sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Vidare hänvisades till vad Washingtonöverenskommelsen innehöll angående egendom tillhörande personer vilkas fall förtjäna särskild behandling. 7.6.8Särskilt om restitutionsgods m.m. Som framkommit ovan tillsattes med stöd av lagen (1945 nr 520) om återställande av viss från ockuperat land härrörande egendom m.m. (restitutionslagen). ålades därutöver ytterligare uppgifter enligt kontrollagen, administrationslagen samt den s.k. dödningslagen.66 uppgifter var i huvudsak att efter framställning från eller beredning av Flyktkapitalbyrån avgöra frågor om restitution, kvarstad, särskild förvaltning, dödning av handlingar samt därtill hörande ersättnings- och kostnadsfrågor. 65Se ovan avsnitt 5.3.4. 66Lagen (nr 486) om dödande av vissa utanför befintliga handlingar. Avvecklingen av tyska tillgångar i 351 Under Restitutionsnämndens verksamhetstid, med sammanträden fr.o.m. t.o.m. , inkom 2 336 ärenden till nämnden. Av totala avgöranden gällde 1 281 kvarstad, 84 administration, 68 restitution, 52 dödning samt 830 kostnads- och arvodesräkningar. Kvarstad och administration har behandlats tidigare. I detta avsnitt inriktas framställningen därför främst på frågan om restitution av egendom. Enligt restitutionslagen kunde egendom som fanns i och som härrörde från ett ockuperat land återställas. Det är i sammanhanget viktigt att understryka att lagen gällde egendom härrörande från land vars område efter utgången av varit ockuperat och således inte egendom som rövats eller annars åtkommits i . En annan begränsning låg i begreppet egendom. Till skillnad från det västallierade – och senare det västtyska – institutet , avsågs i detta fall viss bestämd konkret egendom och inte, exempelvis, rätten till ett av nazisterna konfiskerat eller ariserat företag eller andra fordringar. I lagen undantogs dessutom egendom som införts till riket enligt handelsavtal eller annat avtal med ockupationsmakten eller eljest på grund av dess utfästelse, såframt införandet med hänsyn till vederlag och villkor i övrigt framstår som led i en normal affärstransaktion. Återställande av egendom kunde ske oavsett om förvärvaren i kunde anses ha gjort ett godtrosförvärv. För sådana fall stadgade lagen dock att förvärvaren hade rätt till ersättning av allmänna medel med skäligt belopp. Sammanlagt behandlade 68 restitutionsärenden. Det alldeles övervägande antalet fall avsåg återställande till norska medborgare av radioapparater som tagits i beslag av den tyska ockupationsmakten och sedermera försålts i . Ett tiotal ärenden gällde enbart frågan om ersättning till den från vilken sådana radioapparater hade återställts till rätte ägaren. Bland övriga restitutionsärenden har kommissionen återfunnit tre avgöranden genom vilka skilda lösören (oljemålning, antikt skåp respektive konsolspegel) som tagits i beslag i enligt lov om indragning av formue som tillhörer jöder återlämnades till rättsinnehavarna. I två av fallen hade de ifrågavarande föremålen efter beslagen försålts på auktion i . I två andra ärenden innebar besluten att vissa aktieposter i SKF återställdes till två franska medborgare. Aktierna hade på order av den tyska ockupations- makten i förts över till en bank i och senare sålts i . Ett exempel på avslag utgör ett beslut . Ansökan avsåg återställande av en rotationspress till en kommunistisk tidning i 352 Avvecklingen av tyska tillgångar i ansåg att maskinen på grund av utebliven betalning hade återgått till säljaren före beslaget. handlade även 52 ärenden enligt dödningslagen. Det allra största antalet gällde aktiebrev i skilda företag. 