sou · GNB392d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Ser vi på resultaten från SOM-undersök- ningen framkommer dock att personröstningen var vanligare på landsbygden än i storstäderna, personröstade i riksdagsvalet enligt SOM-data.6 Personröstandet var också något vanligare bland högutbildade än bland lågutbildade. Ett resultat som också fann 1994 och 1995 (1996:198, 1998:71). Kyrkofolket som regelbundet går till gudstjänst personröstade oftare än människor som aldrig går i kyrkan, mot . Två grupper som uppvisade bland de högsta andelarna personröstare var småföretagare och jordbrukare. I absolut topp låg jordbrukarna som personröstade i riksdagsvalet . En annan grupp som också personröstade något mer ofta än genomsnittet var invandrare som blivit svenska medborgare. Antalet svarspersoner i gruppen är begränsat (105 personer), men bland dem personkryssade . Andelen var ungefär densamma oavsett om de ursprungligen kom från ett nordiskt land, från ett land i utanför eller från ett land utanför . Personröstningen var inte lika jämnt spridd över de olika partierna. Väljare som röstade på något parti till vänster tenderade att personrösta mindre ofta än borgerliga väljare (se tabell 6). Andelen personröstare i riksdagsvalet höll sig kring för v-, s- och mp-väljare. Bland moderat- och folkpartiväljare var andelen personröstare något högre, . Flest personröstare återfanns bland väljare som röstade på och , 38 6 Data kommer års nationella SOM-undersökning som till dels omfattade ett urval på 5 600 personer, till dels ett urval på 2 800 personer. SOM-studierna genomförs i form av enkätstudier, se och 1999. och tätplace- ring är inte överraskande. Samma partier uppvisade höga andelar personröstare såväl i de kommunala experimenten 1994 som i EU- parlamentsvalet (1996:199, 1998:75). Skillnaderna i benägenheten att delta i personvalet mellan olika partiväljare skall inte ses som ett stort demokratiskt problem. Men helt problemfritt är det inte. I den mån personröstande för med sig allt det goda som diskuterats – till exempel bättre kontakter mellan väljare och valda och ett ökat politikerförtroende – kommer de godheterna främst att tillfalla partier som har många personväljare. I ett längre perspektiv kan alltså skillnader i utnyttjandet av personvals- möjligheten mellan olika partiers väljare få konsekvenser för hur systemet fungerar. Tilltron kan öka för partier med många person- röstare. Övriga partier kan tvärtom få uppleva en ökad misstro. Men även om personvalets alla godheter inte realiseras skulle förmodligen ett personvalssystem med mycket stora skillnader i personröstande mellan olika partiers väljargrupper ha svårt att överleva. En deltagandekanal som endast utnyttjas av vissa partiers väljare och inte av andras skulle få legitimitetsproblem. Personkryssande är visserligen frivilligt men utnyttjandet får inte skilja sig allt för mycket åt. De partiskillnader som återfanns i valet kan dock knappast sägas utgöra något problem på kort sikt. Speciellt inte som det går att visa att skillnaderna till stor del hade att göra med inställningen till personval. Väljare som är negativa till fenomenet personval har en mindre benägenhet att personrösta än väljare som är positiva. Och som vi såg tidigare var en negativ attityd något vanligare bland väljare till vänster än bland borgerliga väljare. Tabellerna 6 och 7 ungefär här Resultaten i tabell 7 visar mycket tydligt att väljare som var kritiska till det nya personvalssystemet och som var negativa till personval hade en klart mindre benägenhet att personrösta än väljare som var positiva och som hellre ville ha mer av personval än mindre. Andelen personröstare i riksdagsvalet var bland dem som överhuvudtaget inte ville ha personval mot bland dem som ville ha mer av personval. En implikation av resultatet är att andelen personröstare kommer att öka mer eller mindre automatiskt om det nuvarande svaga motståndet mot personval minskar än mer. Och motståndet kommer