sou · GNB337 · 2000-01-01 00:00:00 — Den svenska underrättelsetjänstens huvuduppgift har av tradition varit att ge underlag för den politik och de åtgärder i övrigt, som syf- tar till att värna om landets yttre säkerhet. I fredstid består uppgifterna i att ge regeringen och försvarsledningen förvarning om militära hot mot landet och underlag för beslut, som rör försvarets beredskap och krigsduglighet. Det brukar anges att underrättelsetjänstens främsta uppgift är att vara en larmklocka, som skall ge regeringen och för- svarsledningen den förvarning, som behövs för att vårt värnpliktsför- svar skall kunna mobiliseras och göras krigsdugligt . Underrättel- setjänsten har därför att fortlöpande registrera och bedöma sådana 68 Underrättelsetjänsten - en bakgrund företeelser i vår omvärld, som kan vara indikationer på att landet kommer att bli utsatt för angrepp. (Jfr bl.a. SOU 1994:11 s.137.) Underrättelsetjänsten skall vidare, såsom också framhålls i utred- ningsdirektiven, ge underlag för operativ krigsplanläggning i form av kunskap om tänkbara motståndares militära resurser, organisation, taktik och utrustning. En ytterligare uppgift för underrättelsetjänsten är att bidra med underlag för Försvarsmaktens långsiktiga utveckling. Underrättelsetjänsten skall även lämna underlag för beslut om åtgär- der vid kränkningar av vårt territorium. Den har vidare, som redan nämnts, uppgifter som är relaterade till svenskt deltagande i interna- insatser. I säkerhetspolitiska kriser och i krig övergår under- rättelsetjänstens uppgifter till att stödja försvarsansträngningarna. Underrättelsetjänsten skall då lämna underlag för beslut om agerande i krissituationer och om hur kriget skall föras. Som ett led i underrättelseverksamheten skall den militära under- rättelsetjänsten, enligt vad som också sägs i utredningsdirektiven, kontinuerligt bidra med underlag som stöd för den svenska utrikes- och säkerhetspolitiken. Utrikespolitik brukar betecknas som en stats samlade relationer till omvärlden, medan begreppet säkerhetspolitik innefattar den del av utrikespolitiken, som tillsammans med försvars- politiken är mer specifikt inriktad på skyddet av ett lands politiska självständighet och territoriella integritet. (Se bl.a. i Sve- riges säkerhetspolitiska vägval, Folk och Försvar, 1994, s. Be- greppet säkerhetspolitik har eljest av tradition ansetts inrymma, förut- om rena försvarsåtgärder mot angrepp, politiska åtgärder från ett lands sida för att i en internationell utveckling minska konflikter och motverka internationell spänning samt för att förhindra att hot och väpnade konflikter uppstår. Säkerhetspolitiken har således såväl en nationell som en internationell dimension och dessa säkerhetspoliti- kens båda dimensioner formas i ett kontinuerligt samspel mellan utri- kespolitiska och försvarspolitiska åtgärder. (Se bl.a. prop. 1995/96:12 s. 39 ff. och bet.1995/96:UFöU1 s. 35 f.) Begreppet säkerhetspolitik har av statliga utredningar definierats olika . Det har emellertid ansetts klart att säkerhets- politik är ett överordnat begrepp i förhållande till såväl utrikespolitik som försvarspolitik och att säkerhetspolitiken, som sagts, har både en utrikespolitisk och en försvarspolitisk dimension. (Se bl.a. SOU 1988:58 s. Begreppet säkerhetspolitik såsom det används i detta betänkande innefattar också såväl försvars- som utrikespolitis- ka aspekter. Efter det slut har, som redan framgått, säkerhetsbe- greppet och internationell säkerhet kommit att ges en alltmer vid in- nebörd och ta sikte även på frågor, som berör icke-militära hot mot Underrättelsetjänsten - en bakgrund 69 och påfrestningar för landet. För svensk del har genom 1995 och riksdagsbeslut om totalförsvarets förnyelse förklarats att säkerhetsbegreppet vid sidan av ett militärt angrepp, internationella kriser och konflikter i andra länder även skall omfatta hot och risker som kan påverka . Det är hot och risker, som är av s.k. lågrisknivå. Det rör sig om förhållanden som, utöver mer eller