7.7Frågor kring genomförandet av likvidationen 7.7.1Vissa fordringsanspråk mot de tyska tillgångarna Frågan om dispositionen av de medel som friställdes genom avvecklingen av de tyska tillgångarna utreddes, som förut nämnts, av . Utredningen låg sedermera till grund för de allmänna riktlinjer för en tvångsclearing med som godkändes av 1950.67 inrättades som hade till uppgift att pröva och verkställa tvångsclearing av svenska fordringsanspråk mot de tyska tillgodohavanden, som hade spärrats hos Clearingnämnden.68 Kommissionens huvuduppgift i förevarande del är enligt direktiven, som tidigare konstaterats, att söka klarlägga om judisk egendom kom att ingå vid likvideringen av den tyska egendomen. Det finns emellertid anledning att också något beröra frågan om ett anspråk grundat på den nazistiska förföljelsen kunde tas upp och medföra rätt till utdelning vid den tvångsclearing som senare ägde rum. Dessa spörsmål var föremål för ett flertal överväganden, dels angående vem som kunde ställa sådana anspråk och dels avseende vilka anspråk som i så fall kunde komma i fråga. Som huvudregel gällde att endast svenska rättssubjekt kunde tillåtas delta i tvångsclearingen. Detta uttrycktes på så sätt att fordringen skulle ha varit på svensk hand . För att kunna ingå i borgenärskretsen krävdes m.a.o. svenskt medborgarskap per . I en framställning till Kungl. Maj:t påtalade ett antal emigrantföreningar att borgenärskretsen borde bestämmas på grundval av bosättning (domicilbegreppet) så att alla fordringsägare som var fast bosatta i skulle kunna betraktas som svenska.69 Av fram- 1950 nr 197. Maj:ts instruktion (1950 nr 490) för likvidationsnämnden. 69Framställning från Föreningen , och Tyska Socialdemokratiska Partistyrelsens Avvecklingen av tyska tillgångar i 353 ställningen framgick att det i fanns cirka 3 000 bosatta flyktingar från och att flertalet av dem hade kommit hit . Det övervägande antalet var statslösa och endast en mindre del var fortfarande tyska medborgare. Föreningarna ansåg att viss gottgörelse via tvångsclearingen borde ske till nazismens offer såsom ersättning för de skador som tillfogats dem. uttalade i ett yttrande över framställningen bl.a. följande:70 Här i riket vistande förutvarande tyska statsanhöriga och övriga flyktingar sakna visserligen möjlighet att genom egna statsmyndigheter få sina anspråk tillgodosedda, men detta förhållande medför icke att de svenska myndigheterna böra låta dem få del av förevarande medel i annat fall än då deras anknytning till fått den fasthet, att de upptagits till svenska medborgare. hänvisade kommittén till de olika åtgärder som hade företagit för att ge hjälp till nazismens offer, däribland åtagandet enligt Washingtonöverenskommelsen att betala till i . I sitt betänkande vidhöll kommittén i princip sin i nämnda yttrande redovisade ståndpunkt. Enligt kungörelsen (1948 nr 26) angående anmälan av vissa fordringar hos gäldenärer i skulle svenska rättssubjekt anmäla sina fordringar före . sammanställde anmälningarna och indelade dessa i tre grupper nämligen: kommersiella fordringar, exempelvis fordringar p.g.a. det svensk-tyska varuutbytet, finansiella fordringar, såsom bankfordringar etc. samt övriga fordringar, exempelvis fordringar på lön. I motiven till de allmänna riktlinjer för tvångsclearingen, som godkändes av 1950, anfördes att till , förutom kommersiella, finansiella och övriga fordringar även hade anmälts andra anspråk på betydande belopp.71 En stor del därav avsåg ersättning för bombskador72 samt för avgifter och annat, som lagts å judar enligt rasdiskrimineringslagarna i m.m. Större delen av Se Tyskmedelskommitténs betänkande s. 42 ff, bilagt prop. 1950 nr 197. Ibid. s. 44. , 39,8 tyska riksmark jämte ett antal belopp i olika främmande valutor, prop. 1950 nr 197 s. 11. 72Många tysklandssvenskar hade lidit förluster till följd av direkta krigshändelser i . En summa på ställdes till förfogande för denna grupp. Ersättning skulle endast ske i ömmande fall och det ålåg den nyinrättade att ombesörja fördelningen av det ställda beloppet. 