kan möjligtvis tillskrivas just kombinationen av dessa skatter. Om förmögenhets-innehavet beaktas även i en begränsningsregel för fastighetsskatt reduceras naturligtvis värdet av regeln för dessa hushåll. Dessutom har det visat sig mer eller mindre ogörligt att på ett kostnadseffektivt och tillförlitligt sätt administrera en ordning där förmögenhetsinnehav kan beaktas. Vi har därför valt att inte beakta förmögenhetsinnehav vid bestämmandet av den begränsningsgrundande inkomsten. Sammanfattningsvis är det vår uppfattning att den begränsningsgrund- ande inkomsten bör utgöras av summan av det aktuella taxeringsårets, i)beskattningsbara förvärvsinkomst och ii)inkomst av kapital. Om en begränsningsregel med regional inriktning används bör även summan av i ) och ii) iii) ökas med belopp varmed inkomst av kapital har minskats genom avdrag för ränteutgifter som avses i 3 § 2 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt. 9.3.4Storleken på bostadsfastighetens taxeringsvärde Det problem som begränsningsregeln skall ta sikte på har sin grund i att taxeringsvärdenivån i områden med stark efterfrågan på fritidshus är så hög att det medför svårigheter för den bofasta befolkningen, vars inkomster typiskt sett är låga. Taxeringsvärdet för en viss fastighet bestäms dock av två faktorer: dels den allmänna värdenivån i det område där fastigheten är belägen och dels den aktuella fastighetens storlek och standard. Kännetecknande för de hushåll som begränsnings-regeln utformas för är att de är bosatta i ett område där den allmänna värdenivån är hög. Fastighetsskatteuttaget kan därför bli högt även om de fastigheter de är bosatta på inte är osedvanligt stora eller väl utrustade. Rent principiellt vore det därför mest lämpligt att formulera kvalifikationsregeln avseende underlaget i termer av skatteunderlaget per kvadratmeter värdeyta. Alternativt skulle man, i likhet med vad som görs i bostadsbidragssystemet kunna utforma regeln så att det begränsnings- grundande underlaget för fastighetsskatt endast motsvarar hela skatte- underlaget i de fall då värdeytan under-stiger ett visst antal kvadrat- meter. I de fall då värdeytan överstiger denna gräns skall det begräns- ningsgrundande skatteunderlaget fastställas som det faktiska skatte- underlaget multiplicerat med den maximala begränsnings-grundande värdeytan uttryckt som andel av den faktiska värdeytan. I våra samtal med har dock framkommit att en sådan ordning skulle vara mycket administrativt komplicerad och kost- sam att genomföra. Det främsta skälet är att uppgifter om fastigheternas värdeyta inte ingår i taxeringssystemet. Därför föreslår vi istället att det aktuella kvalifikationskriteriet fastställs med avseende på permanentbostadsfastighetens samlade underlag för fastighetsskatt. 9.3.5Hur ska gränsvärden och procentsatser bestämmas? De exakta konsekvenserna av den begränsningsregel som skisserats ovan beror givetvis på de värden man väljer för de olika parametrarna: underlagsgränsen, T, och gränsbeloppet, I, samt procentsatserna B och Q. I det följande diskuteras vilka principiella överväganden som, enligt kommitténs mening, bör ligga till grund för ett ställningstagande avseende värdena på dessa parametrar. Diskussionen utgår dels från de mer allmänt hållna analyser av regelverket som redovisats i avsnitt 9.3.1. och dels från vissa statistiska analyser av bl.a. inkomst- och boendeförhållandena för hushåll i olika inkomstskikt. Det inkomst- begrepp som ligger till grund för de statistiska analyserna motsvaras av summan av beskattningsbar förvärvsinkomst och inkomst av kapital före avdrag för ränteutgifter. Begränsningstalet (B) Begränsningsregelns syfte är att lindra de problem som fastighets- skatten medför för hushåll med låga inkomster som är bosatta i fastigheter med höga taxeringsvärden. Det rör sig alltså om att finna en lindring för hushåll för vilka fastighetsskatteuttaget för permanent- bostaden utgör en i jämförelse med andra hushåll osedvanligt hög andel av hushållsinkomsten. Utifrån detta synsätt bör ett ställningstagande avseende värdet på begränsningstalet, B, grundas på uppgifter om den allmänna nivån