sou · GNB339d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Det är bestämda uppfattning att estetisk verksamhet inte ska vara tvingande för att den studerande ska få ut slutbetyg i vuxenutbildning. Ämnet idrott och hälsa liksom ämnet specialidrott består av två kur- ser (kurs A och B). Det är inte möjligt att erbjuda någon av dessa kurser i vuxenutbildning. Idrott och hälsa, kurs A, är en kärnämneskurs och alltså obligatorisk för alla elever på nationella pro- gram i gymnasieskolan. att regeringen upphäver den inskränkning i utbudet på gymna- sial nivå som föreskrivs i Förordningen om vuxenutbildning avseende idrott och hälsa dock utan att göra idrott och hälsa, kurs A, till en kärnämneskurs i vuxenutbildning. att regeringen upphäver den inskränkning i utbudet på gymna- sial nivå som föreskrivs i Förordningen om vuxenutbildning avseende specialidrott. Huvudskälen är i det första fallet att tillgodose även vuxna studerandes behov av dels att få ökade kunskaper om hur man på ett bra sätt sköter sin hälsa, dels – för dem som så önskar – att få utöva viss fysisk verk- samhet. Att möjliggöra idrott och hälsa även i den kommunala vuxenutbildningen underlättar också samverkan mellan gymnasieskola och vuxenutbildning. Förslaget beträffande specialidrott motiverar kommittén med vikten av att stimulera till ideellt ledarskap i barn- och ungdomsarbetet inom idrottsrörelsen. Gymnasieskolans specialarbete förekommer inte i vuxenutbildning. Många vuxenstuderande förbereder sig emellertid för högskolestudier, där självständigt arbete är nödvändigt. Vuxna anses dock vanligen redan i arbets- och samhällslivet ha lärt sig att själva planera, genomföra och redovisa undersökande uppgifter av olika slag. beslut med anledning av propositionen Gymnasieskola i utveckling – kvalitet och likvärdighet innebär bland annat att ett pro- jektarbete införs i gymnasieskolan. Beslutet träder i kraft för elever som efter detta datum påbörjar studier i gymnasieskolan. kan se såväl för- som nackdelar med att införa projektarbete i vuxenutbildningen och återkommer till denna fråga i sitt slutbetänkande. Även på andra viktiga punkter innebär beslut med anledning av denna proposition viktiga förändringar i gymnasieskolan. Till dem hör besluten om förändringar i volymberäkningen och principbeslutet om införande av studentexamen som i huvudsak kommer att träda i kraft . har det varit så att slutbetyg från vuxenutbildning på gymnasial nivå till sin volym i princip varit jämförbart med slutbe- tyget från samhällsvetenskaps- och naturvetenskapsprogrammen (2 150 gymnasiepoäng). Eftersom två av gymnasieskolans kärnämneskurser samt specialarbetet inte får förekomma i vuxenutbildning har poängsumman reducerats till 1 970 gymnasiepoäng. När nu föreslår att inskränkningarna tas bort i gällande föreskrifter för vuxenutbildning avseende estetisk verksamhet samt idrott och hälsa uppstår i ett första steg frågan om volymen för slutbetyget ska utökas med de aktuella gymnasiepoängen. att nuvarande volymkrav för slutbetyg på gymnasial utbildning i vuxenutbildning tills vidare bibehålls. beslut i anledning av propositionen Gymnasieskola i ut- veckling – kvalitet och likvärdighet innebär vissa konsekvenser för den kommunala vuxenutbildningen. Dessa är ännu inte tillräckligt utredda. har för avsikt att i sitt slutbetänkande återkomma med sina förslag inom områden som aktualiserats genom beslut med anledning av propositionen om gymnasieskolan. 