sou · GNB388d3 · 2000-01-01 00:00:00 — För det första har vi inte stött på särskilt många sådana uppslag i vår genomgång. För det andra ter de sig inte så ange- lägna från utredningssynpunkt att vi ser skäl att särskilt lyfta fram dem i detta summerande sammanhang. Vi anser vidare att vissa motivbilder inte är tillräckligt bearbetade. På andra ställen i betänkandet diskuterar vi vad vi uppfattar som brist- fälligt analysarbete inom PU (kapitel 5, Sammanfattande anmärk- ningar). Dessa brister har medfört att några enligt vårt synsätt jäm- förelsevis intressanta motivbilder, inklusive de brottshypoteser som kan rymmas inom dem, förblivit obearbetade. Det gäller följande motivbilder/brottshypoteser: àOlof Palmes roll i förhållande till som krigförande parter àDet s.k. palmehatet, inte generellt, men i förening med svenska poli- tiska motiv Dessa motivbilder har inom PU inte tagits på allvar. De borde enligt vår mening ha gjorts till föremål för någon form av faktabaserad analys. De kan inte utan vidare avfärdas. Iakttagelsen gäller även det som sammanfattande kan kallas Syd- afrikaspåret, men detta kom sedermera att göras till föremål för en så grundlig utredning som var möjlig vid den tid då det togs upp. Eftersom PU efter i mycket ringa grad inriktat sig på internationella motivbilder, kan det som sagts gälla även annat än det vi här lyft fram, vilket alltså kan uppfattas som exempel. Vår granskning av brottsutredningen vad gäller misstankar om polis- mäns eventuella medverkan till mordet, dvs. särskilt i kapitel 4, som avslutas med en sammanfattande bedömning. Våra slutsatser av granskningen i den delen är att inga brottsmisstankar mot enskilda polismän kan utläsas av utredningsmaterialet, att det inte finns några uppslag i denna del som framstår som otillräckligt bearbetade men att utredningen likväl lämnat en hel del i övrigt att önska. Vår viktigaste iakttagelse gäller det förhållandet att PU aldrig tagit något helhetsgrepp på denna motivbild/brottshypotes och analyserat den. Den har enligt vår mening inte tagits på tillräckligt allvar. Det har i och för sig från utredningssynpunkt inte funnits skäl att bearbeta detta ämne på samma sätt som vi anser att de under föregående rubrik an- givna motivbilderna/brottshypoteserna borde ha angripits. Men även om polisspåret sakligt sett inte har särskilt mycket substans kom utgångsläget i utredningen snart att bli sådant, att det var angeläget att via klargörande åtgärder snabbt gå till botten med de misstankar som framfördes i polisspårsdiskussionen. Utan att det skett kan miss- tankarna inte på ett trovärdigt sätt avvisas. Som vi framhållit fanns det vid den tid då mordet inträffade fog för viss misstro mot Stockholms- polisen. framhöll att polisärendena skulle ägnas särskild uppmärksamhet av åklagarna, dvs. Det uppdrag vi fått återspeglar samma typ av bedömning. Den borde ha gjorts även av de för utredningen ansvariga, men förundersökningsled- ningen har beträffande denna del av utredningen förblivit alltför passiv. Vi anser att de polismän som var aktuella borde ha gjorts till före- mål för rutinmässiga kontroller, oavsett om det fanns utifrån komman- de tips om dem eller ej, samt att deras inbördes förhållanden – eventu- ella nätverk – borde ha utforskats. Av vad vi inhämtat från förunder- sökningsledningen i denna fråga framgår att man där avvisat polis- spårsdiskussionen utan att ha försäkrat sig om att de sakskäl detta ställningstagande grundades på var hållbara. Det har också framkommit att man från förundersökningsledningens sida haft bristfällig kunskap om den utredning som på olika håll faktiskt finns i detta ämne, varvid attityden gentemot inblandade personer haft en överslätande och ibland beskyddande karaktär. Att denna attityd förekommer på åklagarnivå har förvånat oss, eftersom kollegial förståelse av det slaget är kontraproduktiv och har kommit att bidra till det klimat där polisspårsdiskussionen kunnat slå rot. 8.3.1Allmänt om det sätt på vilket