mindre direkta kriser, berör en ekonomiskt, socialt och ekologiskt hållbar ut- veckling i omvärlden, miljörisker, internationell brottslighet, terrorism m.m. Direkt eller indirekt samband råder även mellan en positiv ut- veckling av ekonomi och miljö eller respekten för demokrati och mänskliga rättigheter m.m. och skilda aspekter på internationell stabi- litet och säkerhet. Överblicken över omvärldsutvecklingen anses krä- va att ett helhetsperspektiv anläggs också på säkerhetsfrågor av lågrisknivå. Vad som för svensk del omfattas av samlingsbegreppet säkerhets- politik griper, med nu angivna utgångspunkter, över flera av den departementala verksamhetsområden. Säker- hetspolitiken blir därmed även allt mer en fråga öppen för olika tolk- ning. Detta återspeglas också i en allt starkare knytning inom ramen för begreppet säkerhetspolitik mellan i första hand utrikespolitiken och försvarspolitiken men även till frågor med anknytning till allmän ekonomisk politik, miljöpolitik och kriminalpolitik. 70 Underrättelsetjänsten - en bakgrund 2.3Den militära underrättelsetjänsten enligt riksdagsbeslut 2.3.1Grundprinciper och uppgifter för underrättelsetjänsten I betänkande (SOU 1976:19) lämnas en utförlig redovisning för den dåvarande svenska militära underrättelse- tjänstens grunder, funktion, organisation, arbetsmetoder m.m. Rikt- linjerna och principerna för den nuvarande underrättelsetjänstens verksamhet utgår från de förslag, som lämnades i betänkandet. Rikt- linjerna lades fast av statsmakterna genom det tidigare nämnda riks- dagsbeslutet om insyn i och kontroll av den militära under- rättelsetjänsten. I betänkande angavs att med militär underrättelsetjänst avsågs, till skillnad från bl.a. allmän politisk under- rättelsetjänst, en verksamhet som är knuten till landets försvarsmakt och leds av denna. Verksamhetens mål skulle enligt betänkandet vara att kartlägga främmande makters militära förhållanden och hand- lingsmöjligheter och bedöma den militära händelseutvecklingen. (Se bl.a. SOU 1976:19 s. 29 och 49). Detta har också varit en utgångs- punkt för statsmakternas principbeslut om den militära under- rättelsetjänsten (se bl.a. prop. 1975/76:189 s. 74 f., 78 f. och 86 f.). Enligt principbeslutet angavs, såsom en allmän synpunkt, att beho- vet av en speciell underrättelsetjänst, som redan i fredstid kan ge in- formation om främmande makter, var särskilt stort på grund av vårt lands läge i gränsområdet mellan två militära block. Vidare pekades på vår alliansfria utrikespolitik och det förhållandet att vår försvar- smakt bygger på den allmänna värnpliktens grund, vilket från bered- skapssynpunkt förutsätter förvarning om ett förestående angrepp . En allsidig, välorganiserad och effektiv underrät- telsetjänst skulle därför ingå i vårt totalförsvar. Det skulle vara under- rättelsetjänstens uppgift att fortlöpande ha även den normala verk- samheten i främmande länder klar för sig, så att iakttagelser om för- ändringar där kunde säkerhetspolitiskt bedömas mot en riktig bak- grund. (Se bl.a. prop. 1975/76:189 s. 35 f. o. 86 f. samt bet. FöU 1975/76:40 s. 3 och 14.) Underrättelsetjänstens huvudsakliga uppgifter var enligt riksdagsbeslut att fortlöpande ge underlag för avgöranden om för- Underrättelsetjänsten - en bakgrund 71 svarsmaktens beredskap - förvarningsfunktionen - samt att förse för- svarsmaktens ledning med underrättelser, som hade betydelse för krigsplanläggning och långsiktsplanering av försvaret. Förvarnings- funktionen skulle ha högsta prioritet när det gällde underrättelsetjäns- tens olika uppgifter. Prioriteringen skulle gälla främst de underrättel- seorgan - FRA och försvarsstabens särskilda byrå, kallad IB - som hade att inhämta underrättelser med särskilda medel. (Se bl.a. prop. 1975/76:189 s. 87 och bet. FöU 1975/76:40 s. 4 och 15.) Beträffande den militära underrättelsetjänstens mål och verksam- hetsområde angavs genom beslutet, att ansvaret att ange inriktningen för inhämtning, bearbetning och delgivning av