på fastighetsskatteandelen för hushåll bosatta i småhus. Med fastighetsskatteandel avses här den fastighetsskatt, som hushåll bosatta i småhus betalar för permanentbostaden, i förhållande till hus- hållsinkomsten (dvs. den begränsningsgrundande inkomsten såsom den definierats ovan). I Tabell 9.3 redovisas hur hushåll bosatta i småhus är fördelade med avseende på fastighetsskattens andel av den begränsningsgrundande inkomsten. Av tabellen framgår att för hälften av alla hushåll under- stiger fastighetsskatten av den begränsningsgrundande inkomsten, såsom den definierats ovan. För av alla hushåll utgör den av inkomsten. Endast ett av tio hushåll har en fastighetsskatteandel som överstiger . Tabell 9.3 Hushållens fördelning efter fastighetsskattens andel av den begräns- Andel av alla hushåll för vilka fastighetsskatteandelen är lägre än det angivna värdet Källa: Storurvalet från Inkomst- och förmögenhetsstatistiken, beräkningar. Inkomsten utgörs av beskattningsbar förvärvsinkomst och inkomst av kapital före avdrag för ränteutgifter. Fastighetsskatten avser endast den skatt som utgår på hushållets permanent- bostad. Det finns dock ett tydligt statistiskt samband mellan fastighetsskatte- andelens nivå och hushållsinkomsten. Av Tabell 9.4 framgår att även om fastighetsskatteuttaget för permanentbostaden i kronor räknat ökar genomsnittligt sett med stigande hushållsinkomst så är fastighets- skatteandelen lägre för hushåll med högre inkomster. För hushåll med en begränsningsgrundande inkomst uppgår den genomsnittliga fastighetsskatteandelen till . Dessa siffror gäller alla hushåll bosatta i småhus med äganderätt. Koncentrerar vi oss på hushåll bosatta i småhus med relativt höga taxeringsvärden finner vi att den genomsnittliga fastighetsskatteandelen är högre i alla inkomstklasser. Skillnaden är dock särskilt påtaglig för hushåll med inkomster under genomsnittet. I Tabell 9.5 redovisas den genomsnittliga fastighetsskatteandelen i olika inkomstskikt för hushåll bosatta i fastigheter för vilka taxeringsvärdet överstiger . av alla småhusfastigheter i riket har ett taxeringsvärde som överstiger denna nivå. För hushåll som är bosatta i dessa fastigheter och vars inkomster understiger uppgår den genomsnittliga fastighetsskatteandelen till eller mer. För de hushåll som befinner sig i inkomstfördelningens mitt, dvs. runt 350 000 kronor5, och är bosatta i småhus med taxeringsvärden uppgår den genomsnittliga fastighetsskatteandelen till mellan . Den begränsningsregel som bekrivits här är främst avsedd att åstadkomma en lindring i fastighetsbeskattningen för hushåll med låga inkomster. Därför är det väsentligt att sambandet mellan fastighets- skatteandelens nivå och hushållsinkomsten beaktas när värdet på begränsningstalet ska fastställas. 5 Denna siffra skiljer sig betydligt från de uppgifter om den genomsnittliga inkomstnivån i riket som redovisats i tidigare kapitel. Orsaken är delvis att det inkomstbegrepp som används här avser den beskattningsbara förvärvs- inkomsten och inkomst av kapital före avdrag för ränteutgifter, medan uppgifterna i kapitel 5 och 6 avser den sammanräknade förvärvsinkomsten och inkomst av kapital. Ytterligare en förklaring är att det genomsnitt som redovisas här enbart avser hushåll bosatta i småhus, medan de uppgifter som redovisats i tidigare kapitel avsett alla hushåll. Tabell 9.4 Genomsnittlig hushållsinkomst, fastighetsskatt m.m. för hushåll i olika Alla hushåll bosatta i småhus med äganderätt. Andel av alla hushåll Genomsnitt för alla hushåll (c:a 1 235 000 hushåll) Källa: Storurvalet från Inkomst- och förmögenhetsstatistiken, beräkningar. Anm. Hushållsinkomsten är definierad som beskattningsbar förvärvsinkomst och inkomst av kapital före avdrag för ränteutgifter. 1 För varje inkomstklass redovisas det ovägda genomsnittet av kvoten mellan fastighetsskatten och hushållsinkomsten för alla hushåll i respektive klass. Genomsnittet för samtliga är ett vägt genomsnitt motsvarande den genomsnittliga fastighetsskatten för alla hushåll dividerad med genomsnittsinkomsten för alla hushåll. Tabell 9.5 Genomsnittlig hushållsinkomst, fastighetsskatt m.m. för hushåll i olika Hushåll bosatta i småhus med äganderätt med taxeringsvärde Andel av alla hushåll Genomsnitt för alla hushåll (ca 312 000 hushåll) Källa: Storurvalet från Inkomst- och förmögenhetsstatistiken, beräkningar. Anm. Hushållsinkomsten är definierad som beskattningsbar förvärvsinkomst och inkomst av kapital före avdrag för ränteutgifter. 