mordutredningen bedrivits Det första årets utredningsarbete är i väsentliga delar beskrivet och bedömt av de tidigare kommissionerna (se kapitel 1). Som framgått av vår beskrivning av det fortsatta arbetet i kapitel 2 kan sägas ha varit en restaurationsperiod, varefter en ny mordutrednings- organisation kom på plats . Medan det första årets organisation var ad hoc, anpassad till händelsens unika karaktär, var organisation bokstavligt talat tagen ur instruktionsboken för spaningsmord, dvs. vad som kommit att kallas en vanlig mordutred- ning. organisation och det arbete den genomförde var präglad av detta. Spaningsledaren ambition var uppenbarligen att genom gängse, grundligt kriminalpolisiärt arbete så långt möjligt återvinna kontrollen över den kunskap och det material som fanns och kunde frambringas om mordet. Hans och den biträdande spanings- ledaren målsättning var att processa hela materialet, dvs. gå igenom allt som fanns, se till att det blev utvärderat, registrerat och vid behov kompletterat med nya utredningsåtgärder samt att fortlöpande ta hand om nya uppgifter som flöt in genom tips och på annat sätt. Detta – synnerligen omfattande – arbete var framgångsrikt. framstår det befintliga utredningsmaterialet som i stort sett färdig- bearbetat. Det råder mycket god ordning i det registrerade materialet, i förhållande till dess omfattning. Det vanliga mordutredningsarbete som organisation in- riktades på ledde också till spaningsresultat. Efter hade den fått upp det som kom att bli dess huvudspår. Såvitt vi kan bedöma sköttes utredningen av detta huvudspår – med något undantag – väl. De svårigheter som inte kunde bemästras var väsentligen sådana som berodde på att brottet redan vid det laget var gammalt. Sedan rättsprocessen i denna del avslutats vid utgången av 1989 be- fann sig PU åter vid punkten för en omstart. Även därefter har arbetet med att processa material bedrivits på ett kompetent, grundligt och ihärdigt sätt. Det är ingen tvekan om att det även efter denna tidpunkt bedrevs ett gott kriminalpolisiärt arbete under ledning. Vårt allmänna intryck är också att man i den s.k. Palmegruppen överlag samlat mycket dugliga kriminalpoliser. Det tycks emellertid som om luften i viss mån gick ur PU i och med den friande domen och det är också vår uppfattning att en ny spaningsledning då borde ha tillsatts, se under följande rubrik. Spaningsledningen borde ha bytts ut efter den friande domen mot . Inte för att den skulle ha misskött sig. Det hade den inte. Den hade tvärtom stått för två produktiva år genom att dels restaurera utredningen, dels ta fram det underlag på vilket åtal kunde väckas 1989. Skälet till att spaningsledningen – och även delar av utrednings- organisationen – behövde bytas ut är att den inte kunde förväntas ladda om för den omstart som i detta läge än en gång var nödvändig. Arbets- uppgiften hade varit otacksam 1988; den var än mer otacksam 1990. blev det så, att de enskilda utredningsmän som inte ansåg sig kunna mobilisera kraft för ett fortsatt, förutsättningslöst arbete, lämna- de Palmegruppen, medan resten blev kvar. Detta hade naturligtvis för- delar, framför allt genom att kunskapen om ärendet kunde behållas. Vi anser emellertid att det hade varit viktigare att få in friskt blod och nya ögon i utredningen än att hålla den gamla kompetensen intakt. Själv- fallet hade ett byte fått genomföras genom att utredningen lämnades över på ett sådant sätt att kunskapsbortfallet minimerades. Det hade heller inte varit nödvändigt att göra allt på en gång, eller att byta ut alla utredare. Nyckelpersoner, som de för registreringen ansvariga, skulle antagligen ha behövt vara fortsatt knutna till PU . Men en nystart och en nyordning borde ha etablerats omgående. Det utfördes som sagt mycket kompetent utredningsarbete även efter 1990, men det förekom också allvarliga misstag, liksom att pro- jekt drog ut och att utredningsuppslag blev liggande. Spanings- ledningens förmåga att driva arbetet vidare med