underrättelser skulle ligga på de befattningshavare inom försvarsmakten, som behövde underrättelser om främmande makter för att kunna lösa sina arbets- uppgifter. Överbefälhavaren () skulle ha det yttersta ansvaret att leda och närmare inrikta underrättelsetjänsten samt fastställa instruk- tion och reglemente för denna. Det angavs som självfallet att under- rättelsetjänstens verksamhet, liksom all annan statsverksamhet, måste ligga i linje med statsledningens intentioner i utrikespolitiska och and- ra frågor. Vissa övergripande anvisningar från statsledningen skulle därför finnas liksom en fortlöpande kontroll av verksamheten. (Se bl.a. prop. 1975/76:189 s.87 och bet. FöU 1975/76:40 s. 4 f. o. 14) Som en grundprincip för underrättelsetjänstens verksamhetsområ- de gällde enligt beslut att de enheter, som hör till underrät- telseväsendet, endast skulle få inhämta, bearbeta och lagra sådan in- formation, som var klart ägnad att öka eller befästa kunskapen om andra länder i sådana avseenden, som hade betydelse för vårt lands yttre säkerhet. Avsteg från denna princip fick endast göras då det gällde ett underrättelseorgans eget säkerhetsskydd. Det ankom i prin- cip på säkerhetstjänsten - den militära eller den polisiära - att skydda landet mot verksamhet, som hotade landets inre säkerhet. Den militä- ra säkerhetstjänstens uppgift var därvid att klarlägga säkerhetshotande verksamhet, som riktades mot försvarsmakten och att skydda denna. Den polisiära säkerhetstjänstens huvuduppgift var att förebygga och hindra brott mot rikets säkerhet. Det ansågs emellertid inte möjligt att dra någon helt klar gräns mellan underrättelsetjänstens och säkerhetstjänstens verksamhetsom- råden, utan det sades att det måste inträffa att de båda funktionerna beträder varandras områden. De båda verksamhetsgrenarna måste därför enligt beslutet i vissa lägen samverka med varandra. Den regel, som skulle förhindra att underrättelseorganen verkade utanför sina områden, måste enligt beslutet utgå från underrättelsetjänstens syften (se SOU 1976:19 s. 103 f., prop. 1975/76:189 s. 87 f. och FöU 1975/76:40 s.15). 72 Underrättelsetjänsten - en bakgrund I betänkande (SOU 1976:19) konstate- rades (s. 44) att allmänt sett största delen av den information, som olika underrättelsetjänster världen över använder sig av, var allmänt tillgänglig genom bl.a. massmedia och facktidskrifter. Öppen infor- mation förmedlades enligt betänkandet även genom diplomatiska ka- naler, genom informationsutbyte inom vetenskap och forskning samt genom iakttagelser vid mässor, utställningar, uppvisningar av militär materiel m.m. Det uppskattades att av underrättel- sematerialet inhämtades på öppna vägar. Inhämtning skedde därut- över, främst genom signalspaning och agentverksamhet mot informa- tion, som andra länder försökte hålla hemlig. beslut slogs fast att den svenska underrättelsetjänsten inte bara kan ägna sig åt öppen information, utan också måste hämta in och bereda sådan information, som andra länder försöker hålla hemlig. Sådan information skulle för svensk del hämtas in och bere- das även under fredsförhållanden. Organisationsenheter som FRA och dåvarande IB ansågs därför vara nödvändiga delar av den svens- ka militära underrättelsetjänsten. Det framhölls också att vår kunskap om omvärlden måste vara allsidig och att behovet av information omfattade även länder utanför vårt närområde. (Se SOU 1976:19 s. 104 f. och prop. 1975/76:189 s. Uppgiftsmaterial, som har tillförts underrättelsetjänsten och som uppenbart saknade betydelse för verksamheten, skulle enligt beslut förstöras, där så kunde ske med hänsyn till gällande bestäm- melser om arkivering. Detta skulle gälla oavsett varifrån materialet härstammade. Material hos underrättelsetjänsten, som hade ett sådant innehåll att det borde komma till säkerhetstjänstens kännedom, skulle översändas dit. I beslutet poängteras att någon form av åsiktsregistre- ring inte fick förekomma inom underrättelsetjänsten. (Se prop. 1975/76:189 s. Den