sou · GNB354 · 2000-01-01 00:00:00 — I den nu- varande lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. och den därtill hörande förordningen finns ingen bestämmelse om att skall få utfärda föreskrifter för verkställigheten av bestämmelserna i lagen och förordningen. anför att det kan finnas behov av att ge ut mer detaljerade föreskrifter om hand- läggningen av ärenden rörande varumärkesförfalskade och pirat- tillverkade produkter och att detta bör möjliggöras genom att i den svenska förordningen ges rätt att ge ut föreskrifter i dessa frågor. 1 Dnr Fi 98/1468. Nästa förslag avser handläggningen av ansökningar om ingripande enligt artikel 3 i varumärkesintrångsförordningen. Enligt 4 § i den svenska förordningen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. skall en avgift tas ut för varje ansökan enligt artikel 3.4. General- tullstyrelsen anser att det inte helt klart framgår att en ny ansöknings- avgift kan tas ut i de fall ett företag begär att övervakningen/kontrollen skall förlängas. Styrelsen anser att bestämmelsen bör utformas så att en ny ansökningsavgift skall tas ut för varje ny ansökan och varje ansökan om förlängning av tidigare medgiven övervakning/kontroll. General- tullstyrelsen anför vidare att bestämmelsen enligt styrelsens uppfattning ger utrymme för en differentierad ansökningsavgift som är beroende av hur länge ett ingripande i form av en längre tids övervakning/kontroll av viss typ av varusändningar skall pågå. Styrelsen anser också att det vore lämpligt att fastställa en övre gräns för hur ett ingripande enligt artikel 3 får omfatta och föreslår att ingripande bör få medges för högst per beslutstillfälle; detta skulle stå i överens- stämmelse med bestämmelserna i flera andra medlemsländer. Den tredje fråga som tar upp gäller ersättnings- skyldigheten för kostnader vid förstöring av gods som befunnits vara varumärkesförfalskat eller pirattillverkat. vill ha ett förtydligande; det bör framgå att 17 kap. utsökningsbalken och bestämmelserna om utsökningsavgift i för- ordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogdemyndigheterna skall tillämpas när verkställer domstols dom om förstöring av varor. Den som framställt yrkandet om förstöring skall då anses som sökande enligt 17 kap. utsökningsbalken. Styrelsen anför att varken den immaterialrättsliga lagstiftningen eller lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. innehåller några bestämmelser om vem som skall betala kostnaderna för förstöring av varor. Därför bör bestämmelserna i 17 kap. utsöknings- balken tillämpas; för verkställighet av dom eller annan exekutionstitel tillämpas utsökningsbalkens bestämmelser om inte annat föreskrivits. Det fjärde och sista förslaget avser varuprover för laboratorieanalys. anser att lagstiftningen bör kompletteras med föreskrifter som klart uttrycker vilka regler som gäller vid utlämning av prover till rättighetsinnehavaren för testningsändamål. Styrelsen anför i huvudsak följande. får av rättighetsinnehavarens ombud ofta frågan om det är möjligt att få ta enstaka prov av de misstänkt förfalskade varorna i syfte att skicka dem till rättighetsinnehavarens laboratorium i utlandet för bedömning. Enligt styrelsens uppfattning har rättighetsinnehavaren inte någon dispositionsrätt över godset. Om rättighetsinnehavaren eller hans ombud vill ta prov för test i laborato- rium i utlandet, får han ansöka om det hos behörig domstol, dvs. den instans som slutligen bedömer om det rör sig om en förfalskning eller Vad som däremot skulle kunna beviljas är att prover lånas ut för laboratorietester här i landet. Detta kan vara betydelsefullt inte minst då det är fråga om pirattillverkade CD-skivor; det kan vara svårt att avgöra om en skiva är äkta eller pirattillverkad utan laboratorietest. Kostnaden för prover som lämnas ut för analysändamål skall betalas av rättighetsinnehavaren innan de lämnas ut. Varuprover torde också kunna lämnas ut till rättighets- innehavaren, om importören skriftligen ger sitt samtycke. I