1 För varje inkomstklass redovisas det ovägda genomsnittet av kvoten mellan fastighetsskatten och hushållsinkomsten för alla hushåll i respektive klass. Genomsnittet för samtliga är ett vägt genomsnitt motsvarande den genomsnittliga fastighetsskatten för alla hushåll dividerad med genomsnittsinkomsten för alla hushåll. Underlagsgränsen (T) De problem som begränsningsregeln tar sikte på berör typiskt sett hus- håll bosatta i fastigheter med relativt höga taxeringsvärden. Detta talar för att gränsvärdet avseende taxeringsvärdet bör sättas relativt högt. Som påpekats tidigare innebär dock ett högt gränsvärde med avseende på underlaget en ökad risk för att hushåll med mycket låga inkomster, som är bosatta på fastigheter med mer måttliga taxerings-värden, trots begränsningsregeln kommer debiteras en fastighetsskatt som överstiger B procent av hushållsinkomsten. Detta förhållande talar för att taxeringsvärdegränsen inte bör sättas alltför högt. Vi vill dock återigen påpeka att i de fall där fastighetsskatteandelen är hög, trots att underlaget för skatten är relativt måttligt, är grundproblemet den låga hushållsinkomsten. Som underlag för ett ställningstagande avseende underlagsgränsens nivå redovisas i tabell 9.6 småhusfastigheternas fördelning med avse- ende på taxeringsvärdet. Uppgifterna avser enbart småhusfastigheter som i fastighetstaxeringssystemet är klassade som permanentbostäder, dvs. fastigheter med typkod 220.6 För hälften av alla småhusfastigheter uppgår taxeringsvärdet till och för av beståndet är taxeringsvärdet lägre än . Endast var tionde fastighet i hela riket har ett taxeringsvärde som överstiger . Tabell 9.6 Småhusfastigheternas fördelning med avseende på taxeringsvärdet. Enbart småhus med typkod 220 (permanentbostadshus). Andel av alla småhus för vilka taxeringsvärdet understiger det angivna värdet Källa: SCB, 1997. Endast en mindre del av alla fastigheter med höga taxeringsvärden är dock belägna i områden som omfattas av de problem som den här beskrivna begränsningsregeln tar sikte på. I många fall rör det sig om stora fastigheter och/eller fastigheter med hög utrustningsstandard belägna i områden där hushållens inkomstförhållanden generellt sett är mycket goda. Följaktligen krävs ytterligare underlag för ett ställnings- tagande avseende underlagsgränsen. 6 Eftersom typkodningen inte har någon praktisk betydelse i skattesamman- hang eller liknande ger typkodningen inte alltid en korrekt information om de enskilda fastigheternas nuvarande användning. I denna analys som avser hela fastighetsbeståndet har det dock endast marginell betydelse. SOU 1999:59 Skattelindringens form 197 Därför har vi även tagit fram uppgifter avseende taxeringsvärdena för de fastigheter som är belägna inom de värdeområden som uppfyller de geografiska kvalifikationskriterier som formulerats i kapitel 6. Den genomsnittliga taxeringsvärdenivån för de fastigheter som är belägna i dessa områden (se tabell 6.1) uppgår till . För ett småhus med värdeyta motsvarar det ett taxeringsvärde på . Det finns givetvis betydande variationer runt detta genomsnitt inom dessa områden. Det kriterium avseende taxerings- värdenivån som låg till grund för avgränsningen var dock, av skäl som redovisats i kapitel 6, relativt generöst tilltaget. Utifrån detta regionala perspektiv är det därför rimligt att utgå från att endast hushåll som är bosatta på fastigheter med taxeringsvärden i närheten av eller betydligt över detta genomsnitt bör medges en skattelindring. Förslaget till begränsningsregel innebär att fastighetsskatten inte får sättas ned till ett belopp som understiger den summa som normalt tas ut i fastighetsskatt för ett underlag på T kronor. Begränsningsregeln är med andra ord utformad så att ett hushåll alltid förutsätts kunna betala en