signalspaning, som bedrevs vid FRA, spelade enligt riksdags- beslutet en viktig roll i underrättelseverksamheten och en fortsatt stark satsning skulle ske på denna. Inhämtning av underrättel- ser genom andra medel såsom utfrågning av invandrare och resenärer samt agentverksamhet och samverkan med främmande underrättelse- organisationer skulle även förekomma under förutsättning att inhämt- ningen bedrevs i godtagbara former. En grundregel vid all inhämtning skulle vara att medverkan i underrättelseverksamheten var frivillig och att de personer, som tog emot uppdrag inom verksamheten, skulle upplysas om vad deras medverkan kunde innebära för dem i form av risker m.m. (Se prop. 1975/76:189 s. Frågan om att öppna möjlighet till inhämtning genom telefonav- lyssning och vissa former av elektronisk avlyssning - avlyssning av Underrättelsetjänsten - en bakgrund 73 kabelledd kommunikation och s.k. buggning - var föremål för över- vägande i samband med beslut. Sådan inhämtning förekom, påpekades det, vid andra underrättelsetjänster bl.a. vid den tyska. Frågan avvisades emellertid. Det huvudsakliga skälet till att inte för svensk del tillåta denna typ av inhämtning var den integritetskränk- ning, som inhämtningen ansågs innebära. Beträffande underrättelsetjänstens samarbete med andra länders underrättelsetjänster angavs i betänkande, att ett samarbete förekom och att det var till gagn för att delta i sådant (se SOU 1976:19 s. 112). beslut hänvisades till de grundsatser för samarbete med främmande underrättelsetjänster, som tidigare hade kommit till uttryck bl.a. i försvarsutskottets betänkande FöU 1972:25 och i betänkande KU 1974:22. Som ledande principer för informationsutbytet med andra länder skulle enligt dessa betänkanden gälla att tredje makt inte fick skadas, att uppgifter av hemlig natur om svenska försvaret inte fick lämnas ut och att utbytet uteslutande skulle ha till syfte att tjäna det svenska för- svaret (jfr bl.a. SOU 1976:19 s. 113). beslut konstaterades att samarbetet med utländska underrättelseorganisationer var nödvän- digt, men att det rymde åtskilliga vanskliga moment (se prop. 1975/76:189 s. 90). I riktlinjer, som regeringen senare har dragit upp för utlands- samarbetet i anvisningar till de inhämtande underrättelseorganen, har bl.a. hänvisats till beslut. Regeringen har angivit att samver- kan med andra länder endast får styras av svenska behov och priorite- ringar, att underrättelseverksamheten inte får bedrivas på uppdrag av någon annan stat och att andra staters intressen inte får gå före de svenska. Utbyte av information får enligt riktlinjerna endast ske un- der förutsättning att syftet är att tjäna statsledningen och det svenska totalförsvaret samt att lämnade uppgifter inte är till skada för svenska intressen. (Se bl.a. bet. 1990/91:KU 30 s. 36 f. och 315 ff. samt prop. 1991/92:102 s. De enheter inom underrättelseväsendet, som hade till huvud- saklig uppgift att hämta in underrättelsematerial var FRA och IB. FRA var en självständig myndighet under Försvarsdepartementet, medan IB lydde direkt under ÖB. FRA skulle enligt sin instruktion utöva underrättelseverksamhet genom signalspaning mot i första hand 74 Underrättelsetjänsten - en bakgrund telesändningar och genom teknisk bearbetning av det inhämtade un- derrättelsematerialet. ÖB hade rätt att meddela anvisningar för den närmare inriktningen av FRA:s militära informationsinhämtning och om vilka myndigheter, som skulle delges resultatet av denna del av FRA:s verksamhet. FRA skulle hålla utrikesministern och försvars- ministern underrättade om verksamhetens inriktning och arbetets be- drivande i stort. Övriga inhämtningsenheter inom försvaret utgjordes av försvar- sattachéerna, som var underställda chefen för försvarsstaben, samt av militärbefälhavarna, som svarade för underrättelsetjänsten inom sina respektive underrättelseområden. Till de inhämtande underrättelseor- ganen räknades även myndigheter som FMV och FOA, vilka bedrev s.k. teknisk underrättelsetjänst. Militära