sou · GNB351d1 · 2000-01-01 00:00:00 — har mellan 15 och 18 män uppgett att de haft anonyma sexuella kontakter under det år frågan ställdes (det framgår inte av studierna i vilken mån kondom användes vid dessa kontakter). svarade en absolut majoritet av dessa män att de hade sina tillfälliga sexuella kontakter på "gay-sauna". var det endast enstaka patienter som uppgav "gay-sauna"; i övrigt var det en jämn fördelning mellan park, allmänna bad, "porrbio" och disco. /DJHQ RP V N EDVWXNOXEEDU 197 kontakter avsågs i formulären kontakt med såväl känd partner som anonym partner. Det framgår inte i vad mån kontakterna ägde rum i eller utomlands. För att få en uppfattning om i vilken utsträckning anonyma sexuella kontakter vid sådana sammankomster och tillställningar som avses i bastuklubbslagen uppges som motiv för hivtestning och i vad mån hiv- smittade personer har uppgivit sådana kontakter som smittkälla har kommittén kontaktat några av sjukhusklinikerna i (, hudklinikerna på och sjuk- huset samt infektionskliniken på ). På bedömdes det inte vara ovanligt att personer kommer för att testa sig p.g.a. att de haft på anonyma sexuella kontakter på videoklubb eller lik- nande, men bland de hivsmittade patienterna har endast ett fåtal uppgi- vit anonyma sexuella kontakter på sådan klubb som eventuell smitt- källa. På de övriga klinikerna ansågs det vara mycket sällsynt att pati- enter uppgav sådana sexuella kontakter som motiv för provtagning eller som smittkälla. I avhandlingen behandlar socionomen frågor om homosexuella mäns riskbeteende och förebyg- gande åtgärder. har studerat riskbeteendet både vid tillfäl- liga sexuella kontakter på "erotiska oaser" (dvs. i parker, på offentliga toaletter och på videoklubbar) och i fasta relationer. Studierna b ygger dels på en undersökning av tre videoklubbar i , dels på intervjumaterial. Undersökningen av videoklubbarna har varit omdis- kuterad bl.a. på grund av den metod med vilken den utfördes (sex män agerade som s.k. deltagande observatörer på klubbarna under samman- lagt sommaren och ). På grundval av observatörernas rapporter konstaterade bl.a. följande. Videoklubbarna besöktes av män i alla åldrar varav fler- talet identifierade sig som homosexuella. De flesta männen använde säkrare sextekniker och en del av männen var mycket kompetenta för- handlare när det gäller säkrare sexuellt beteende. Masturbation var van- ligast och därefter oralsex; anala samlag utgjorde uppskattningsvis en- dast ett par procent av det sexuella umgänget. Vid de fall som observa- törerna iakttog användes för det mesta – men inte alltid – kondom vid samlagen. I de fall kondom inte användes kunde detta, ansåg , hänföras dels till individuella faktorer, dels till miljön som sådan; för många besökare var miljön laddad med sådana symboliska värden som kom i konflikt med ett säkrare sexuellt beteende vilket kan ha inverkan på det personliga agerandet. Vidare fanns det mycket få budskap om "säkrare sex" i de filmer som visades eller på annat sätt i lokalerna. 198 /DJHQ RP V N EDVWXNOXEEDU 11.4Något om situationen i de övriga nordiska länderna Vare sig , eller har, till skillnad från , något förbud mot bastuklubbar. På i har man kunnat fastställa att fyra eller fem personer smittats av hiv- infektion på bastuklubb. Om fler har smittats har inte kunnat utredas med någon högre grad av säkerhet, eftersom många av dem som frek- venterar klubbarna och som smittats av hivinfektion även har oskyddat anonymt sex på andra ställen. Man menar att bastuklubbarna, trots smittrisken där, inte har någon central roll i epidemin eftersom det finns så många andra ställen där personer kan mötas och ha anonymt sexuellt umgänge (parker, offentliga toaletter m.m.). På i uppger man att det skett en självsanering av klubbarna och att det nu endast finns ett fåtal kvar. Man har inte några egentliga uppgifter om verksamheten på klubbarna . I () säger man sig inte känna till om någon smittats vid besök på bastuklubb. Emellertid har kunnat konstateras att det fortfarande förekommer oskyddat sexuellt umgänge på klubbarna. Några större ansträngningar vad gäller smittspårning görs dock ej i . 