1.3Studerande med funktionshinder, vuxenutbildning och livslångt lärande har genom tilläggsdirektiv fått i uppdrag att utreda situationen för studerande med funktionshinder i vuxenutbild- ningen. Regeringen har därefter beslutat att låta kommittén redovisa uppdraget dels i detta delbetänkande, dels i slutbetänkandet . Detta uppdrag behandlas i delbetänkandets del II. Inledningsvis görs i kapitel 8 en närmare presentation av Kun- skapslyftskommitténs uppdrag. Därtill redovisas vissa definitioner och avgränsningar med avseende på centrala handikappolitiska begrepp. Mot bakgrund av WHO:s definition av handikappbegreppet och har valt att tolka sitt uppdrag så att det avgränsas till den grupp studerande för vilka ett funktionshinder ger handikappande konsekvenser i utbildningssituationen, och som därigenom får behov av särskilt stöd. Därefter förs en diskussion om hur vuxenutbildning kan betraktas dels som utbildning för ökad anställ- ningsbarhet, dels som utbildning som rehabilitering/habilitering, dels som utbildning för aktivitet. Kapitel 9 ägnas åt en beskrivning av den svenska handikappolitiken. De övergripande målen kan sammanfattas i följande punkter: ·att uppnå jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i sam- hällslivet för personer med funktionshinder ·att ge förutsättningar för ökad självständighet och självbestäm- mande för personer med funktionshinder ·att ge förutsättningar för personer med funktionshinder att skapa ett värdigt liv i gemenskap med andra ·att främja internationellt samarbete på handikappområdet. Därefter följer en redovisning av internationella överenskommelser på handikappområdet som ställt sig bakom. Två viktiga dokument är om delaktighet och jämlikhet inom alla sam- hällsområden samt Salamanca-deklarationen. Standardreglerna anger att den övergripande målsättningen för utbildning är att den sker inom ramen för de ordinarie utbildningsvägarna. Kapitel 10 är ett centralt kapitel i betänkandets del II. Här beskrivs ansvarsfördelningen mellan stat, kommun, landsting och den enskilde när det gäller insatser för studerande med funktionshinder i vuxenut- bildningen. Utgångspunkten för denna diskussion är den s.k. ansvars- och finansieringsprincipen. Principen innebär att varje sektor i samhället ska utforma och bedriva sin verksamhet så att den blir tillgänglig för alla medborgare. Kostnader för att anpassa studiesituationen för människor med funktionsnedsättning ska alltså finansieras inom utbildningssektorn. Statens särskilda stöd för studerande med funktionshinder inom vuxenutbildningen kanaliseras genom vissa myndigheter, bl.a. Skol- verket, Sisus, och gor i skolan (). De statliga medel som avsätts för särskilda insatser till människor med funktionshinder i utbildningssammanhang är i sär- klass störst inom barn- och ungdomsskolan följt av folkhögskolan och högskoleväsendet. Det finns i stort sett inga statliga medel riktade till studerande med funktionshinder i den kommunala vuxenutbildningen. Enligt ansvars- och finansieringsprincipen ska skolhuvudmannen an- svara för att utbildningen är tillgänglig. Ur ett statsfinansiellt perspektiv är det rimligt att varje sektor bär sina egna kostnader, och ur ett handikappolitiskt perspektiv bör det vara naturligt att på alla samhällsområden verka för ökad tillgänglighet för alla individer. Avsaknaden av centrala statliga medel kan dock begränsa beredskapen och handlingsutrymmet för små utbildningsanordnare att ta emot studerande med funktionshinder. och insatser handlar främst om att administrera och betala ut vissa ekonomiska stöd och att finansiera utbildning inom ramen för rehabiliterande verksamhet eller arbetsmarknadspolitiska åtgärder. ska prioritera människor med funktionshinder inom ramen för sin arbetsmarknadspo- litiska verksamhet. Slutligen behandlas respektive kommunens ansvar för stöd och service på utbildningsområdet. En av huvudupp- gifter är att tillhandahålla och finansiera hjälpmedel. I utbildningssam- manhang kan det uppstå problem kring att särskilja vilka hjälpmedel som ansvarar för och vilka som ligger på utbildningsanord- narens finansieringsansvar. Kommunens ansvar för människor med funktionshinder regleras bl.a. i Socialtjänstlagen och Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Socialtjänstlagen är en ramlag som ger varje kommun det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver. LSS är en rättighetslag som för en preciserad grupp av funktionshindrade ger en absolut rätt till vissa stödinsatser. I kapitel 11 görs en