underrättelser hämtades ock- så in av vissa från försvaret helt fristående myndigheter, såsom poli- sen, och samt () med utrikesrepresentationen. riksdagsbeslut innebar inte några förändringar med avseende på inhämtningsorganens verksamhetsom- råden. Huvudorganet för bearbetning och analys av militära underrättel- ser utgjordes vid tiden riksdagsbeslut av en särskild un- derrättelseavdelning vid försvarsstaben. Som redan nämnts ankom det i enlighet med beslutet på försvaret att bedriva den militära underrät- telsetjänsten och på ÖB, i enlighet med då gällande instruktion för ÖB (se SFS 1968:408), att inom försvaret utöva den högsta ledningen av denna. Enligt de organisatoriska regler, som gällde vid tiden för be- slutet, delegerade ÖB beslutanderätten i frågor om underrättelse- tjänsten till chefen för försvarsstaben och till en sektionschef (chefen för sektion 2) vid staben. Enligt den ordning, som tillämpades vid för- svarsstaben, utövades ledningen och samordningen av det militära underrättelseväsendet i huvudsak av sektionschefen. Underrättelseä- rendena bereddes vid underrättelseavdelningen vid sektionen. Denna avdelning utgjorde således både organ för ledningen av underrättelse- tjänsten med bl.a. inriktningen av FRA:s och andra underrättelseor- gans inhämtning av information och svarade för bearbetning och del- givning av militära underrättelser. Viss bearbetning och analys ägde även rum vid försvarsgrensstaberna och vid bl.a. FOA och FMV. (Se bl.a. prop. 1975/76:189 s. ifrågasatte i sitt betänkande det lämpliga i att det förhållandevis omfattande och betydelsefulla underrättelsevä- sendet handhades på en så jämförelsevis låg nivå inom stabsorganisa- tionen. Utredningen pekade bl.a. på att underrättelsetjänstens aukto- ritet i förhållande till andra verksamhetsgrenar inom försvaret kunde påverkas negativt liksom möjligheterna att rekrytera kvalificerad per- Underrättelsetjänsten - en bakgrund 75 sonal till verksamheten. Utredningen föreslog att ansvaret för under- rättelsetjänstens ledning och samordning - närmast under ÖB och chefen för försvarsstaben -skulle läggas på en särskild underrättel- sechef på samma nivå, som chefen för operationsavdelningen inom staben. Förslaget innebar vidare att försvarsgrensstabernas resurser för bearbetning av underrättelser skulle föras samman i försvarssta- ben och underställas underrättelsechefen. (Se SOU 1976:19 s. 120 f.) Någon ändring genomfördes dock inte. (Se bl.a. prop. 1975/76:189 s. föreslog vidare i betänkandet att IB, som tidigare hade lytt direkt under ÖB, skulle knytas samman med för- svarsstaben och med underrättelseenheten. Den dåvarande direkta knytningen till ÖB ansågs olämplig. (Se SOU 1976:19 s. 122 ff.) beslut innebar att en sådan organisationsanknytning för IB:s del skulle komma till stånd (se bl.a. bet. FöU 1975/76:40 s.17.) 2.3.3Insyn i och kontroll av underrättelsetjänsten riksdagsbeslut innebar även att FUN inrättades som ett sär- skilt organ för en förbättrad insyn i och kontroll av den militära under- rättelsetjänsten. FUN:s insyn och kontroll skulle inte inskränka sig till en granskning i efterhand av fattade beslut och vidtagna åtgärder i övrigt, utan insynen och kontrollen skulle vara fortlöpande. Underrät- telseorganen kunde eljest, ansågs det, komma att be- driva sin verksamhet utan närmare kontakt med och insyn från sam- hällets sida. Genom en löpande kontroll skulle bl.a. behovet av under- rättelseverksamhet som stöd för landets säkerhetspolitik bättre kunna belysas. (Se prop. 1975/76:189 s. 93 och FöU 1975/76:40 s. FUN:s insyns- och kontrolluppgift skulle enligt beslut av- se underrättelseverksamheten på central och högre regional nivå. Detta skulle innebära att inte bara försvarsstaben med IB, försvars- grensstaberna, militärområdesstaberna och FRA skulle falla inom FUN:s verksamhetsområde, utan även de centrala förvaltningsmyn- digheter m.fl., som bedrev viss underrättelsetjänst. Särskild uppmärk- samhet från FUN:s sida skulle ägnas åt