fastighetsskatt motsvarande av underlagsgränsen. Denna aspekt av regelverket bör också beaktas när underlagsgränsen fastställs. Här finns det vissa likheter mellan begränsningsregeln och bostads- bidragsreglerna. Bostadsbidragsreglerna är nämligen också konst- ruerade så att hushållet förutsätts kunna bära en del av boendekost- naden utan bidrag. är reglerna utformade så att alla hushåll förutsätts kunna betala plus en viss del av boendekostnaden mellan och ett belopp som varierar med antalet barn i hushållet. Ett hushåll med två barn med en boende- kostnad som motsvarar genomsnittshyran för en fyrarumslägenhet () förutsätts svara för 3 420 kronor.7 Fastighetsskatten utgör dock endast en del av boendekostnaden. Skulle vi tillämpa samma princip i begränsningsregeln som i bostads- bidragssystemet på denna punkt skulle den nivå på fastighetsskatten, som alla hushåll förutsätts kunna bära, endast motsvara den del av boendekostnaden som motsvaras av fastighetsskatten. Utifrån det data- material som användes i avsnitt 5.38 har vi beräknat hur stor andel av boendekostnaden som fastighetsskatten utgör i genomsnitt för hushåll bosatta i småhus. Beräkningarna bygger på samma förutsättningar som i avsnitt 5.3.2. Resultaten är givetvis mycket känsliga för de antaganden som görs avseende belåningsgraden. Om vi utgår från att bostadslånen 7Ett hushåll med ett barn, med en boendekostnad som motsvarar genomsnitts- hyran för en trerumslägenhet , , förutsätts svara för Källa: (). hushålls- och inkomstundersökning, SCB. uppgår till ett belopp motsvarande hela taxeringsvärdet så uppgår fastighetsskattens andel av boendekostnaden till i genom-snitt för alla hushåll bosatta i småhus. I de fall då fastigheten är obe-lånad svarar dock fastighetsskatten för en betydligt högre del av boende- kostnaden. Utgår vi från att fastigheterna är helt obelånade skulle fastighetsskattens andel av boendekostnaden uppgå till , enligt våra beräkningar. Utifrån dessa beräkningar kan vi alltså dra slutsatsen att fastighetsskatten uppgår till mellan av boendekostnaden för hushåll bosatta i småhus. Som konstaterades ovan uppgår den boendekostnad, som man i bostadsbidragssammanhang förutsätter att ett tvåbarnshushåll bosatt i en fyrarumslägenhet med genomsnittlig hyra ska betala utan bostads- bidrag, till . Utifrån beräkningarna ovan kan fastighetsskattens andel av detta belopp uppskattas till per månad.9 Dessa belopp, 410 respektive , motsvarar den fastighetsskatt som normalt tas ut på ett underlag på mellan 328 000 respektive . Detta förhållande bör tillsammans med de uppgifter som presen- terats ovan avseende den genomsnittliga taxeringsvärdenivån i attrak- tiva fritidshusområden av det slag som beskrivs i kapitel 3, ligga till grund för ett ställningstagande i frågan om underlagsgränsens nivå. Gränsbeloppet i begränsningsregeln motiveras av att en skattelindring endast bör medges hushåll med låga inkomster. Som redan påpekats utgör fastighetsskatten för hushåll i högre inkomstlägen i regel en relativt låg andel av hushållsinkomsten, även om fastighetsskatteuttaget i kronor räknat i allmänhet är relativt högt (se tabell 9.4). Detta för-hållande gäller dock endast genomsnittligt sett. Det finns även hushåll med relativt goda inkomster för vilka fastighetsskatteandelen är hög (se tabell 9.7). Dessa hushåll kan dock inte anses vara i behov av en lindring i fastighetsskatten. Därför bör endast hushåll med inkomster under en viss nivå, gränsbeloppet, komma ifråga för en begränsning av fastighets- skatten. 