354 Avvecklingen av tyska tillgångar i SOU 1999:20 dessa anspråk torde icke kunna ifrågakomma vid den slutliga utdelningen. Motiven anbefallde stor återhållsamhet när det gällde möjligheten att tillgodose skadeståndsanspråk inom tvångsclearingens ram.73 Härtill kommer att många i bosatta flyktingar och överlevande från nazismens övergrepp inte var svenska medborgare . Visserligen hade Kungl. Maj:t en möjlighet att ge dispens i ömmande fall. Vid en genomgång av de dispensärenden som behandlades av utrikesdepartementet74 har dock inte påträffats något fall där dispens har getts för skadeståndsanspråk från ett i bosatt offer för nazistisk förföljelse. Här kan som exempel nämnas , född i . Hon tvingades på grund av den tyska raslagstiftningen att lämna sitt arbete och flydde 1939 till . Hon blev svensk medborgare . Beträffande hennes skadeståndskrav mot uttalade : det måste antagas att . vid uppkomsten av fordran icke var svensk medborgare och att nämnden därför, med hänsyn till vedertagen folkrättslig praxis och de för nämndens verk- samhet fastställda reglerna, icke kan upptaga dessa anspråk till be- dömande. Maj:t lämnade senare en framställning om dispens utan bifall.75 Däremot har kommissionen uppmärksammat att dispens ibland medgavs flyktingar i andra fall än då det var fråga om skadestånds- anspråk. Som exempel kan nämnas två judiska makar som flydde från och blev svenska medborgare först . Deras begäran om ersättning via tvångsclearingen för vissa banktillgångar bifölls med hänsyn till den relativt långa tid de hade bott i och att omständigheterna var ömmande.76 prövade sammanlagt över 20 000 svenska anspråk mot de tillgängliga tyskmedlen, som beräknades uppgå till 378 miljoner kronor.77 Nämnden tillerkände därvid den svenska staten utdelning till fullt belopp bl.a. för de , som i enlighet med Washingtonöverenskommelsen, hade ställts till förfogande för det 73 nr 197 s.27. Departementschefen hänvisade bl.a. till att det i många fall borde ankomma på tysk, och inte svensk, domstol att pröva frågan om skadeståndsskyldighet. 74HP 80 T. 75UD:s arkiv, HP 80 T/ spec. doss. Tyska tillgångar i , 24. 76HP 80 T 20. 77Av dessa tillhörde den tyska staten, allt övrigt var enskild egendom. Se närmare : Rätt eller Moral? Den tyska egendomen i 1944-1956. Avvecklingen av tyska tillgångar i 355 tyska folkhushållets räkning och för de återlämnade partierna rövat belgiskt och nederländskt guld till ett sammanlagt värde av . Efter att andra prioriterade fordringar erhållit utdelning till fullt belopp verkställdes en första utdelning på på icke förmånsberättigade anspråk. Vid slututdelningen fastställdes en ytterligare utbetalning av . Den sammanlagda utdelningen för de oprioriterade fordringarna blev således . Genom Washingtonöverenskommelsen 1946 uppnådde , som redovisats tidigare, att de tyska tillgångarna i inte skulle betraktas som en källa för krigsskadestånd och att svenska fordrings- ägares intressen tillvaratogs. De västallierade åtog sig enligt avtalet bl.a. att svara för att de tyskar vars egendom likviderats skulle få kompensation härför och förband sig å sin sida att inte överlåta några tyska tillgångar till tyska medborgare. Innan den svenska likvidationen av tysk egendom var genomförd grundades . De västallierade medgav att den nya staten bl.a. fick uppta förhandlingar om den tyska egendomen utomlands. Därvid förutsattes att de västallierade befriades från sin skyldighet enligt att ersätta de tyska gäldenärerna. eftersträvade att samtliga förbud mot tyska kapitalplaceringar utomlands hävdes och att de tyska rättsägarna erhöll ersättning. och träffade efter långdragna förhandlingar en överenskommelse i ämnet i mars 1956.78 Som tidigare nämnts, innebar detta avtal att likvidationen av de tyska tillgångarna skulle förklaras avslutad och den svenska kontrollagstiftningen sättas ur kraft. Med de västallierades samtycke upphävdes även förbudet mot återförsäljning till tyska rättssubjekt. Beträffande frågan om ersättning till de tyska rättsägarna så hade innehållit avseende fordringsanspråk grundade på innehav av tyska obligationer vilka lån hade reglerats särskilt i det s.k. 1952 angående tyska utlandsskulder. Dessa likvidationsmedel ställdes nu till förfogande för Deutsche Revisions- und Treuhand Aktiengesellschaft (Treuarbeit) i am Main.79 78SÖ 1956 N:o 35-37, se även prop. 1956 nr 172. 