att minska om attityderna till personval förändras enligt social inlärningsteori som säger att bekantskap och vana vid ett fenomen ofta leder till ökad acceptans. Det förväntade och i många avseenden centrala sambandet mellan politiskt engagemang och personröstande återfanns vid valet . Engagerade väljare personröstade mest. Demokratins mest aktiva, förtroendefulla, engagerade och kunniga väljare var de som i störst utsträckning anammade den nya deltagandekanalen. Oengagerade, okunniga och misstroende väljare var sämre på att utnyttja den nya personvalsmöjligheten. Resultaten i tabell 8 visar att skillnaderna i vissa fall var relativt stora. Bland väljare med ett mycket stort politiskt intresse personröstade . Motsvarande andel bland väljare med lägsta graden av politiskt intresse var . Andelen personröstare var bland den lilla gruppen väljare som hade ett mycket stort förtroende för politiker. I den mycket större gruppen väljare som tvärtom hade ett mycket litet förtroende för politiker var andelen personröstare . Bland de politiskt mest kunniga väljarna utnyttjade möjligheten att personkryssa. Bland de mest okunniga var motsvarande andel . Alla samband och skillnader går i förväntad riktning, men kanske kan man förvånas något av att de inte är större än de är. Varför, kan man fråga sig, personröstade inte ännu fler bland politiskt intresserade och kunniga väljare. Andelar kring är inte direkt imponerande. Tabell 8 ungefär här En tröst i sammanhanget kan dock vara att data från SOM-undersök- ningen visar att personvalsreformen fungerar som väntat i det civila samhället, dvs att aktiva föreningsmänniskor personröstade något oftare än andra; inte mycket mer men mer. Människor som t ex går på möten eller har uppdrag i kulturföreningar och idrottsföreningar personkryssade något mer än genomsnittet. Det civila samhällets aktivister är också något mer aktiva än genomsnittet i det nya personvalssystemet. Klart mest aktiva av alla var medlemmar i politiska partier. Bland medlemmar med någon form av uppdrag i ett politiskt parti person- röstande inte . Partimedlemmar som brukar gå på möten personkryssade till . Partimedlemmar tenderade m a o att utnyttja den ytterligare kanal till påverkan av kandidatutvalet som personvalsreformen innebär. Det betyder att många tog chansen att inte bara påverka kandidatsammansättningen vid nomineringsmöten och medlemsomröstningar utan också via det nya personvalet. Två chanser är bättre än en om man är engagerad. Enkelt sammanfattat visar resultaten att personröstandet 1998 var förhållandevis jämnt spritt där det borde vara jämnt spritt, dvs över olika social grupper. Och att det var ojämnt spritt där det borde vara ojämnt spritt, dvs över grupper med olika politiska kunskaper och engagemang. Personröstande var vanligare bland politiskt engagerade och kunniga väljare. Personröstande var också vanligare bland personer som gillade personval. Den principiella inställningen till personval var en av de viktigaste förklaringsfaktorerna bakom deltagande eller inte deltagande personval. Den relativt lilla gruppen väljare som ogillade det nya personvalssytemet personröstade i mycket liten utsträckning. Väljare som inte deltog i personvalet – som röstade på ett parti, men som inte kryssade för någon kandidat – avslöjar mycket tydligt vad som var det största problemet med personvalet såsom det fungerade 1998. Det största problemet var att väljarna hade för dålig information om de kandidater de skulle välja emellan. När väljare som inte personkryssade tillfrågades om vilka de viktigaste skälen var till att de inte personröstade i riksdagsvalet var det klart vanligaste svaret att de visste för lite om kandidaterna. av dem hänvisade till otillräckliga kunskaper om kandidaterna. Resultaten i tabell 9 visar att övriga skäl (ointresse, svårt att välja, krångligt, betydelselöst mm) endast angavs av några enstaka procent. Det enda andra skäl som också nämndes med någon större frekvens var att man var