9 För hushållet med ett barn bosatt i en trerumslägenhet med genomsnittlig hyra kan motsvarande belopp uppskattas till . Tabell 9.7 Hushåll i riket som helhet för vilka fastighetsskatten överstiger 6 procent av hushållsinkomsten. (33 415) (6,) (119 259) (32 915) (6,) (119 770) (37 212) (6,) (119 928) (43 181) (6,) (120 031) (40 134) (5,) (120 044) (45 040) (6,) (120 145) (73 755) (10,) (120 180) (61 307) (7,) (120 226) (141 758) (15,) (120 241) (80 949) (9,) (120 283) (135 082) (8,) (120 330) Källa: Storurvalet från Inkomst- och förmögenhetsstatistiken, beräkningar. Siffrorna bygger påen urvalsundersökning varför de uppgifter som avser inkomstklasser med ett litet antal hushåll bygger på ett osäkert statistiskt underlag. Uppgifter inom parentes bygger påmindre än 30 observationer. En konsekvens av en sådan gräns är dock att för hushåll för vilka fastighetsskatten överstiger B procent av den begränsningsgrundande inkomsten och som befinner sig i närheten av gränsbeloppet kan den ökning i marginaleffekterna som begränsningsregeln ger upphov till bli betydande. Som framgår av tabell 9.7 är det dock mycket få hushåll i riket som helhet vars inkomster överstiger och vars fastighetsskatteandel överstiger . Det faktum att det rör sig om en liten grupp innebär visserligen att de skattningar som redovisas i tabell 9.7 avseende hushåll med inkomster över genomsnittet är relativt osäkra. Men även om de siffror som redovisas i tabellen skulle under- skatta det verkliga antalet med så mycket som så skulle det röra sig om relativt få hushåll. De samhällsekonomiska konse- kvenserna av detta problem bör vi därför kunna bortse från, åtminstone så länge begränsningstalet inte fastställs till en nivå som ligger alltför långt . Konsekvenserna för de hushåll som berörs av dessa marginaleffekter bör beaktas när avtrappningstalet, Q, fastställs. Avtrappningstalet (Q) Avtrappningstalet, Q, bestämmer hur snabbt nedsättningen ska trappas ned när inkomsten överstiger gränsbeloppet. Ju högre detta tal är desto större blir marginaleffekterna för de hushåll som befinner sig i närheten av gränsbeloppet. Ett lägre tal innebär dock att fler hushåll berörs av avtrappningen. Av vad som framkommit ovan är dock antalet hushåll med en fastighetsskatteandel som överstiger det föreslagna begräns- ningstalet och med inkomster över det föreslagna gränsbeloppet mycket begränsat. Avtrappningstalet bör därför i första hand sättas så att den ökning i marginalskatten som gränsbeloppet ger upphov till för vissa hushåll blir måttlig. 9.3.6Vad blir utfallet för enskilda hushåll? Med hjälp av vissa typexempel ska vi här illustrera konsekvenserna av denna begränsningsregel för enskilda hushåll med olika inkomst- förhållanden och boendeförhållanden. När det gäller hushållsinkomsten har vi studerat utfallet för hushåll i tre olika inkomstlägen (avseende den begränsningsgrundande inkomsten): 220 000, 160 000 och . Av samtliga hushåll som är bosatta i eget småhus har om- kring än en hushållsinkomst som ligger . har en hushållsinkomst som ligger . För var och en av dessa hushållskategorier har vi beräknat effekterna av begränsningsregeln vid tre olika nivåer på under- laget för fastighetsskatt: , och . I våra beräkningar har vi utgått från två värden avseende underlags- gränsen, T: respektive . Vad gäller de övriga parametrarna har vi utgått från att beloppsgränsen sätts till samt att begränsningstalet, B, sätts till . (Avtrappningstalet, Q, är inte aktuellt i de exempel som redovisas här.) Resultatet av beräkningarna redovisas i tabell 9.8. För ett hushåll vars begränsningsgrundande inkomst uppgår till och vars permanentbostad har ett taxeringsvärde på skulle fastighetsskatten sättas ned med , till . Fastighetsskattens andel av hushållsin- komsten skulle därmed komma att uppgå till efter nedsättning Om underlaget för fastighetsskatt uppgår till kommer dock fastighetsskatten, som andel av den begränsnings- grundande inkomsten, att understiga för hushåll med denna inkomstnivå. De kommer därmed inte att medges någon nedsättning i fastighetsskatten så länge begränsningstalet, B, fastställs till . Tabell 9.8 Begränsningsregelns effekt för olika typer av hushåll (kronor/år) (kronor/år) Taxeringsvärde = , fastighetsskatt före nedsättning = Taxeringsvärde = , fastighetsskatt före nedsättning = Taxeringsvärde = , fastighetsskatt före nedsättning = Källa: , egna beräkningar. Anm: De tre taxeringsvärdenivåerna motsvarar ungefär de nivåer som används i avsnitt 5.3. Beräkningarna utgår från att gränsbeloppet, I, uppgår till samt att begränsnings- talet, B, uppgår till . Hushållet med en begränsningsgrundande inkomst på kommer dock att erhålla en nedsättning av fastighetsskatten även då underlaget för fastighetsskatt uppgår till .