79Sverige förband sig att ställa till förfogande alla från likvidationen härrörande och efter avräkning i tvångsclearingen återstående eller ytterligare tillkommande 356 Avvecklingen av tyska tillgångar i Treuarbeit förvaltade de överlämnade medlen såsom ett särskilt förmögenhetsobjekt Liquidationsausgleichsfonds (fonden). Fonden till- fördes även medel från en indrivning av svenska fordringar mot tyska gäldenärer som Treuarbeit verkställde. Berättigade att erhålla ersättning ur fonden var rättssubjekt, vilkas egendom hade likviderats i . Enligt överenskommelsen skulle meddela Dienststelle für Auslandsvermögen i namnen på de ersättningsberättigade och för dessa bokförda likvidationsbelopp. Den tyska myndigheten skulle sedan upprätta en tabell i vilken skulle anges de ersättningsberättigade samt de bokförda beloppens motvärde i tyska mark. Det beräknades att medlen i fonden skulle täcka en ersättningsbetalning på två tredjedelar av de nettobelopp som likvidationen av respektive tillgångar hade inbringat. Om utdelningsbeloppen uppgick till två tredjedelar skulle enligt artikel 6 överenskommelse och träffa en ny överenskommelse angående användningen av de i fonden eventuellt kvarstående medlen. Härvid skulle bl.a. i synnerhet ömmande fall, under den nationalsocialistiska regimen på grund av politisk eller religiös övertygelse eller rastillhörighet förföljda, landsförvisade samt flyktingar tillgodoses. Någon överenskommelse beträffande en sådan särskild utdelning av överskott synes, såvitt kommissionen har kunnat utröna, inte ha träffats. Anledningen härtill är sannolikt att det inte uppkom något överskott i fonden. För detta talar också att de båda regeringarna i en tilläggs- överenskommelse 1959 ställde sig som ekonomiska garanter för att den angivna ersättningskvoten om två tredjedelar skulle uppnås.80 För ersättningsberättigade med säte eller hemvist utanför För- bundsrepubliken och skulle, enligt signaturprotokollet till överenskommelse, utse ombud, såvida icke särskilda omständigheter göra detta onödigt. Kommissionen har gjort efterforskningar i Bundesarchiv för att bland annat jämföra den tyska tabellens uppgifter om ersätt- ningsberättigade med de uppgifter som kommissionen funnit bland Flyktkapitalbyråns material. Ett primärt syfte var därvid att om möjligt få ytterligare material för bedömningen av om viss likviderad egendom varit judisk. Det var kommissionens förhoppning att en jämförelse också Vidare kvarstod av de som var avsedda för inköp till det tyska folkhushållet, för den franska ockupationsmaktens räkning . Denna summa överfördes till den dåvarande västtyska . 80 SÖ 1959 N:o 73-74. Av denna överenskommelse framgår också att några ytterligare ersättningsberättigade inte anmäldes utöver de som tidigare hade anmälts till Dienstelle für Auslandsvermögen in . Avvecklingen av tyska tillgångar i 357 skulle kunna ge besked om tillförlitligheten hos de s.k. reskontra, vilka är de enda handlingar som kommissionen återfunnit i Flyktkapitalbyråns arkiv vilka direkt anger om viss egendom likviderades. Vidare var kommissionen särskilt intresserad av den grupp om cirka 40 namn där egendom enligt reskontra hade likviderats och där personerna i fråga under handläggningen i inte hade avhörts. En genomgång av de handlingar från Treuarbeit och Dienststelle für Ausslandsvermögen som finns arkiverade i Bundesarchiv visade att arkivbestånden från dessa myndigheter hade utsatts för en omfattande gallring och att det eftersökta tabellmaterialet inte fanns förvarat där. Genom det tyska finansministeriets försorg har kommis- sionen därefter fått tillfälle att närmare studera de tabeller som tidigare hade förvarats av dåvarande Dienststelle für Auslandsvermögen in . En genomgång av nämnda tabellmaterial visade att de i Flyktkapitalbyråns arkiv förvarade reskontra till övervägande del över- ensstämde med de tyska