genomgång av vissa funktionshinder och det stödbehov som funktionshindret kan ge upphov till. Kapitlet avslutas med en diskussion om stödbehovet ur ett tillgänglighetsperspektiv. Slutsatsen är att även om diagnos och symptom skiljer sig åt, är stödbe- hovet ofta detsamma. För att göra utbildningen tillgänglig krävs att ut- bildningsanordnaren har kunskap om vilka stödinsatser som behövs och har möjlighet att finansiera dem. Därtill framhålls vikten av rekry- tering/vägledning, framförhållning och på förhand fastlagda rutiner. Statistik om vuxenutbildning och funktionshinder redovisas i kapi- tel 12. Uppgifter om antal människor med funktionsnedsättning i samhället ger förhållandevis lite information om omfattningen av hinder i vuxenutbildningen. En grov uppskattning säger emellertid att ca 5 procent av befolkningen har en funktionsnedsättning som försvårar deras deltagande i vuxenutbildningen. Statistiken visar att det finns ett stort behov av vuxenutbildning hos människor med funktionshinder. Dels har människor med funktions- hinder i genomsnitt en lägre utbildningsnivå än den övriga befolkningen, dels en större andel icke sysselsatta. Människor med funktionshinder har också som grupp räknat ett lägre studiedeltagande än befolkningen i övrigt. Detta beror framför allt på ett lägre deltagande i arbetsgivar- finansierad utbildning. Inom vuxenutbildning och vid folk- högskola uppvisar människor med funktionshinder som grupp ett större deltagande än befolkningen i övrigt. Den kommunala vuxenutbildningen behandlas i kapitel 13. Först görs en redovisning av ansvarsfördelningen mellan kommun, landsting och individen för vissa stödinsatser i vuxenutbildning. Därefter följer en beskrivning av kommunernas erfarenheter av studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen. En slutsats som dras är att man i den kommunala vuxenutbildningen sällan har rutiner för hur utbildningen ska anpassas för studerande med funktionshinder. Det kan också konstateras att situationen ser olika ut i olika kommuner med avseende på hur tillgänglig och anpassad utbild- ningen är för studerande med funktionshinder. Till viss del kan detta förklaras av skillnader i storlek mellan de olika komvuxenheterna, där de större enheterna ofta har mer resurser. Därtill kommer det faktum att landstingens hjälpmedelspolicy samt försäkringskassornas och de lokala CSN-kontorens behandling av studiefinansieringsfrågor skiljer sig åt mellan olika delar av landet. Mellan komvuxenheterna och instanser vars verksamhet gränsar mot utbildningsområdet finns sällan ett djupare samarbete. Ett bristfälligt samarbete kan leda till att människor i behov av särskilt stöd faller mellan stolarna, och inte får sitt stödbehov tillfredsställt. Vidare märks behovet av specialpedagogisk utbildning och stöd till den kommunala vuxenutbildningens personal. Såsom framgår av kapitel 14 är det en betydande skillnad mellan antalet inskrivna i särvux och antalet individer i en beräknad målgrupp för särvux. Någon rätt – motsvarande den som gäller för grundläggande vuxenutbildning – för vuxna att delta i särvux finns heller inte. Det kan konstateras att den genomsnittliga undervisningstiden i särvux är så pass låg att det i särvux skulle ta 25–att nå upp till motsvarande grundskolenivå. Kurser i särvux ges dessutom ofta i form av enskild undervisning. I kapitel 15 beskrivs de förutsättningar som folkhögskolorna har när det gäller att undervisa deltagare med funktionsnedsättning. Den kart- läggning som presenteras visar att folkhögskolan har lyckats väl med att rekrytera deltagare med funktionsnedsättning. Trots detta finns ett flertal problem. Antalet deltagare med funktionshinder ökar vilket bl.a. fått som följd att de särskilda medel som finns avsatta för att täcka folkhög- skolornas extrakostnader för olika anpassningar inte räcker. I kapitlet redovisas också det uppdrag som kommittén fått att belysa vilka svårigheter studerande med funktionshinder har när det gäller fi- nansiering