praktiken tillämpas redan detta, i synnerhet i de fall då importören handlat i god tro. Lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. är inte särskilt om- fattande; den består av sex tämligen korta paragrafer. Den till lagen hörande förordningen består av fyra paragrafer. Vidare torde den kontroll som utför beträffande varumärkesintrång ligga mycket nära de kontroller som görs enligt tullagen. Vi föreslår därför att de bestämmelser som finns i lagen om tullkontroll av varumärkes- intrång m.m. läggs in i tullagen. Vi föreslår också att de bestämmelser som finns i den till lagen hörande förordningen skall läggas in i tullförordningen. Enligt artikel 3.8 i varumärkesintrångsförordningen skall varje medlemsstat utse den enhet inom tullmyndigheten som är behörig att ta emot och behandla ansökningar om ingripande. anges i den svenska bestämmelsen att är behörig tullmyndig- het enligt artikel 3 i EG-förordningen. Denna bestämmelse måste naturligt- vis – på grund av nya organisation – få en annan utform- ning. Det torde krävas mer än att ersätts av Tull- verket; i EG-bestämmelsen sägs att en enhet inom tullmyndigheten skall utses. Det lämpligaste är att ges rätt att utse enheten. Vi föreslår därför att det i bestämmelsen i tullagen anges att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer skall utse den enhet inom som är behörig att ta emot och behandla ansökningar enligt artikel 3 i varumärkesintrångsförordningen. Som framgår av redogörelsen för gällande rätt innehåller den svenska lagstiftningen inte någon straffbestämmelse som tar sikte på brott mot förbudet i artikel 2 i varumärkesintrångsförordningen. Vi föreslår att ansvarsbestämmelsen i tullagen utformas så att det framgår att den omfattar även sådana brott. Enligt artikel 7.1 i varumärkesintrångsförordningen skall varorna frigöras om tullkontoret inte efter anmälan om frigörande eller kvarhållande 1 har underrättats om att ärendet har 1 Det som här avses torde vara underrättelse om alternativt tillkännagivande av uppskjutande av frigörande eller kvarhållande; jämför med engelska hänskjutits till den behöriga myndighet som skall fatta beslut i sakfrågan eller om att temporära åtgärder vidtagits. Enligt artikelns andra stycke kan tiodagarsperioden förlängas i lämpliga fall. Det finns inte i de svenska författningarna om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. några bestämmelser om i vilka fall tiden enligt artikel 7.1 kan förlängas. Det bör rimligtvis vara tillåtet att införa nationella föreskrifter om vad som avses vara lämpliga fall; detta torde vara en förutsättning för att tillämpningen av bestämmelsen skall bli likformig. Enligt vår mening är det av praktiska skäl lämpligt att får befogenheten att utfärda dessa föreskrifter (se även nästa avsnitt). Vi delar åsikt att det vore lämpligt att fastställa en övre gräns för den tid under vilken ett ingripande får pågå och att kan vara en lämplig tid. EG-förordningen kan inte anses hindra detta. Enligt vår bedömning är detta en fråga som det bör ankomma på att meddela föreskrifter om (se även nästa avsnitt). Vad så gäller de övriga frågor som tar upp gör vi följande bedömning. möjlighet att utfärda föreskrifter Utgångspunkten för bedömningen av i vilken utsträckning kan ges rätt att utfärda verkställighetsföreskrifter måste vara EG-förord- ningen och i vad mån den tillåter och i vissa fall förutsätter att det finns kompletterande nationella bestämmelser. Som redan konstaterats finns det ett visst utrymme för sådana nationella bestämmelser. Enligt vår uppfattning kan det inte finnas några hinder mot att inom ramen för detta utrymme ges rätt att meddela verkställighetsföreskrifter i vissa frågor. Såvitt vi kan se behövs en föreskriftsmöjlighet i dessa ämnen: –tidsgränser/längsta tid för ett ingripande, –förvaring av kvarhållna varor, –ställande av säkerhet, –fråga om vad som är lämpliga fall enligt artikel 7.1 samt –verkställighet av domar om frigörande, ändring eller förstöring av varor. Enligt artikel 3.4 