tabellernas uppgifter om ersättningsberättigade. Det tyska tabellmaterialet gav dock tyvärr inte någon information om verkställda utbetalningar och beträffande vilka som därvid ansetts ersättningsberättigade. Inte heller har tyska myndigheter på förfrågan kunnat lämna upplysningar i varje enskilt fall. Komissionen har i detta läge beaktat förutsättningarna för att ytterligare undersökningar i tyska arkiv skulle förväntas ge någon närmare information om bl.a. den utmönstrade gruppen om 40 personer och därvid funnit att sådana efterforskningar – trots relativt stora och tidskrävande arbetsinsatser – inte skulle leda till något säkert resultat. Eftersom det inte heller var kommissionens avsikt att närmare granska de tyska myndigheternas handläggning av ersättningen till de tyska rättsägarna valde kom- missionen att avstå från ytterligare undersökningar. För att ändå få något begrepp om hur många som inte hörde av sig till de tyska myndigheterna kan möjligen följande uppgifter från en handling som påträffats i Bundesarchiv vara vägledande.81 Av handlingen, som avser de båda dåvarande tyska staterna, kan utläsas att bodde 909 ersättningsberättigade i dåvarande DDR och att av dessa hade 20 stycken erhållit utbetalning. Av 300 ersättningsberättigade med okänd adress hade 93 stycken påträffats och erhållit utbetalning. 81 Kommissionens dnr 81/98. 358 Avvecklingen av tyska tillgångar i Även om Flyktkapitalbyrån inrättades på svenskt initiativ var den ram som ytterst blev vägledande för byråns verksamhet resultatet av de förhandlingar som genomfördes i mellan och de västallierade, det s.k. Washington- avtalet. Sammanfattningsvis kan denna överenskommelse mycket för- enklat sägas ha inneburit att åtog sig att likvidera den tyska egendom som fanns i landet medan de allierade åtog sig att ersätta de tyska rättsägarna. upphävdes genom en överenskommelse mellan 1956. Den tidsperiod som kommissionen i förevarande del har haft till uppgift att undersöka har således spänt över omkring . Eftersom utgjorde själva ramen för Flykt- kapitalbyråns verksamhet har det för kommissionen framstått som naturligt att inledningsvis undersöka i vad mån överenskommelsen reglerade frågan hur egendom som tillhörde eller ursprungligen hade tillhört offer för den nazistiska förföljelsen skulle behandlas. Kom- missionen har därvid kunnat konstatera att denna fråga, såvitt framgår av avtalstexten och annat granskat material, inte varit föremål för någon närmare diskussion. Något direkt undantag eller någon särreglering för egendom som tillhört offer för naziförföljelsen gjordes således inte. I tilläggsbrev nr 9 angavs emellertid bl.a. att icke-tyska främmande medborgares intressen skulle skyddas i samma utsträckning som svenska medborgares intressen vid alla försäljningar och likvidationer samt att undantag fick göras för personer, vilkas fall förtjäna särskild behandling. Kommissionens genomgång av myndigheternas praxis, främst då Flyktkapitalbyråns och , har till en början visat att avsaknaden av särbestämmelser, direkt hänförliga till nazismens offer, åtminstone ledde till en praxis vilken kan karaktäriseras som i huvudsak byråkratiskt korrekt och formad på strikt juridiska bedömningar. I många fall ter den sig som påtagligt fyrkantig och präglas inte sällan också av en något förvånande okänslighet. En mer allmän observation är t.ex. att myndigheterna i sina krav på stöd eller bevis för lämnade uppgifter tycks ha underskattat de rent praktiska svårigheter eller hinder som lätt kunde föreligga för en rättssökande. Det finns för övrigt exempel som tyder på att bevis- värderingen i ärenden som gällt offer för nazistisk förföljelse, eller där annars starka humanitära skäl åberopats, ingalunda varit mer välvillig än i fall som t.ex. angått ifrågasatta nazisympatisörer. Kommissionen har vidare noterat att myndigheterna i endast något enstaka fall tycks ha Avvecklingen av tyska tillgångar i 359 bistått parter, som haft förutsättningar att kräva och