12 Straffrättsliga frågor m.m. Flera länder har särskilda straffbestämmelser som tar sikte på handling- ar som medför att smittsamma sjukdomar överförs från en person till en annan. Gällande svensk rätt saknar emellertid sådana; smitt- skyddslag innehåller inte några straffbestämmelser, och inte heller i finns några ansvarsbestämmelser som är särskilt av- passade för överföring av smittsamma sjukdomar. Som framgått av kap. 2.4.5 innehåller emellertid flera bestämmelser som alltefter omständigheterna i det enskilda fallet kan bli tillämpliga på förfaranden som innebär att smitta överförs eller riskeras att överföras. Tillämpningen av dessa bestämmelser har emellertid varit långt ifrån okomplicerad. Syftet med det avsnitt som följer är främst att belysa de svårig- heter som förelegat vid tillämpningen av befintliga straffbestämmelser. I princip samtliga domar på området har införskaffats och studerats (det rör sig om ett tjugotal avgöranden från hela landet). Den absoluta majo- riteten fall gäller handlingar av sexuell natur som inneburit att överfö- ring eller risk för överföring av hivsmitta förelegat. Något enstaka av- görande handlar om hepatit. Detta medför att det i framställningen ne- dan främst relateras till överföring av hivinfektion. De resonemang som förs gäller dock i princip även andra svåra smittsamma sjukdomar. För att – utöver vad som framgår av domarna – få en uppfattning om praktisk erfarenhet av aktuell brottslighet och vilka problem som uppmärksammats under förundersökningarnas gång m.m. upprättades en enkät, som tillställdes landets åklagarkammare. I enkä- ten ställdes bl.a. frågor om tillämpningsproblem och infordrades syn- punkter på straffrättsliga särbestämmelser beträffande hivinfektion. Ne- dan beskrivs (se kap. 12.7) några av de synpunkter som framförts från åklagarkammarna. 200 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P 12.2Kortfattad historisk bakgrund och något om frågans tidigare behandling infördes i strafflagen en särskild straffbestämmelse som tog sikte på spridning av veneriska sjukdomar. Vid införandet av brottsbal- ken togs bestämmelsen med vissa ändringar in i den befintliga lagen (1918 nr. 460) angående åtgärder mot utbredning av könssjukdomar och sedermera överfördes den till smittskyddslag. Bestämmel- sen straffbelade könsligt umgänge för den som led av venerisk sjukdom och som hade vetskap eller misstanke om detta. Påföljden var böter el- ler fängelse i högst . För ansvar krävdes inte att den smittade hade uppsåt att sprida smitta eller att partnern verkligen löpt risk att smittas. Samma straffansvar gällde för den som uppsåtligen eller av grov oakt- samhet på något annat sätt utsatte annan för fara att bli smittad av vene- risk sjukdom (denna bestämmelse kunde, enligt de ursprungliga moti- ven, bl.a. tillämpas då en syfilisdrabbad amma överförde sjukdomen till barnet). När smittskyddslagens regler gjordes tillämpliga på hiv- infektion upphävdes straffbestämmelsen. Skälet till ändringen var bl.a. en önskan att stärka förtroendet för smittskyddsarbetet. I motiven (prop. 1985/86:13) konstaterades att totalt sex personer lagförts för brott mot bestämmelsen –1982. Departementschefen anförde att det ofta gjorts gällande att straffhotet avskräckte den som drabbats av venerisk sjukdom från att söka läkare, vilket bl.a. hängde samman med att smittskyddsläkaren under vissa förutsättningar var skyldig att anmäla misstanke om sådant brott. Enligt departementsche- fen fanns det skäl att anta att många av dem som drabbats av hivinfek- tion skulle dra sig för att uppsöka hälso- och sjukvården om straffhotet kvarstod. Det förhållandet att hivinfektionen inte var botbar medförde vidare andra hänsynstaganden än de som gällt tidigare, bl.a. ansågs inte rimligt att av den smittade kräva fullständig sexuell avhållsamhet . I propositionen framhölls särskilt att upphävandet av den särskilda straffbestämmelsen inte innebar att könsligt umgänge vid venerisk sjukdom fortsättningsvis skulle vara straffritt. Det hänvisades i stället till straffbestämmelserna i 3 och 13 kap. . I förarbetena till nuvarande smittskyddslag framfördes samma stånd- punkter (SOU 1985:37, prop. 1988/89:5). Vidare framhöll departe- mentschefen bl.a. att det finns tecken som talar för att den av- skräckande effekt en kriminalisering åsyftar i stort uppnås genom den risk för tvångsisolering som föreligger beträffande den som utsätter andra för smitta. 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P 201 smittskyddslag fanns en bestämmelse enligt vilken den som bröt mot meddelade föreskrifter om isolering och inskränkning i sin verksamhet kunde straffas med böter. Bestämmelsen gällde s.k. allmänfarliga sjukdomar som behandlades i öppen vård. I betänkandet inför nuvarande smittskyddslag (SOU 1985:37) föreslogs att smitt- skyddsläkarens förhållningsregler skulle vara bindande, och att den som inte följde dem skulle straffas med böter. Departementschefen me- nade emellertid att det inte var lämpligt med böter som påföljd för brott mot förhållningsregel. Det ansågs tveksamt om böter skulle kunna för- må den som bryter mot förhållningsregel att vidta rättelse, i synnerhet som man menade att det kunde antas att sådana brott oftast torde begås av personer med sociala problem (prop. 1988/89:5). Någon regel som straffbelägger brott mot förhållningsregler infördes därför inte smittskyddslag. behandlade (1992/93:JuU5) en motion med förslag till lagändring av innebörden att överförande av hivsmitta skulle kunna betraktas som mordförsök. Utskottet avstyrkte bifall till yrkandet i motionen och uttalade att gällande rätt ger tillräck- liga möjligheter till bestraffning av olika förfaranden som medför att aktuell smitta sprids. Frågan om straffansvar vid spridning av hivinfek- tion blev även 1995 föremål för särskild behandling i (1995/96:JuU4). Ett flertal motioner hade väckts, bl.a. med förslag till en särskild straffbestämmelse och till straffskärpning för medvetet överförande av hivinfektion. Yttranden över motionerna inhämtades från ett antal instanser; flera ställde sig positiva till särskild straffbe- stämmelse, medan andra bedömde befintliga brottsbalksregler vara till- fyllest och pekade på att en särreglering skulle kunna motverka arbetet mot spridningen av hivinfektion. Utskottet avstyrkte bifall till motionerna med hänvisning till det pågående arbetet i Straffansvars- utredningen (SOU 1996:185) och den planerade översynen av smittskyddslagen. 12.3Närmare om tillämpliga bestämmelser i har ett antal fall rörande gärningar som inneburit att hivinfektion överförts eller riskerat att överföras till annan prövats av domstolarna. Vid tillämpningen av bestämmelserna i på gärningarna har en mängd centrala straffrättsliga regler kommit att aktualiseras beträffande adekvans, påföljder, verkan av samtycke m.m. En särskild svårighet i dessa fall är vidare frågan om vilket uppsåt gär- 202 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P ningsmannen haft med sitt handlande. () har av- gjort tre rättsfall, och därvid bl.a. belyst problemet med bedömningen av gärningsmannens uppsåt. De problem som hänger samman med bedömningen av det s.k. subjektiva rekvisitet behandlas i ett särskilt avsnitt nedan, 12.4.1. De bestämmelser som kan bli aktuella att tillämpa vid överföring av smitta återfinns i 3 kap. (om brott mot liv och hälsa) och 13 kap. (om allmänfarliga brott). I 3 kap. finns bestämmelser om mord (1 §), dråp (2 §), misshandel (5–6 §§), vållande till annans död (7 §), vållande till kroppsskada eller sjukdom (8 §) samt framkallande av fara för annan (9 §) som kan komma att tillämpas då en gärning riktar sig mot en enskild person. Vilken bestämmelse som kan komma ifråga be- ror på omständigheterna i det enskilda fallet, men en uppdelning kan göras mellan sådana fall