i varumärkesintrångsförordningen får den sökande debiteras en avgift avsedd att täcka de administrativa kostnaderna i notification of suspension of release or of detention och franska notification de la suspension de loctroi de la mainlevée ou de la retenue. samband med ansökan. Avgiften skall stå i rimlig proportion till den tjänst som tillhandahålls. Vi delar bedömning att det inte helt tydligt framgår att avgift får tas ut även för handläggningen av en ansökan om förlängning av övervakning eller kontroll. I 4 § förordningen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. hänvisas visserligen endast till artikel 3.4, vilket skulle kunna anses tala för att ansökan om för- längning inte omfattas, eftersom möjligheten att ansöka om förlängning nämns först i artikel 3.5. Bestämmelsen i artikel 3.4 kan emellertid ses som en generell avgiftsbestämmelse; avgift får debiteras för varje ansökan och således också för ansökan om förlängning. I praktiken handläggs också dessa ansökningar på samma sätt som nya ansökningar. Eftersom det framstår som rimligt att avgift skall få tas ut även vid ansökan om förlängning föreslår vi att den svenska bestämmelsen (63 § tullförordningen enligt vårt förslag) ändras så att hänvisning görs till såväl artikel 3.4 som artikel 3.5. Vad så gäller förslag att det skall vara möjligt att ha olika ansökningsavgifter beroende på tullkontrollen skall pågå, kan konstateras att detta skulle avvika från vad som annars gäller beträffande ansökningsavgifter. Ansöknings- avgifter förekommer på många områden i svensk förvaltningsrätt. I de allra flesta fallen tillämpas någon av avgiftsförordningens avgifts- klasser. Avvikande bestämmelser finns. Ingen av dessa syftar dock till en sådan differentiering av avgifternas storlek som föreslår. Syftet med de ansökningsavgifter som förekommer i svensk rätt är nämligen att ersätta myndigheten för de administrativa kostnaderna för handläggningen av själva ansökan. De från avgifts- förordningen avvikande bestämmelserna innebär därför antingen att avgift skall utgå med en annan fast avgift eller att tilläggsavgift skall kunna tas ut med ett visst belopp nedlagt arbete. En sådan bestämmelse finns exempelvis i 5 § förordningen (1976:247) om vissa avgifter till : om strålskyddsinstitutets prövning av en ansökan om tillstånd kräver särskild utredning eller annat arbete som leder till väsentligt högre kostnader än normalt för institutet, skall en tilläggsavgift betalas med för arbete. Även den avgift som får tas ut enligt artikel 3.4 i varumärkes- intrångsförordningen syftar till att täcka de administrativa kostnaderna i samband med ansökan. Stadgandet, att avgiften skall stå i rimlig proportion till den tjänst som tillhandahålls, måste anses syfta på handläggningen av ansökan. Det skall således inte vara fråga om kostnaderna för att sedan genomföra tullkontrollen. Det har inte påvisats att kostnaderna för handläggningen av ansökningarna är större i de fall ingripandet skall pågå . Med hänsyn härtill finner vi att det inte finns skäl att införa differentierade ansökningsavgifter. Det bör tilläggas att det vid våra underhandskontakter med verket framkommit att de kostnader som man velat komma åt genom differentierade ansökningsavgifter snarare har varit de kostnader som verket har för att genomföra kontrollerna ute på fältet än kostnaderna för handläggningen av ansökningarna; har velat belysa att de resurser som verket tilldelats för kontrollverksamheten inte räcker till för de ofta mycket kostnadskrävande kontrollerna beträffande varumärkes- intrång. Det är givetvis viktigt att får tillräckliga resurser för att genomföra sina kontroller. Detta kan emellertid inte uppnås med hjälp av differentierade ansökningsavgifter. Kostnaderna för förstöring av varor Det framgår av artikel 8.1 a i varumärkesintrångsförordningen att förstöring av varor som befunnits vara varumärkesförfalskade eller pirattillverkade skall ske utan kostnad för statskassan. Däremot anges inte vem som skall stå för