av extrakostnader för bostadsanpassning, omvårdnad m.m. på folkhögskolan. Problemen hänger främst samman med det sätt på vilket deltagarnas hemkommuner tillämpar Socialtjänstlagens regler om bistånd. Kapitel 16 beskriver vissa övriga utbildningsanordnares utbild- ningsinsatser för personer med funktionshinder: studieförbund, högskola, privata utbildningsanordnare samt arbetsmarknadsutbildning. Kapitlen 13 och 15 bygger till stor del på kommitténs egna under- sökningar och iakttagelser. Utgångspunkt för beskrivningen av den kommunala vuxenutbildningen är en undersökning av komvuxenheter i ett urval kommuner (38 st) som kommittén genomfört. För att beskriva folkhögskolornas erfarenheter har kommittén gjort en enkätundersökning riktad till landets samtliga folkhögskolor. Till dessa undersökningar kommer den information som kommittén fått via sina studiebesök i åtta kommuner (, , , , , , samt ) och på fyra folkhögskolor (Marieborg, Ädelfors, och ). Därtill har sekretariatet besökt tre folkhögskolor som särskilt riktar sig till studerande med funktionshinder (Mo Gård, och Furuboda). Kommittén har även inhämtat information från handikapprörelsens olika organisationer samt tagit del av synpunkter från berörda myndig- heter. 1.4Kommitténs förslag med avseende på del II Mot bakgrund av utgångsläget samt kommitténs kartläggningar och iakttagelser avslutas betänkandets del II med reflexioner och förslag med avseende dels på förhållanden som är gemensamma för flera former av vuxenutbildning, dels på förhållanden som är mer specifika för vuxenutbildning respektive utbildning vid folkhögskola. Utgångspunkten för kommitténs reflexioner och förslag är att män- niskor med funktionshinder ska ha lika möjligheter och samma rätt till en kvalitetsmässig utbildning som övriga studiedeltagare. arbete med att följa och lämna förslag på hur vuxenut- bildningen bör reformeras för att få till stånd ett ökat livslångt lärande, går till stor del ut på att underlätta och stimulera utvecklandet av en bättre infrastruktur. Med en bättre infrastruktur kan vuxenutbildningen nå fler människor med funktionshinder än vad fallet är . Kravet på att kunna erbjuda särskilt stöd och särskilda utbildningar minskar med en förbättrad infrastruktur. Det kommer dock alltid att finnas behov av en stödorganisation. Kommitténs reflexioner och förslag sammanfattas här under rubri- kerna gemensamma iakttagelser; vuxenutbildning och Kun- skapslyftet; särvux samt folkhögskolan. Det statliga stöd som utgår till läromedel för vuxenstuderande med funktionshinder skiljer sig åt dels beroende på diagnos, dels beroende på utbildningsform. Det finns inte något särskilt läromedelsstöd för studerande med funktionshinder i det offentliga skolväsendet för vuxna (vuxenutbildning, SSV, särvux samt sfi). Folkhögskolan kan använda tilläggsbidraget från Sisus för inköp av anpassad litteratur. Utredningen om funktionshindrade elever i skolan (FUNKIS) föreslår i sitt slutbetänkande en bred översyn av statens hela engagemang vad gäller läromedel, studiematerial och studielitteratur. I denna översyn ska behoven för barn med funktionshinder i förskolan samt behoven för studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen särskilt beaktas. Regeringen har tidigare överlämnat frågan om läromedelskostnader för synskadade vuxenstuderande till . delar FUNKIS uppfattning att det behövs en bred översyn av statens engagemang vad gäller läromedel för människor med funktionshinder. Kommittén av- vaktar regeringens reaktion på FUNKIS förslag, och åter- kommer vid behov till frågan om läromedel för vuxenstude- rande med synskada, liksom läromedel för vuxenstuderande med andra funktionsnedsättningar. Utgångspunkten för kommitténs fortsatta arbete är en strävan efter att åstadkomma ett system där behovet av anpassad litteratur styr möjlig- heten att få stöd, och inte utbildningsform och diagnos. De problem som förknippas med hjälpmedelsförsörjning till studerande med funktionshinder, handlar