då smitta överförts och då så inte skett. En an- nan uppdelning kan göras mellan fall då gärningen begåtts uppsåtligen och då den begåtts av oaktsamhet. Skillnaderna mellan de straff som kan bli aktuella för ett brott begånget uppsåtligen respektive av oakt- samhet är stora. Straffskalornas variationer markerar bl.a. den skillnad i straffvärde som traditionellt har ansetts föreligga mellan uppsåtliga brott och sådana som begåtts av oaktsamhet. Riktar sig gärningen mot allmänheten kan bestämmelserna i 13 kap. om spridande av gift eller smitta (7 §) eller vårdslöshet med gift eller smittämne (9 §) tillämpas. 12.3.1Brott då smitta överförts I de fall där smitta verkligen överförts kan bli aktuellt att döma för PRUG GUnS YnOODQGH WLOO DQQDQV G|G PLVVKDQGHO HOOHU YnOODQGH WLOO NURSSVVNDGD HOOHU VMXNGRP. För PRUG döms den, som uppsåtligen berö- var annan livet. Påföljden är fängelse eller på livstid. att anse som mindre grovt, skall dömas för GUnS. Om den utsatte inte dör kan bli aktuellt att döma för försök till mord eller dråp. Den som av oaktsamhet orsakar annans död döms för YnOODQGH WLOO DQQDQV G|G till fängelse i högst . Är brottet grovt är påföljden fängelse i lägst och högst . Något åtal för fullbordat mord eller dråp beträffande gärning som inneburit överföring av hivsmitta har såvitt kommittén känner till inte prövats i . har frågan om ansvar för försök till mord prövats (Södra Roslags tingsrätt, 1993- 04-23, DB 213). Målet gällde en hivsmittad man som haft oskyddade samlag med två kvinnor, vilka smittades. Tingsrätten ansåg att de ob- jektiva förutsättningarna för försök till mord förelåg, men att det inte var styrkt att gärningsmannen hade uppsåt att döda. I dom av (vilken överklagats till HD) dömdes en per- 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P 203 son som genom oskyddat sexuellt umgänge smittat annan med hiv för grov misshandel samt grovt vållande till annans död. Frågan om till- lämpligheten av bestämmelserna om mord och dråp berörs i ett särskilt yttrande till Nytt Juridiskt Arkiv avd I (NJA) 1994 s. 614. I yttrandet utgår man från att de objektiva förutsättningarna för mord är uppfyllda då hivsmitta överförts genom sexuellt umgänge, dvs. att faran för att effektens (dödens) inträde är reell. Däremot pekas på det orimliga i att tillämpa läran om det s.k. eventuella uppsåtet på så sätt att ett frivilligt oskyddat samlag skulle kunna leda till ansvar för mord eller dråp (se vidare nedan, 12.4). Ansvar för PLVVKDQGHO inträder om någon uppsåtligen tillfogat an- nan kroppsskada, sjukdom eller smärta. Påföljden är fängelse i högst . Är brottet att anse som grovt skall dömas för grov misshandel till fängelse i lägst ett och högst . Åsamkar någon av oaktsamhet annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som ej är ringa, döms för YnOODQGH WLOO NURSSVVNDGD HOOHU VMXNGRP till böter eller fängelse i Är brottet grovt döms till fängelse i högst . Att hivinfektion är en sjukdom i bestämmelsernas mening har accepte- rats av domstolarna. Frågan är vad som krävs för att ett WLOOIRJDQGH i den mening som avses i bestämmelsen om misshandel skall anses föreligga. Att tala om att smärta eller kroppsskada tillfogas en person då denne utsätts för slag eller sparkar framstår som naturligt, men att ett tillfogande föreligger då sjukdom överförs genom sexuellt umgänge är kanske inte lika självklart. I NJA 1995 s. 448 konstaterade emellertid HD att kravet på att effekten (sjukdom) skall tillfogas var uppfyllt då båda parter frivilligt inlåtit sig på sexuellt umgänge. Det har i praxis vid ett flertal tillfällen förekommit att bestämmelserna om misshandel tillämpats i fall då hivsmitta överförts vid sexuellt umgänge. För att ansvar skall föreligga enligt någon av de ovan nämnda bes- tämmelserna fordras att gärningsmannens handlande RUVDNDW sjukdo- men; adekvat kausalitet skall ha förelegat. Ofta brukar sägas att adekvat kausalitet föreligger då den brottsliga gärningen för dess företagande innefattar en