kostnaderna. Det får förutsättas att avsikten är att detta skall regleras i nationell rätt. De bestämmelser om förstöring av varor som avses i artikel 8.1 a finns i svensk rätt i bl.a. 41 § varu- märkeslagen. Om ett varukännetecken som olovligen förekommer på en vara inte kan utplånas eller ändras utan att varan förstörs, får domstolen besluta om förstöring av varan. Bestämmelsen är utformad som en rätt för rättighetsinnehavaren att begära att åtgärden vidtas. Det är inte fråga om ett förverkande i straffrättslig mening; i stället har rättighets- innehavaren ett privaträttsligt anspråk på att egendomen skall förstöras. För svaranden är det med utsökningsbalkens terminologi fråga om en förpliktelse som inte avser betalningsskyldighet. Utsökningsbalkens bestämmelser om kostnadsansvar vid verkställighet av sådana förpliktel- ser är tillämpliga såvitt avser kronofogde- myndighetens verksamhet . Enligt bestämmelserna om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. skall dock i vissa fall verkställa beslut om förstöring. Därför behövs det en bestämmelse i tullagen om kostnadsansvaret i fall då är verkställande myndighet. Något skäl att avvika från den huvudregel som gäller enligt 17 kap. 2 § utsökningsbalken, nämligen att ansvaret emot staten för kostnaderna för verkställigheten av ett beslut om säkerhetsåtgärd skall åligga den som ansöker om åtgärden, finns enligt vår mening inte. En bestämmelse bör därför införas enligt vilken kostnadsansvaret emot staten åligger den som från början ansökt om ingripande, dvs. Syftet med en bestämmelse om vem som har ansvaret emot staten är givetvis att säkerställa att staten får ersättning för kostnaderna. yttersta ansvaret för verkställighetskostnaderna bör dock – på samma sätt som då verkställigheten sker enligt utsökningsbalken – åligga svaranden, den som har tappat målet. I praktiken skall därför först vända sig till svaranden för att få ersättning för kostnaderna. Om ersättning inte kan fås från denne, kan vända sig till rättig- hetsinnehavaren. Bestämmelsen i tullagen bör utformas så att denna ordning klart framgår. Vi föreslår därför att det i bestämmelsen anges att svaranden ansvarar för kostnader, men att sökanden ansvarar emot staten för kostnaderna, om ersättning inte kan utsökas hos svaranden. Företrädare för har också under hand framfört synpunkten att det behövs ett förtydligande beträffande vilken myndighet som har ansvaret för förstöringen av varorna i fall då såväl som kronofogdemyndigheten är inblandade i verkställigheten av domstols dom. Rimligtvis bör ansvaret att verkställa dom om förstöring av varor åvila endast beträffande sådana varor som kvarhålls av . Att så är fallet bör givetvis framgå av lagtexten. Enligt artikel 6.1 i varumärkesintrångsförordningen skall tullkontoret ge bl.a. sökanden, dvs. rättighetsinnehavaren, möjlighet att inspektera de varor vilkas frigörande har uppskjutits eller som har kvarhållits. Vid undersökningen av varorna får tullkontoret ta prover för att underlätta förfarandet. Någon dispositionsrätt utöver denna rätt att inspektera varorna kan rättighetsinnehavaren inte anses ha. I rätten att inspektera varorna skulle möjligen en rätt att låna prover för analys kunna läsas in. Någon djupare analys kan det dock knappast bli fråga om; att varan får inspekteras kan inte anses innebära att den får analyseras på ett sådant sätt att den ändras eller skadas. Rättighets- innehavarens rätt enligt EG-förordningen att analysera varorna i fråga är således tämligen begränsad. Utgångspunkten är här dock givetvis att rättighetsinnehavaren och importören har motstående intressen. Förhållandena blir rimligtvis annorlunda om importören medger att varuprover lämnas ut till rättighetsinnehavaren; det torde stå parterna fritt att komma överens härom. Förutsättningen är dock givetvis att även ger sitt medgivande till utlämnandet. Syftet med ingripandet får inte äventyras. Enligt vår mening ger EG-bestämmelsen i denna del inte utrymme för kompletterande nationell lagstiftning. Förslag: Dröjsmålsavgiften ersätts av en dröjsmålsränta som beräknas enligt 19 kap. 8 § skattebetalningslagen. Artikel 56 i tullkodexen kompletteras med en bestämmelse i tullagen som anger när förstöring av beslagtaget gods får ske. infördes tulltillägget, en administrativ sanktion som motsvarar skattetillägget. Bestämmelserna om tulltillägg överfördes till tullag. 