samma kraft som tidigare synes likaledes ha avtagit. sökte senare enligt de uppgifter han själv lämnat andra tjänster, men tilläts av sina överord- nade inte att lämna sin post. Palmegruppen kom att präglas av inre spänningar och personmotsättningar, som flöt upp till ytan i den i kapitel 2 redo- visade brottsutredningen mot spaningsledaren. Trots att utredningen friade från de redan i utgångsläget lösliga brottsmiss- tankarna ledde den till att han fick sluta som spaningsledare. Det var slutpunkten på en för utredningspersonalen och andra ovärdig process, med dess inslag av anonyma misstänkliggöranden, spaning mot spa- ningsledaren och husrannsakan hos . Detta sönderfall skildrades i massmedierna och inför allmänheten. Det var ägnat att skada förtroendet för mordutredningen. Förloppet kan inte ses isolerat från Palmegruppens arbetssituation. Vi anser alltså att utvecklingen som följde styrker vår uppfattning, att en nyordning borde ha införts . (Om efter Högsta domstolens avslag på Riks- åklagarens resningsansökan och framöver, se sist i detta kapitel.) PU:s bearbetning – processande – av utredningsmaterialet Att materialet ordnats förtjänstfullt hindrar inte att det sätt på vilket det från utredningssynpunkt bearbetats kan göras till föremål för diskus- sion. Det processande av utredningsmaterial som i hög grad syssel- satt organisation, när den inte upptagits av huvudspåret eller inkommande tips, var till en början nödvändigt och en förutsättning för att kunna få mordutredningen på rät köl. Det synes emellertid med tiden ha kommit att bli något av ett självändamål. Frågan är om inte be- hovet av ordning här har överordnats utredningsändamålet och om inte uppslagen i någon mån borde sorteras utifrån det intresse de har för utredningen. PU har inriktat sig på att allt skall processas och att hela materi- alet skall ordnas på visst sätt. När vi undrat över om utrednings- resurserna därmed prioriterats riktigt, har svaret blivit att lösningen måste finnas någonstans i materialet och att man följaktligen genom att gå igenom och ordna detta så noga som möjligt ökar möjligheten att hitta den. Denna föreställning synes i viss mån vara ifrågasatt inom för- undersökningsledningen, där uttrycket lösningen finns i materialet beskrivits som något av ett mantra för utredarna. Vi är inte heller övertygade om att lösningen – det som fattas för att brottet skall kunna upp – finns i materialet; efter så här och så mycket arbete ter sig sannolikheten för att de avgörande pussel- bitarna tvärtom måste tillföras utifrån som väl så stor. Vi är för vår del inte heller helt säkra på att PU:s sätt att bearbeta och strukturera ut- redningsmaterialet är optimalt. Metoden innebär att utredningen tillförs nya uppgifter, som materialet som helhet inte alls är ordnat efter utredningsvärde. Det finns med andra ord ingen prioriteringsordning eller klassning utifrån hur intressant ett uppslag är från utredningens synpunkt. 1 Materialet är från den synpunkten 1 Från finns som framgått i vår redovisning exempel på att spaningsuppslag förses med en informell prioriteringsbeteckning (se t.ex. kapitel 6 om den tidiga utredningen angående ). Detta sker dock i samband med bedömningar av ingångstips. Det görs heller inte regelmässigt – Visserligen förekommer den polisiära metoden att lägga ad acta, men den innebär inte ett ställningstagande till det ad acta-lagda uppslagets utredningsvärde, utan bara att det som (för tillfället) kan göras har gjorts, dvs. det är en handläggningsbedömning av typ bord- läggning tills vidare, inte en saklig utsortering. Åtminstone borde sådant som efter utredning klart kan avskrivas som förklarat och icke hörande till saken kunna tas bort från det mer levande utredningsmaterialet. Om det är så att lösningen finns i mate- rialet förefaller det oss angelägnare att eliminera sådant som tydligtvis inte innefattar lösningen, än att tillföra ytterligare material. Den som söker en nål i en höstack plockar hellre undan strå för