objektiv fara för den skadliga effekten och för effektens inträde just på det sätt som blivit fallet. När det gäller sexuellt umgänge har i praxis misshandel ansetts föreligga då smitta överförts vid ett enda samlag (NJA 1995 s. 119). Frågan torde bl.a. ha betydelse i fall där överföring ägt rum trots att skyddsmedel använts. Om adekvat kausalitet skulle föreligga i ett sådant fall har såvitt kommittén känner till inte prövats rättsligt; betydelsen av skyddsmedel är således oklar enligt praxis. I doktrinen (, Hiv-smitta – straff och skadestånd, 1993) har dock anförts att kravet på adekvans inte sy- nes tillåta att en hivsmittad som genomfört sexualhandling där skydds- medel använts på ett riktigt sätt, men smitta ändock överförts, döms för 204 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P En annan svårighet i sammanhanget är att man måste kunna konstatera att smittan överförts från just den aktuella gärnings- mannen, något som kan vålla svårigheter då målsäganden haft flera partners. I praxis har man, då en gärning som inneburit att hivinfektion över- förts vid sexuellt umgänge rubricerats som vållande till annans död, misshandel eller vållande till kroppsskada eller sjukdom, regelmässigt gjort bedömningen att det rört sig om ett grovt brott. Man har därvid bl.a. tagit fasta på att gärningens livsfarlighet och att det rört sig om en svår sjukdom. Frågan om när vållande till annans död samt vållande till kroppsskada eller sjukdom skall bedömas som grovt brott har behand- lats av . Utöver vissa situationer som gäller förande av motorfordon anges vare sig i lagtext eller förarbeten vilka omständigheter som skall beaktas vid bedömningen huruvida grovt brott föreligger. föreslår att det i lagtexten skall anges att kvalificerande omständigheter särskilt skall beaktas, bl.a. om gärningen medfört ett medvetet allvarligt risktagande. Som exempel på ett sådant medvetet risktagande anförs de fall då uppsåt inte kan anses styrkt vid överförande av hivsmitta. 12.3.2Brott då smitta inte överförts Om smitta inte överförts kan det bli aktuellt att döma för I|UV|N WLOO PRUG GUnS PLVVKDQGHO HOOHU I|U IUDPNDOODQGH DY IDUD I|U DQQDQ. I praxis har vid ett flertal tillfällen förekommit att bestämmelserna om försök till grov misshandel tillämpats i fall då en hivsmittad haft oskyddat samlag med annan utan att denne smittats (bl.a. NJA 1994 s. 614 och 1995 s. 119). Straffrättsligt ansvar för försök till brottslig gärning kan endast komma ifråga vid uppsåtliga gärningar. De närmare förutsättningarna för när ett straffbart försök anses föreligga anges i 23 kap. 1 § BrB. Det första kravet är att gärningsmannen skall ha påbörjat utförandet av ett visst brott; den s.k. försökspunkten skall vara uppnådd. Klart är att för- sökspunkten i nu aktuella fall är uppnådd om samlag i någon form ägt rum. Vidare skall fara för brottets fullbordan ha förelegat eller ha varit utesluten endast p.g.a. tillfälliga omständigheter. För att en sådan fara skall anses föreligga krävs att det funnits en beaktansvärd risk för att effekten skulle inträffat. Hur domstolarna rent allmänt bestämmer gra- den av risk vid försöksbrott varierar. Då det gäller fråga om fara för överföring av hivsmitta vid sexuellt umgänge får bedömningen göras med utgångspunkt från smittorisken vid respektive sexuell aktivitet. HD uttalade i NJA 1995 s. 448, där fråga bl.a. var om enstaka oskydda- 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P 205 de vaginala samlag och enstaka oskyddade orala samlag där partnern vidrört den smittade kvinnans könsorgan med munnen, att fara för full- bordat brott förelåg eftersom smittorisken inte var försumbar. )UDPNDOODQGH DY IDUD I|U DQQDQ föreligger då någon av grov oakt- samhet utsätter annan för livsfara eller fara för svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom. Påföljden är böter eller fängelse i högst . Hiv- infektion räknas som allvarlig sjukdom i bestämmelsens mening. Faran för sjukdomen måste ha varit konkret; en