för det första om en otydlig ansvarsför- delning mellan och andra huvudmäns ansvar för att finan- siera hjälpmedel. För det andra handlar det om studerande som får till- gång till hjälpmedel först sedan utbildningen påbörjats. Att studerande får hjälpmedel för sent levererade kan bero på att den studerande och/eller skolan genom dålig framförhållning uppmärk- sammar behovet . Det kan också bero på lång väntetid vid hjälpmedelscentralen eller lång leveranstid hos hjälpmedelsproducenten. Dessa hinder bör till stor del kunna undvikas genom bättre organisation och framförhållning hos utbildningsanordnarna. ansvar för hjälpmedel till studerande med funktions- hinder är olika tydligt i olika utbildningsformer. Speciellt på folkhög- skoleområdet är ansvar för hjälpmedel oklart. gällande lagstiftning ger inget heltäckande svar på frågan om vilket ansvar har för att erbjuda hjälpmedel till studiedeltagare vid folk- högskola. Detta har att göra med osäkerheten om huruvida en överens- kommelse som och gjorde 1983, fortfarande gäller. ser ingen anledning till varför folkhögskoleområdet, vad gäller hjälpmedels- ansvar, ska hanteras på ett annorlunda sätt än andra vuxenutbildnings- former. att omfattningen av ansvar för att erbjuda delta- gare med funktionshinder hjälpmedel på folkhögskolans olika kurser och i samband med internatboende klargörs i särskild ordning av regeringen. Målet bör vara att uppnå en parallelli- tet till andra vuxenutbildningsformer med avseende på lands- tingets hjälpmedelsansvar. På ett allmänt plan har frågan om otydlig ansvarsfördelning sitt ursprung i den osäkerhet som råder gällande landstingens ansvar att erbjuda hjälpmedel i samband med vuxenutbildning. Osäkerheten består dels i svårigheter att tolka var gränsen går mellan vad som avses med ansvar att erbjuda hjälpmedel för att underlätta den dagliga livsföringen, dels i de regler som säger att särskilda pedagogiska hjälpmedel ligger utanför ansvar. Detta leder bl.a. till att möjligheterna för studerande med funktionshinder att få hjälpmedel från varierar mellan olika delar av landet. föreslår att till- sammans med och – i deras egenskap av företrädare för utbildningsanordnarna – gemensamt arbetar fram underlag för hur ansvaret att er- bjuda vuxenstuderande hjälpmedel ska fördelas. Stöd i specialpedagogiska frågor ges av SIH:s konsulenter, lands- tingens hörselvårdskonsulenter, resurscenter, kunskapscenter m.fl. Till skillnad från barn- och ungdomsskolan där har det övergripande ansvaret för råd och stöd i specialpedagogiska frågor, finns inom vuxenutbildningen ingen motsvarande instans med nationellt ansvar för tillämpning och utveckling av pedagogik för studerande med funk- tionshinder. har i sina undersökningar noterat behovet av råd och stöd i specialpedagogiska frågor samt avsaknaden av en instans med nationellt ansvar för specialpedagogik inom vuxenutbildningen. FUNKIS har till regeringen lämnat förslag om en samordning av statens specialpedagogiska stöd till huvudmännen i barn- och ung- domsskolan. Utredningen menar att det är logiskt att denna samordning av stöd även inbegriper vuxenutbildningen, men hänvisar till att vidare bedöma denna fråga. menar att det pedagogiska stöd som behövs inom de olika formerna av vuxenutbildning (vuxenutbildning, arbetsmark- nadsutbildning, folkbildning etc.) inte självklart ryms inom en samord- ning för barn- och ungdomsskolan. bedömning blir beroende av hur eventuell samordning på barn- och ungdomssidan kommer att se ut. avvaktar regeringens proposition med anledning av FUNKIS förslag. Kommittén återkommer till frå- gan om specialpedagogiskt stöd om det blir aktuellt. Inom det specialpedagogiska området kan folkhögskolan utgöra en re- surs. Genom den breda och på vissa håll specialiserade verksamhet som bedrivs med att undervisa deltagare med funktionshinder har en värdefull kompetens byggts upp inom folkhögskolan. Det är önskvärt att de erfarenheter som finns av att undervisa vuxna med funktionshinder