negativ och motståndare till personval (). Tabell 9 ungefär här Båda skälen förefaller högst förnuftiga. Det är inte lätt att delta i något när man inte vet någonting om de alternativ man förväntas välja emellan. Likaså är det inte lätt att delta i något man principiellt är emot. Den förstnämnda större gruppen kan antagligen rekryteras till att delta i framtida personval om kandidatinformationen blir bättre. Den senare gruppen av personvalsmotståndare blir svårare att få med. Väljarnas klagan över att de inte kände till kandidaterna hade fog för sig. I valundersökningarna har vi undersökt i vilken utsträckning som väljare känner till kandidaterna på valsedlarna. Resultaten utgör en dyster läsning. Andelen partiväljare som åtminstone kan namnge en riksdagskandidat i den egna valkretsen har minskat . Kandidatkännedomen på den gamla andrakammar- tiden var bättre än under den moderna enkammarriksdagens tid. Vid andrakammarvalen 1956-68 när ledamöterna hade bostadsband, dvs bodde i sin egen valkrets, kunde av partiväljarna namnge någon kandidat på valsedeln i eftervalsundersökningarna. Vid valen därefter har andelen partiväljare som kan uppge namnet på åtminstone en riksdagskandidat i den egna valkretsen aldrig varit . Den har hållit sig mellan , med valet uppvisande , ungefär samma nivå som 1991 () och 1994 (). Personvalspremiärens utmärks alltså av ungefär samma grad av kandidatkännedom som vid de tidigare valen . Någon förbättring i kandidat- kännedomen innebar inte det första personvalet. Valrörelsen tycks dock ha haft en viss kunskapsuppbyggande effekt. Andelen personer som kunde namnge någon kandidat var något högre i eftervalsstudien än i förvalsstudien, mot . Jämfört med valrörelserna 1985, 1991 och 1994 var kunskapseffekten större 1998. Jämfört med tidigare valrörelser på sextio- och sjuttiotalen var dock den kunskapshöjande effekten av valrörelse klart mindre. Vid valet ökade t ex andelen partiväljare som kunde namnge en kandidat från i förvalsstudien till i eftervalsstudien (1993:33). Bland de väljargrupper som har en speciellt bristfällig kandidat- kännedom återfinns unga väljare (kunde namnge en kandidat), storstadsbor (), invandrare som blivit svenska medborgare () och personer utan politiskt intresse (). Mönstret känns igen från tidigare val. Precis som tidigare är också kvinnor något mindre kunniga om kandidatnamn än män (), liksom lågutbildade har mindre kandidatkänne- dom än högutbildade (). Skillnaderna har dock i båda fallen blivit klart mindre än de var längre tillbaka i tiden (1993:34-35). Partimässigt var väljare, precis som oftast i tidigare val, bäst på att känna till kandidatnamn. Nästan hälften av väljare uppgav ett kandidatnamn (). Sämst på kandidatkännedom var väljare med som angav något namn.7 De siffror över graden av kandidatkännedom som vi diskuterat har inte varit korrigerade för nämnande av felaktiga namn. Om vi gör en sådan korrigering för resultaten blir andelen partiväljare som korrekt kan uppge något kandidatnamn i den egna valkretsen , lägre än den okorrigerade siffran på . Exempel på fel som begås är att nämna partiledaren eller olika kommunpolitiker. Om vi också inkluderar icke-röstarna i analysen och ser på graden av korrekt kandidatkännedom i hela valmanskåren blir resultatet något sämre, istället för 32.8 Internationellt sett är en korrekt kandidatkännedom på inte särskilt imponerande. Många länder kan uppvisa bättre siffror, speciellt länder med majoritetsval i enmansvalkretsar, men också länder med proportionella valsystem i flermansvalkretsar (1997). I det internationella forsknings- projektet of (1999) har man börjat att samla in jämförbara resultat kring väljares kandidat- kännedom. Preliminära siffror från valundersökningar i ett tiotal länder visar på klart högre andelar medborgare som korrekt kunde ange namnet på åtminstone en kandidat i den egna valkretsen i majoritetsvalsytem än i system med proportionella val. kunde i genomsnitt av valmanskåren korrekt namnge någon kandidat. I system med proportionella val i flermansvalkretsar var motsvarande siffra endast i genomsnitt . 