strå än lägger på nytt hö. Vi har vi arbetat diskuterat denna sak med företrädare för , som avvisat vår inställning. Skälet har angivits vara, att det är till skada att sortera utredningsmaterial på det sättet, eftersom de bedömningar som i så fall måste göras kan låsa utred- ningen och leda in senare utredare på samma spår, som kanske är felaktigt. Från PU:s sida har det framhållits att det är viktigt att hålla sig öppen för nya synsätt. Vi har förståelse för denna inställning i och för sig, men ifrågasätter om den inte trots allt är felaktig i en utredning som blivit så omfattande som denna. Att vi gjort denna reflektion hänger delvis också samman med den erfarenhet vi själva gjort beträffande möjligheten att sätta sig in i materialet; uppgiften hade onekligen varit lättare om detta hade varit strukturerat på ett annat sätt. Vi frågar oss om inte arbetsinsatser inom utredningen kan påverkas negativt enligt samma mönster, t.ex. vid skiften inom förundersökningsledningen eller när nya utredare skolas in i samband med oundvikliga personskiften. Den invändning som därvid har gjorts från spaningsledningen är att alla måste läsa allt och göra sin egen bedömning. Detta synsätt är enligt vår mening orealistiskt i detta fall och leder till dubbelarbete och därmed en resurs- förbrukning, som inte uppvägs av den fördel det eventuellt innebär att alla läser allt. Det riskerar också att leda till att viktig information försvinner i mängden. Vår synpunkt innebär förstås inte att sådant som bedöms sakna intresse skall kastas. Självfallet skall allt material bevaras och på ett eller annat sätt finnas tillgängligt för den som vill kontrollera något eller är allmänt skeptisk. För övrigt vill vi tillägga att även PU har gjort en viss indelning av det slag vi tror skulle underlätta arbetet; det finns snarare undantagsvis – och följer ingen fast struktur. Någon motsvarande prioriteringsklassning av hela uppslag i samband med att de utvärderas före- kommer inte. ett rätt omfattande tipsmaterial som bedömts så ointressant att det inte sorterats annat än länsvis, efter avsändarens hemvist. Även det stora PKK-materialet är hanterat i särskild ordning, i praktiken med bedöm- ningen att det numera saknar intresse för brottsutredningen. Detta leder över till en annan fråga, nämligen om PU:s inställning till att dokumentera bedömningar och analyser samt upprätta sammanställ- ningar över vad som framkommit i större utredningsuppslag. Ingetdera förekommer, annat än helt undantagsvis. Skälet till att detta inte görs är detsamma som det som refererats ovan, dvs. att skriftlig dokumentation av sådant slag låser utredningen och styr efterkommande betraktare. Tanken är alltså återigen att var och en måste studera grundmaterialet och sedan bilda sig en egen uppfattning. RRV-experterna var kritiska till denna inställning och till bristen på dokumentation, vilket framgår av följande citat ur det avsnitt där de värderade utredningsarbetet: Den mest slående och uppseendeväckande iakttagelsen i anslutning till vårt arbete med har varit bristen på övergripande och värde- rande dokumentation. Att en utredning i landets mest prioriterade uppdrag i stort sett saknar uppsummerande översikter om vad man tittat på, vad ut- redningsläget är, hur scenarier ser ut och hur nyckelfaktorer värderas i scenarierna är förbluffande. Utredningen har hållit och kostat mer än . Tusentalet människor har engagerats . I rapporten efterlyste de även återkommande utvärderingar av utred- ningsläget: Beträffande dokumentationen menar vi att det borde finnas en åtminstone kvartalsvis gjord uppdatering av det totala spaningsläget som medger över- blick och alternativa slutsatser för de som behöver gå in i utredningen av olika skäl. För oss låter avsaknaden av detta som att bygga ett dataprogram utan dokumentation. (---) Sammantaget menar vi att det av flera olika or- saker är nödvändigt med en skriftlig dokumentation av var man står. Ett av dessa skäl är att det skall möjliggöra