1994/95:34 (s. 106) konstaterade det föredragande statsrådet att frågor om sanktioner mot överträdelser av tullagstiftningen hör till den nationella kompetensen, varför de befintliga bestämmelserna om bl.a. tulltillägg borde kunna behållas med vissa justeringar. Tulltillägget är en sanktion som i huvudsak riktar sig mot brister vid fullgörandet av anmälnings- eller uppgiftsskyldigheten i tullbehand- lingen av den kommersiella importen. Bestämmelserna om tulltillägg finns i 82-86 och 88-95 §§ tullagen. I 82 § tullagen finns en bestämmelse om påförande av tulltillägg, som till sin utformning påminner om 5 kap. 1 § taxeringslagen (1990:324). Enligt denna paragraf kan den som är tullskyldig och skyldig att lämna deklaration påföras tulltillägg, om han i deklaration eller annat dokument som lämnats under förfarandet lämnat oriktig uppgift för fastställande av tull. Tulltillägget är tjugo procent av den tull som inte skulle ha påförts om den oriktiga uppgiften hade godtagits; detta kan dock jämkas till , bl.a. om den oriktiga uppgiften har rättats eller kunde ha rättats 144 Sanktioner SOU 1999:54 med ledning av kontrollmaterial. Vidare finns bestämmelser om tulltillägg vid skönstulltaxering. I 83 § tullagen anges att tulltillägg skall påföras, om tullskyldighet uppkommer på grund av olaga införsel, olaga undandragande av varor från tullövervakning eller förfogande i övrigt över en oförtullad vara i strid mot för varan föreskriven inskränkning i förfoganderätten; detta gäller dock endast om den tullskyldige rätteligen skulle ha lämnat en deklaration till ledning för fastställelse av tull. Enligt 88 § tullagen skall den tullskyldige helt eller delvis befrias från tulltillägg och förseningsavgift om felaktigheten eller under- låtenheten kan antas ha ett sådant samband med den tullskyldiges ålder, sjukdom, bristande erfarenhet eller liknande förhållande att den framstår som ursäktlig. Detsamma gäller om felaktigheten eller underlåtenheten fram- står som ursäktlig med hänsyn till den oriktiga uppgiftens beskaffenhet eller annan särskild omständighet, eller om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut tillägget eller avgiften. Den tullskyldige får befrias helt från tulltillägget, när det belopp som kunde ha undandragits genom fel- aktigheten eller underlåtenheten är obetyd- ligt. Bestämmelsen om befrielse skiljer sig från motsvarande bestämmel- ser på övriga skatteområdet genom att befrielse när det gäller tulltillägg kan göras helt eller delvis. 1986/87:166 förklarades (s. 109) detta med att förhållandena på tullområdet när det gäller deklarations- skyldighetens fullgörande i vissa avseenden skiljer sig från motsvarande förhållanden på den inrikes beskattningens område. Det framhölls att företag med en omfattande importverksamhet skall lämna ett stort antal deklarationer, ofta under stark tidspress, och att varubeskrivningarna kan vara besvärliga, underlaget bristfälligt eller svårtolkat m.m. Regeln om nedsättning av tulltillägg sades främst vara avsedd att tillämpas i fall då ett helt tulltilläggsbelopp framstår som en orimligt sträng sanktion med hänsyn till felets art och föreliggande ursäktande omständigheter, som felaktigheten inte är tillräckligt ursäktlig för att sanktionen skall kunna efterges helt. I propositionen framhölls att föreskrifterna bör tillämpas generöst i fråga om personer som är ovana vid tullsystemet medan det finns anledning att vara mer restriktiv när det gäller dem som yrkesmässigt importerar varor. Dessa är eller bör vara väl förtrogna med vad som skall iakttas. Som framgår av propositionen är förhållandena på tullområdet