sprids inom vuxenutbildningen. avser att i sitt slutbetänkande åter- komma till frågan om hur de erfarenheter och den kompetens som finns inom folkhögskolan av att erbjuda vuxna med funk- tionshinder utbildning av god kvalitet, bättre kan tillvaratas. Det finns i huvudsak två problem förknippade med tolkinsatser i vuxenutbildningen. Dels är det kostsamt att finansiera tolkinsatser, dels råder stor brist på tolkar. De komvuxenheter som varit i kontakt med har sällan haft anledning att ta ställning till finansiering av tolkinsatser. Vissa kommunföreträdare har dock ställt sig tveksamma till om det skulle vara möjligt att finansiera tolk inom de resurser man förfogar över. Inom folkhögskola och högskola finns centrala, om än begränsade medel som utbildningsanordnaren kan söka för att täcka kostnader för tolk. Vad gäller bristen på tolkar bedömer att det nu finns mycket goda förutsättningar för att tillgången på tolkar ska öka då många tolkar kommer att nyutexamineras . Det är kommitténs förhoppning att ökningen av nyutbildade tolkar kommer att förbättra möjligheterna till vuxenutbildning för de som har behov av tolk. Kommittén avser att i sitt slutbe- tänkande återkomma till frågan om hur finansieringen av tolk i samband med vuxenutbildning bör ske. Ett viktigt led i att göra utbildningen tillgänglig för studerande med funktionshinder är planering och framförhållning. På förhand utarbetade rutiner underlättar ofta mottagandet av studerande med funktionshinder. I påpekas vikten av rutiner för att ge lämpligt stöd och hjälp till studerande med funktionshinder. Frånvaron av sådana rutiner har varit tydlig i den undersökning av vuxenutbildning som har gjort. rekommenderar kommunerna att för- bättra sina rutiner i mottagandet av studerande med funktions- hinder. I finns stadgat att skolpersonalen ska utarbeta åtgärdspro- gram för elever i behov av särskilda stödåtgärder. FUNKIS föreslår att åtgärdsprogram ska finnas i alla skolformer för barn och ungdom samt motsvarande fristående skolor. Det kan finnas skäl att överväga om rätten till individuell studieplan inom vuxenutbildningen ska komplette- ras med en rättighet att kräva åtgärdsprogram. avvaktar regeringens proposition med anledning av FUNKIS förslag, och återkommer i sitt slutbetän- kande till frågan om åtgärdsprogram i vuxenutbildningen, om det blir aktuellt. I enlighet med Skollagen ska utbildning inom det offentliga skolväsendet för vuxna vara likvärdig varhelst den anordnas i landet. Kunskaps- lyftskommitténs undersökning av den kommunala vuxenutbildningen visar att situationen för studerande med funktionshinder skiljer sig åt mellan olika kommuner med avseende på möjligheten att få stödbehov tillfredsställda. anser det orimligt att det ska vara avhängigt av vilken del i landet den studerande bor och studerar i, huruvida han/hon får sina behov av stödåtgärder tillfredsställda. föreslår regeringen att inför näst- kommande år uppmana att i sina kvalitetsgransk- ningar av skolan uppmärksamma frågan om anpassning av ut- bildningssituationen för studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen. En tillgänglig och anpassad utbildning är i högsta grad ett mått på utbildningens kvalitet. När det gäller den del av den kommunala vuxenutbildningen/Kun- skapslyftet där kurser läggs på externa anordnare, ska kommunen kontrollera utbildningens kvalitet. Tillgängligheten till utbildnings- lokalerna samt en anpassad utbildningssituation bör vara en viktig del i den kommunala upphandlingen av Kunskapslyftskurser. Kommunen bör även planera för hur extra kostnader för anpassning av utbildningen för studerande med funktionshinder ska fördelas mellan kommunen och den privata utbildningsanordnaren. föreslår att kommunernas arbete för att göra utbildning inom tillgänglig för stude- rande med funktionshinder, premieras i tilldelningen av stats- bidrag för . I sin kvalitetsbedömning av kommu- nernas ansökningar för , bör beakta tillgänglighet och handikappanpassning.