den del av underrättelsetjäns- ten, som inhämtade underrättelser med s.k. särskilda medel, varmed avsågs FRA och IB. FUN skulle själv avgöra vilka frågor i övrigt som skulle tas upp. Bland frågor av intresse borde emellertid enligt beslu- tet ingå sådana, som rörde de bearbetande enheternas slutprodukter i form av bedömningar, handböcker m.m., samverkan med främmande underrättelseorganisationer, medel och metoder för underrättelsein- 76 Underrättelsetjänsten - en bakgrund hämtning, uppläggande och förande av register, personalrekrytering samt frågor i samband med anställdas avgång. (Se SOU 1976:19 s. 132 f. och prop. 1975/76:189 s. Enligt beslutet skulle olika uppfattningar i samhällsfrågor vara re- presenterade bland ledamöterna i , men det fanns inte anledning att alla riksdagspartier skulle vara företrädda eller ens att alla leda- möterna - sex stycken - skulle utgöras av riksdagsledamöter. FUN:s insyn och kontroll skulle enligt beslutet inte innebära att försvarsled- ningen fick ett minskat ansvar för underrättelseverksamheten. Inte heller skulle den leda till att t.ex. justitieombudsmannens (JO) eller justitiekanslerns (JK) tillsyn inskränktes. FUN skulle således inte be- sluta i frågor om t.ex. underrättelseorganens mål och inriktning eller att överta sådana uppgifter, som låg på olika andra kontroll- och in- synsorgan. FUN skulle begränsa sig till att fortlöpande följa och in- formera sig om försvarets underrättelsetjänst. För att säkerställa FUN:s inflytande skulle ÖB ha att samråda med FUN i viktigare frågor bl.a. sådana som rörde anslagsframställningar och samverkan med främmande underrättelseorganisationer. Sam- rådsförfarandet skulle inte vara obligatoriskt, eftersom det kunde för- dröja beslutsprocessen. I sådana fall skulle FUN alltid informeras i efterhand. FUN skulle vidare ha möjlighet att hos vederbörande myn- dighet eller regeringen föreslå de åtgärder, som ansågs behövliga när det gällde underrättelseverksamheten. (Se prop. 1975/76:189 s. 93 f.) Underrättelsetjänsten - en bakgrund 77 2.4Den militära underrättelsetjänsten i 2.4.1Vissa förändringar av underrättelsetjänsten Som redan har framhållits lades de nuvarande principerna och riktlin- jerna för den militära underrättelsetjänsten fast av statsmakterna . Vissa organisatoriska ombildningar har vidtagits för försvarets del därefter. Dessa ombildningar har också inneburit or- ganisatoriska förändringar och ändringar i ledningen av underrättelse- tjänsten. Eljest har tjänstens inriktning och uppgifter, i fråga om in- formationsinhämtning och analys, såsom har beskrivits i Underrättel- seutredningens betänkande (se SOU 1976:19 s. 43-81), i stort sett inte förändrats och fram till den nuvarande ordningen (se bl.a. Ds Fö 1980:8 s. 7). Som delvis redan har framgått var underrättelsetjänstens verksam- het inriktad dels på främmande makters förhållanden i vårt närområ- de, dels på förhållanden i och mellan främmande makter och vårt lands ställning i förhållande till dessa. Den tog sikte på underrättelser om främmande stridskrafters styrka och belägenhet, beredskap och verksamhet samt uppgifter om militärgeografi, kommunikationer och underhållsresurser. Vidare tog den sikte på underrättelsefrågor som berörde främmande makters telemotmedel, signal- och satellitspa- ning, som var riktad mot , militärpolitiska förhållanden, som var av betydelse för vår beredskap, samt ekonomiska förhållanden, som påverkade utformningen av främmande makters militära resur- ser. Den tidigare beskrivna organisationen, enligt vilken ÖB i sin led- ning av den militära underrättelsetjänsten biträddes av försvarsstaben och som innebar att underrättelsefrågorna handlades vid en särskild underrättelseavdelning inom sektion 2 vid staben, bestod. Underrät- telseavdelningen var således både chefens för sektion 2 stabsorgan vid ledningen av underrättelsetjänsten och huvudunderrättelsemyn- dighet för bearbetningen av underrättelser. Även försvarsatta- chéverksamheten var knuten till sektion 2.