särpräglade. Arbetsförhållandena är svåra t.o.m. för dem som yrkes- mässigt importerar varor. Det gäller att beakta bl.a. EG:s tullrätts- normer och tullpraxis hos de andra EU-staterna. Tillförlitlig information om EG-normernas rätta tolkning kan dock vara svår- åtkomlig i och information om tullrättspraxis i andra EU-stater kan saknas helt. Vidare kan dokumentationen som följer med importsändningar vara bristfällig och det kan vara svårt att upptäcka brister eller avhjälpa dem, inte minst eftersom dokumentationen ofta är på främmande språk. Från näringslivets sida hävdas att bestämmelserna om befrielse från tulltillägg ofta tillämpas på ett sådant sätt att sanktionen inte står i rimlig proportion till den felaktighet eller underlåtenhet som kunde ha lett till undandragande av tullbelopp. Ursäktlighets- och oskälighetskriterierna anses inte bli tillämpade med tillräcklig hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Motsvarande kritik har riktats mot skatte- tilläggsreglerna i taxerings- lagen. Det är därför av vikt i sammanhanget att regeringen beslöt att tillkalla en särskild utredare för att göra en översyn av skattetilläggsinstitutet. I direktiven till den särskilde utredaren (1998:34) framhålls att sanktionsavgifterna i bl. a. tullagen har i huvudsak motsvarande innehåll som skattetilläggsreglerna i taxeringslagen. Den särskilde utredaren skall undersöka om det är möjligt och lämpligt att samla de olika skatte- lagarnas administrativa sanktionsregler i en lag. Utredaren skall kart- lägga den nuvarande tillämpningen av skattetilläggsreglerna och mot bakgrund av de problem som uppmärksammats utforma ett sanktions- system som uppfyller högt ställda krav på effektivitet, förutsebarhet, lik- formighet och rättssäkerhet samt också de krav som Europakonven tionen kan ställa på förfarandet. Utgångspunkten för den särskilde utredarens överväganden bör enligt direktiven vara att sanktionssystemet skall bygga på enkla och schabloniserade regler och att det i princip skall aktualiseras i alla fall av brister i uppgiftslämnandet. Reglerna måste dock ge utrymme för en nyansering av sanktionerna för att systemet skall uppfattas som legitimt och rimligt. Det får antas att den beslutade översynen av skattetilläggsreglerna inte kommer att begränsas till skattetilläggsinstitutet i taxeringslagen utan kommer att beröra också andra sanktionssystem med i princip samma uppbyggnad, bl.a. tulltilläggsinstitutet. Vi anser det därför inte rationellt att nu överväga om och i så fall vilka ändringar som behövs för att tillgodose kravet på en rimlig nyansering av tulltillägget och dess förenlighet med . Sådana överväganden bör enligt vår mening anstå till dess de kan samordnas med översynen av skattetilläggsreglerna. Redan nu bör dock tulltilläggsreglerna kunna tillämpas med beaktande av de särskilda förhållandena på tullområdet vad gäller deklarationsförfarandet samt den i direktiven angivna utgångs- punkten för den särskilde utredaren av skattetilläggsinstitutet. I departementspromemorian Ny smugglingslag (Ds 1998:53) föreslås i en ny 82 a § tullagen att den som är tullskyldig men som inte är skyldig att lämna skriftlig eller med databehandlingsteknik upprättad deklaration skall påföras tulltillägg, om han under förfarandet till ledning för fastställande av tull lämnat en uppgift som befinns vara oriktig. Om förslaget leder till lagstiftning, bör givetvis bestämmelsen infogas i en ny tullag. Detsamma gäller de hänvisningar i tullagen och tullförordningen till den nya smugglingslagen som föreslås i promemorian. Enligt 87 § tullagen skall en särskild avgift (förseningsavgift) påföras den som deklarerat en vara för övergång till fri omsättning med tillämpning av förenklat deklarationsförfarande eller lokalt klarerings- förfarande men inte har kommit in med kompletterande tulldeklaration då den senast skulle ha lämnats. Förseningsavgiften är eller, om den tullskyldige har anmodats att lämna tulldeklaration men inte fullgjort skyldigheten inom den bestämda tiden, .