få ersättning i , genom att lämna upplysningar om denna möjlighet. I regel har meddelade beslut, liksom andra underrättelser till parter, varit påtagligt knapphändiga och standardiserade. Det kan slutligen konstateras att Flyktkapitalbyråns egna initiativ och utredningar främst inriktats på ärenden som gällt företag och kommersiella tillgångar och endast i mindre mån sådana som avsett privat egendom. Mot bakgrund av vad som sagts och övriga iakttagelser har kommissionen dragit den slutsatsen, att risken för att judisk egendom likviderats i inte ringa utsträckning kan ha berott på om myndigheterna utifrån, genom part eller ombud för denne, tillförts ett riktigt och godtagbart beslutsunderlag angående bl.a. medborgarskap och hemvist. Vad särskilt gäller tillämpningen av kriterierna för begreppet tysk egendom finns anledning förutsätta att en stor del av de tyska judarna som överlevde kriget var statslösa och bosatta i andra länder än . Genom deportationerna österut hade Förintelsens offer för- lorat sin tidigare nationalitet. För den händelse nu åsyftade personer hade tillgångar här i landet skulle dessa därför redan på grund av definitionen av tysk egendom ha undantagits från skingringsförbud och likvidation. Mot bakgrund av den tidigare redovisade slutsatsen, angående behovet av aktivitet från partens sida, har kommissionen vid sina efterforskningar bl.a. ägnat särskilt intresse åt fall där likvidation skett, trots att ingen avhörts i ärendet, och där det inte på grund av andra omständigheter framstått som osannolikt att fråga var om judisk egendom. Denna grupp kom att omfatta omkring 40 personer. Det kan finnas flera skäl till att en underrättad part inte hörts av. En realistisk sådan anledning är att rättsägaren tillhör Förintelsens offer. Med hänsyn härtill har kommissionen genom egna efterforskningar i tyska arkiv samt skilda förfrågningar hos tyska myndigheter sökt inhämta ytterligare upplysningar om den aktuella gruppen. Tyvärr har emellertid resultatet av dessa ansträngningar blivit till mycket ringa hjälp. Vad sedan gäller tillämpningen av möjligheten enligt Washington- avtalet att göra undantag för egendom som direkt eller indirekt ägdes av någon vilkens fall förtjäna särskild behandling har kommissionen gjort följande iakttagelser. Flyktkapitalbyrån och andra myndigheter synes åtminstone till en början ha varit ytterst sparsamma med att utnyttja denna undantags- möjlighet. Det enda ärende, som kommissionen har påträffat, där en direkt hänvisning lämnades till undantagsmöjligheten, är ett av Kungl. Maj:t beviljat friställande av ett belopp till förmån för arvingar- na till en tidigare innehavare av ett ariserat företag. Året innan, 1951, 360 Avvecklingen av tyska tillgångar i Maj:t i ett annat fall tagit hänsyn till att ägaren till den aktuella egendomen hade utstått nazistisk förföljelse. Kommissionen har således uppmärksammat att en viss uppmjukning av praxis har skett kring vad avsåg egendom som tillhörde eller hade tillhört personer som lidit under den nazistiska förföljelsen. Flyktkapitalbyråns inställning till och behandling av anspråk på grund av skilda ariseringsåtgärder var, som förut angetts, baserad på civilrättsliga överväganden som i sig knappast kan ifrågasättas. Det kan dock bl.a. just i dessa fall beklagas, att man från myndigheternas sida i stor utsträckning underlät att som hjälp ge upplysningar om hur veder- börande i annan ordning skulle kunna göra sin rätt gällande. Av vad som redovisats i föregående avsnitt kan sammanfattningsvis konstateras att det finns säkra belägg för att judisk egendom har likviderats av Flyktkapitalbyrån. Det rör sig därvid inte om något större antal fall. Enligt kommissionens bedömning finns det emellertid anledning räkna med att detsamma kan ha skett också i andra fall. Kommissionen tänker därvid bl.a. på den tidigare berörda gruppen på omkring 40 personer liksom på andra ärenden i vilka det tillgängliga materialet varit och förblivit ofullständigt.