en kritisk och konstruktiv dialog. Ett annat är att det ger större möjlighet till byten av personal i utredningen. Det blir i alla fall möjligt att snabbt sätta sig in hur man tidigare resonerat och se olika svagheter i resonemangen. Utredningens omfattning omöjliggör att kunskapen, som den faktiskt valda modellen förutsätter, kan ligga i en- skilda medarbetares bakhuvuden under mer än ett årtionde. Att man skulle bli låst i tänkandet är inte ett tillräckligt starkt skäl. (---) Inom i stort sett alla andra discipliner i samhället är kravet på skriftlig dokumentation Att så inte har varit fallet i föder tanken på att det här kan vara ett strukturellt problem för hela denna profession. Vi instämmer i detta. Det är förvånande att ett arbete inom rätts- väsendet kan bedrivas på detta sätt. Det tycks som att det genomgående funnits en förkärlek för muntlig tradition och en viss motvilja mot att sätta saker på papper. Till den generella iakttagelse RRV-experterna gjorde beträffande utredningsarbetet som helhet kan fogas några enskilda exempel: àMånga av de inledande åtgärderna 1986 dokumenterades inte, vilket har framgått i den tidigare redovisningen, bl.a. efterforskningarna kring person, vissa viktiga uppgifter angående polis- man A och det av själv påtalade exempel angående den person som i vårt betänkande benämns GA. àFörundersökningsledningens genomgångar av polisärenden är i praktiken odokumenterade. (Chefsåklagaren prome- morior ger ingen information om vilka ärenden som gåtts igenom, hur de bedömts etc.) àFörundersökningsledningens möten med spaningsledningen pro- tokollerades inte; det finns inte ens upprättade minnesanteckningar. 2 Det är därmed inte möjligt att följa vilka direktiv som givits, vilka prioriteringar som gjorts etc. annat än genom att konsultera de inblandades bleknande minnesbilder. àFörundersökningsledningen har inte fört någon som helst dokumen- tation över de kontakter som förekommit med regeringen (jfr nedan). àDokumentation över centrala delar av beslutet att provskjuta GH:s vapen och därefter följande utredningsåtgärder saknas (se kapitel 7). àProtokollet över konfrontationsförhöret med sattes inte upp förrän efter drygt en månad och dokumentationen över detsamma hanterades även i övrigt på ett lösligt sätt. Till dessa iakttagelser kan också fogas det förhållandet att det inte förekommit dokumenterade utvärderingar av missgrepp eller påstådda 2 Förundersökningsledningen synes inte ha någon dokumentation alls (annat än möjligen personliga arbetsanteckningar). Spaningsledningen förde personlig arbetsanteckningar och började enligt uppgift med protokoll först efter det att en kommit på tal (jfr kapitel 2). missförhållanden inom mordutredningen. Ett exempel gäller de klago- mål som målsäganden i olika sammanhang framförde. Det har aldrig klarlagts vari dessa klagomål bottnade och om något därvidlag hade kunnat göras för att återställa hennes förtroende för de brottsutredande myndigheterna. Det finns fler exempel. Det kanske allra tydligaste är mordnattens händelser; polisen har t.ex. inte gjort någon egen dokumenterad utred- ning av hur arbetet vid polisens ledningscentral fungerade. (En sådan gjordes i och för sig av . Men detta kunde inte fylla tomrummet efter en omedelbar utvärdering när inblandade parter hade händelseförloppet i klart minne.) efter mordet avgav i en rapport över dödsskjutningarna vid Stureplan i . Polisinsatsen kritiserades skarpt, bl.a. bristen på central ledning. Inspektionen påpekade dessutom: 3 Det förtjänar att nämnas att den kritik som kan riktas mot polismyndig- heten i detta ärende är likartad den som framfördes av olika kommissioner efter mordet på statsminister . Det vill alltså synas som att polisen haft svårt att ta lärdom av sina misslyckanden. Det är troligt att detta hänger samman med oviljan att utvärdera dem. Det kan noteras att samma person var biträdande läns- polismästare vid bägge tillfällena och ådrog sig kritik av likartat slag båda gångerna. Frågan om dokumentation av bedömningar m.m. är besläktad med obenägenheten att överhuvudtaget göra mer systematiska analyser. Vårt allmänna intryck är att PU stått främmande inför detta behov. Det är illustrerat på många ställen i det föregående, framför allt genom från- varon av det vi kallat basanalyser beträffande internationella motiv- bilder men även i andra delar av utredningen. 