7 Resultaten för olika gruppers och partiers kandidatkännedom gäller hela urvalet , dvs förvals- och eftervalsundersökningarna sammanslagna. 8 Resultaten gäller för eftervalsstudien. Motsvarande andel personer som korrekt kunde ange någon kandidat i förvalsstudien var . kunde 58, korrekt namnge någon kandidat. I länder med proportionella valsystem som , och var kandidatkännedomen sämre, 26, . Det vill säga på ungefär samma nivå som kandidatkänne- domen i (). Den låga nivån på kandidatkännedomen i är med andra ord inte överraskande. Den är tvärtom rätt typisk för politiska system som det svenska med proportionella val i flermansvalkretsar. Figur 1 ungefär här; halv sida En mycket påtaglig illustration till att den svenska kandidatkänne- domen är mycket bristfällig är att endast cirka hälften av personröstarna i riksdagsvalet kunde uppge något kandidatnamn i den egna valkretsen (). Bland väljare som inte personröstade var kandidatkännedomen sämre, men inte radikalt sämre; bland dem namngav någon kandidat. Om vi specificerar uppgiften ännu mer och undersöker hur stor andel av personröstarna som kunde namnge vem de hade personkryssat för, visar det sig också vara enbart cirka hälften som kunde uppge ett namn. I eftervalsintervjuerna kunde uppge namnet på den kandidat de kryssat för. Resultaten var inte bättre i undersökningen före valet. Bland väljare som angav att de avsåg att personrösta i förvalsstudien kunde namnge den kandidat de tänkte stödja.9 Att osäkerheten måste ha varit stor illustreras av att av dessa kandidatkunniga väljare med en avsikt att personkryssa verkligen personröstade på valdagen. En tredjedel av dem gick och röstade utan att fullfölja sin avsikt att stödja en speciell kandidat. Resultaten demonstrerar inte bara att kandidatkännedomen var högst bristfällig när personvalet hade sin premiär 1998. De visar också att kandidatkännedom inte var en nödvändig kunskap för att kunna personrösta. Uppenbarligen personröstade många väljare utan att veta 9 Resultaten har inte kontrollerats för om det namn som uppges verkligen förekom på det relevanta partiets valsedel i den aktuella valkretsen. namnet på den kandidat de röstade på. Andelen väljare som person- röstade bland personer som hade någon form av kandidatkännedom var . Motsvarande siffra bland väljare utan kandidatkännedom var så hög som . Graden av övervägd reflektion inför personröstningen kan inte ha varit särskilt stor om väljaren inte ens kom ihåg namnet på den kandidat som fick krysset. Kunskapsmässigt var personröstare som inte kunde uppge vem de röstat på mindre kunniga än personröstare som kom ihåg vem de kryssat för. Den förra gruppen rymde med politiska kunskaper på högsta nivå på vårt kunskapsindex. Motsvarande andel i den senare gruppen var . Tillfälligheter och snabba intryck under valrörelsen kan naturligtvis ha spelat in när det gäller om man personkryssade eller inte. Men andelen personröstande var inte högre bland de lättrörliga väljare som bytte parti under valrörelsen, eller bland väljare som bytte parti 1998 jämfört med . Resultatet var snarare det omvända. Andelen personröstare var bland partibytarna under valrörelsen och bland partibytarna mellan valen, i båda fallen något lägre siffror än andelen personröstare bland stabila väljare, . Många personröstare hade dåliga kandidatkunskaper, men de var alltså inte mer rörliga mellan partierna än andra väljare. Det resultatet kan tyda på att andelen väljare som bytte parti under intryck av någon attraktiv kandidat i ett annat parti var begränsad 1998. Mellanparti-personval blev kanske trots allt så ovanliga som personvalets konstruktörer hade hoppats på. Ett sätt att analysera frågan är att studera sambandet mellan partisympati och partival bland personröstare och icke-personröstare. Svenska väljare röstar till på det parti de identifierar sig med och tycker bäst om (1994:97). Taktiskt röstande för att rädda in något parti i är en av förklaringarna till att sambandet inte är . Mellanparti-personröstande skulle kunna vara ett annat skäl till att avvika från ens bästa parti och tillfälligt stödja ett annat parti som lanserat någon populär kandidat. Om vi jämför kopplingen mellan partisympati och partival för personröstare och icke-personröstare visar det sig emellertid att det inte är någon skillnad i graden av partiavvikelse. I båda fallen var andelen väljare som inte röstade på sitt bästa parti bra nära exakt densamma, för personröstare och för icke-personröstare. Resultaten bygger på ett begränsat antal svarspersoner, speciellt bland personröstarna. Därför är det tillfredställande att resultaten blir desamma om vi genomför analysen på SOM-data, som inte röstade på sitt bästa parti bland både personröstare och icke-personröstare. En mycket detaljerat studium av den lilla grupp svarspersoner om sexton väljare som inte röstade på sitt bästa parti utan på något annat parti, och som uppgav namnet på den kandidat de personröstade på, visar dock på ett visst mönster. Inte mindre än fyra av de sexton svarspersonerna var moderater som röstat på och kryssat för . Övriga tolv personer uppgav andra och olika kandidater som de hade kryssat för. Resultatet antyder att taktik att sätta upp på någon valsedel i samtliga valkretsar kan ha vunnit röster åt partiet. Men resultatet visar också att det krävdes en populär partiledare för att på marginalen åstadkomma något litet mellanparti-personröstande. En analys av hur väljarna själva motiverade sina partibyten ger ytterligare tyngd åt slutsatsen. Endast en enda svarsperson anförde några personskäl som orsak till partibyte, andra än sådana skäl som hade med partiledarna att göra. Men hänvisningar till partiledarna förekom relativt ofta. Sammanlagt av alla partibytare som uppgav något skäl för sitt partibyte 1998 hänvisade till någon partiledare som hade stött bort eller attraherat. Det är en något högre siffra än vid de senaste valen, men inte något rekord. I valet med Westerbergeffekten pekade av partibytarna på partiledarnas betydelse (1993:20). Som alltid i svenska val motiverar de allra flesta väljare sitt partivalsbeteende med ideologiska skäl eller åsikter i olika sakfrågor (och 1995:47-48). Men sakfrågor och ideologier stod inte i centrum när väljarna skulle motivera sitt personröstande 1998. Resultaten i tabell 10 visar mycket tydligt att andra skäl låg bakom deltagandet i personvalet. kunde visa att när väljarna själva fick motivera sitt person- röstande i EU-parlamentsvalet var kandidaternas åsikter den enskilt viktigaste faktorn bakom personvalet (1998:77). Men det var uppenbarligen något speciellt för just det valet med en dominerande EU-fråga. Vid riksdagsvalet var det av personröstarna som hänvisade till någon sakfråga eller ideologisk position som skäl för sin personröst. De vanligaste skälen handlade istället om kandidaternas grupptillhörighet eller personliga egenskaper () Tabell 10 ungefär här; halv sida Den personliga egenskap som oftast hänvisades till var den ytligaste tänkbara – att svarspersonen kände till kandidaten/namnet. av personröstarna motiverade sitt kryss på det sättet. Lite mer substantiella egenskaper som att kandidaten var pålitlig eller kunnig hänvisades mer sällan till; gjorde det både när det gäller pålitlighet och kompetens. Å andra sidan var det mycket få personröstare som pekade på mer affektiva faktorer som att kandidaten var sympatisk eller inspirerande. av personröstarna angav känsloskäl av det slaget. Hänvisningar till kandidaternas grupptillhörighet handlade oftast om vilken region eller del av valkretsen som kandidaten kom ifrån (). Övriga gruppreferenser var mer ovanliga, nämnde kön, yrke eller klass och ålder. De allra flesta som gjorde en grupphänvisning anförde inget annat skäl, vilket skulle kunna tolkas som att det i många fall var fråga om kategoriröstning snarare än personröstning (1998:76). En majoritet av väljarna 1998 kände inte till några kandidater. Av svaren på vår öppna personröstningsfråga att döma var kunskaperna om kandidaterna mycket tunna även bland den minoritet som trots allt personröstade i valet. Då är det inte så underligt att anförde ideologiska eller sakfrågepolitiska skäl till personröstningen. Att kunna åsiktsrösta kräver kunskap om kandidaterna, vad de står för i olika frågor och kanske också vad de har gjort tidigare. En analys av sambandet mellan väljarnas åsikter i ett trettiofemtal sakfrågor och benägenheten att personkryssa bekräftar personröstarnas egna utsaga – personkryssande 1998 hade mycket sällan att göra med åsikter i politikens sakfrågor. Eftersom personröstning sker inom partierna bör analysen också genomföras inom partierna. Att två av svensk politiks klassiska konfliktdimensioner – vänster-höger och kristna värden – uppvisar ett visst samband med benägenheten att personrösta i hela väljarkåren säger inte så mycket mer än vi redan vet, dvs att personröstningen var vanligare förekommande bland borgerliga väljare än bland väljare till vänster. Borgerliga väljare befinner sig till höger på vänster- högerdimensionen och tenderar att uppfatta kristna värden som mer centrala än socialistiska väljare. En multipel regressionsanalys med vänster-högerposition, inställning till ett samhälle som satsar mer på kristna värden och åsikt om graden av personval visar att de båda förstnämnda ideologiska faktorerna har en mindre effekt på benägenheten att personrösta än den principiella synen på personval. En svag indirekta effekt av vänster-högerposition på tendensen att personrösta finns via åsikten om personval. Någon motsvarande indirekt effekt av den kristna dimensionen finns inte. 1998 kan alltså till en del och indirekt sägas ha varit betingad av vänster-högerideologi men inte av kristna värderingar. Men mest påverkad var personröstningen av hur man såg på personval som sådant. En systematisk genomgång – inom vart och ett av partierna – av kopplingen mellan väljarnas personkryssade och åsikter i olika sakfrågor visar i en klar majoritet av fallen på inga eller endast insignifikanta samband. De få samband som kunde upptäckas är dock inte utan intresse. De avslöjar ett visst mönster. I samtliga partier fanns en tendens att väljare med åsikter i samklang med de officiella partilinjerna personröstade något oftare än väljare med partiavvikande uppfattningar. Personröstning var något vanligare bland åsiktsmässiga partilojalister än bland åsiktsmässiga partiavvikare. Bland vänsterpartister och socialdemokrater personröstade t ex väljare som var emot skattesänkningar något mer ofta än väljare som var positiva till att sänka skatten. Inom var personröstning vanligare bland EMU-anhängare än bland EMU-motståndare. Inom både och personkryssade väljare som vill satsa på ett samhälle med kristna värderingar oftare än väljare som var mer skeptiska till ett sådant samhälle. Bland miljöpartister var person- röstning något vanligare bland personer som ville skära ned på försvarsutgifterna än bland väljare som inte ville banta på försvaret. Miljöpartister som var positiva till ett mångkulturellt samhälle person- kryssade också oftare än miljöpartister som var mer tveksamma till ett dylikt samhälle. Det enda undantaget från regeln att partilojalister personröstade oftare än partiavvikare skulle kunna vara kristdemokra- terna vad gäller EU-frågan. Kristdemokratiska EU- och EMU- motståndare personröstade oftare än kristdemokratiska /EMU- anhängare. Slutsatsen vad gäller kvaliteten på personröstningen kan inte bli annat än övervägande negativ, åtminstone när det gäller riksdags- valet som har stått i centrum för intresset i detta kapitel. När färre än hälften av väljarna kan namnge någon enda kandidat som de hade att välja emellan och endast hälften av dem som deltog i personvalet kan namnge vem de kryssade för, är det inte svårt att inse att personvalet inte fungerade som det var tänkt.