3Polisinspektionens protokoll , s. 3. 4Jfr första rapport, SOU 1987:14 s. 66 och Parlamenta- riska kommissionen, SOU 1988:18 s. 45 ff, se även ovan, kapitel 1. I Sture- plansärendet reste biträdande länspolismästaren invändningar mot Polisinspek- tionens rapport, vilket föranledde dess chef att utveckla kritiken mot denne (Chefen för polisinspektionens skrivelse till Landshövdingen ). När vi säger att vårt intryck är att PU stått främmande för att utföra analyser menar vi dokumenterade analyser. Det är självfallet så att arbetet i hög grad bestått av just analyser – av tips, av vidtagna utred- ningsåtärder, av behovet att gå vidare med det ena eller andra uppslaget etc. På samma sätt har det naturligtvis förekommit ett analysarbete inom förundersökningsledningen. Det är ingalunda vårt intryck att arbetet i den meningen skulle ha bedrivits utan eftertanke. Vid våra samtal med spaningsledaren , liksom med förundersök- ningsledarna , har vi kunnat konstatera att det inom PU funnits en genomtänkt syn på i stort sett alla av de många uppslag som varit uppe till diskussion. Det är likaledes vårt intryck, som redan sagts, att utredarna i Palmegruppen överlag är kvalificerade och i och för sig analytiska i sitt arbete. Enligt vår mening är det emellertid stor skillnad mellan att bara analysera på egen hand eller diskussionsvis i en grupp och att upprätta en skriftlig analys. Att sätta analysen på pränt innefattar en förädlings- och kvalitetssäkringsprocess, som ofta nog leder till att det som bara var tänkt eller diskuterat ändrar form och riktning. Dessutom kan analysen då värderas och kontrolleras av andra på ett säkrare sätt än om den görs muntligen. Slutligen föreligger den stora fördelen att den finns kvar, som ett redskap i verksamheten samt ett stöd för minnet i senare skeden och för nytillkommande befattningshavare. Vi anser att allt detta är självklarheter som borde ha slagit igenom i arbetet med kom- plicerade brottsutredningar för länge sedan. Att det i så ytterligt ringa grad förekommer i detta ärende är en betydande brist, av såväl saklig som arbetsekonomisk betydelse. Det tydligaste exemplet i detta hänseende är att en så självklar sak som en brottsanalys upprättades först och då närmast som en biprodukt till gärningsmannaprofilen. Arbetet pågick och en stor del av tiden gick uppenbarligen åt just till brottsanalysen, vilket tyder på att det mesta fick göras från början. Även om själva profil- metodens värde i och för sig kan diskuteras torde ingen kunna bestrida brottsanalysens användbarhet. I brottsanalysen ingick också vissa resonemang kring erfarenheten av tidigare attentat mot statsmän, något det borde ha varit självklart att skaffa ingående kunskap om . Med bristen på systematiskt analysarbete sammanhänger de tenden- ser till alltför reaktivt utredningsarbete som återspeglas i utrednings- materialet. Som vi påpekat i anslutning till de resonemang vi fört angående behovet av basanalyser öppnar sådana för proaktiva utred- ningsinsatser (se kapitel 5). Omvänt innebär frånvaron av analyser att utredningen i stället inriktas på inkommande uppgifter, dvs. Detta är självfallet inte fel i sig; det mesta i en brottsutredning börjar i någon mening med ett tips eller liknande. Men PU har, som vi har exemplifierat i det föregående, reaktivt utrett sådant som borde ha klarats ut på eget initiativ, efter eget analysarbete. Ett tydligt exemplet på detta är den mycket omfattande utredningen av . Det hade i och för sig kanske inte gått att göra detta så väldigt mycket tidigare, men sättet det sattes igång på är enligt vår mening typiskt.