bedömning måste göras i det enskilda fallet om en person verkligen skulle kunnat komma att smittas. När det gäller farebedömningen i hivfallen har denna i praktiken motsvarats av den bedömning som görs vid bedömningen av försöks- brotten (se ovan). Vid allmänfarliga brott är gärningarna riktade mot allmänheten. Till skillnad från vad som gäller för brotten mot enskild behöver det inte klarläggas vem angreppet riktar sig mot. För de flesta allmänfarliga brott gäller att fler än en person skall vara i farozonen. De allmänfarliga brott som här kan komma i fråga är VSULGDQGH DY JLIW HOOHU VPLWWD VDPW YnUGVO|VKHW PHG JLIW HOOHU VPLWWlPQH. av gift eller smitta begås uppsåtligen, medan det för vårdslöshet med gift eller smittämne räcker med oaktsamhet. För att man skall kunna döma till ansvar krävs i båda fallen att någon framkallat allmän fara för människors liv eller hälsa t.ex. genom att överföra eller sprida allvarlig sjukdom. Påföljden för spridande av gift eller smitta är fängelse i högst . Är brottet grovt skall dömas till fängelse i lägst fyra och högst eller på livstid. Straffet för vårdslöshet med gift eller smittämne är böter eller fängelse i högst . Att allmän fara i paragrafernas mening skall föreligga innebär att någon skall ha kommit i farozonen, men faran måste även hota en mer obestämd krets personer. Att blott en eller två människor hotas är enligt förarbetena inte tillräckligt. Däremot räcker det i och för sig att en enstaka person smittas, om det därigenom framkallas en allmän fara för spridning av smittan. Straffrättsligt ansvar föreligger även vid försök till spridande av gift eller smitta. Frågan om en hivsmittad man kunde fällas till ansvar för spridande av smitta då han haft oskyddade samlag med fem kvinnor (varav två smittades) har prövats av HD i NJA 1995 s. 119. HD konstaterade in- ledningsvis att ansvar för fullbordat brott endast kunde vara aktuellt beträffande de två kvinnor som verkligen smittats, och att det inte kun- de anses att smittoöverföringen till dessa framkallat sådan allmän fara 206 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P SOU 1999:51 för människors liv och hälsa som krävs för att man skall kunna döma för spridande av gift eller smitta. Samlagen med dessa kvinnor tillsam- mans med samlagen med de tre kvinnor som inte smittats var dock till- räckligt för att man skulle anse att risk hade förelegat för att hans hand- lande hade kunnat leda till allmän fara för människors liv och hälsa. Mannen dömdes för försök till spridande av smitta. Brottet bedömdes som grovt (två justitieråd var dock skiljaktiga; de ansåg inte att det var styrkt att mannen hade uppsåt till brottet). 12.4Särskilt om uppsåt, oaktsamhet och hivinfektion I svensk straffrätt finns tre former av uppsåt; GLUHNW XSSVnW (då gär- ningsmannen avser att åstadkomma effekten), LQGLUHNW XSSVnW (då gär- ningsmannen inte avser att åstadkomma effekten, men förstår att den är nödvändigt förbunden med det resultat han vill uppnå) och HYHQWXHOOW XSSVnW (då gärningsmannen inte avser att åstadkomma effekten, men inser att det finns risk för att effekten skall inträffa och skulle ha före- tagit handlingen även om han varit säker på att effekten skulle inträffa). I torde ingen ha dömts för att med direkt uppsåt ha överfört eller försökt överföra hivinfektion vid sexuellt umgänge. Som påtalats bl.a. i det särskilda yttrandet till NJA 1994 s. 614 och i Straffansvars- utredningens betänkande torde gärningsmannen nästan aldrig ha för av- sikt att smitta sin partner. Och även om så skulle vara fallet skulle detta mot gärningsmannens bestridande vara mycket svårt att bevisa. Att till- lämpa indirekt uppsåt torde vara uteslutet i nu diskuterade fall; efter- som risken för överföring av hivinfektion vid sexuellt umgänge är för- hållandevis låg kan smittoöverföringen inte anses vara en nödvändigt förbunden följd av oskyddat sexuellt umgänge. Den uppsåtsform som haft störst aktualitet är det eventuella uppsåtet. ma uppsåtsfrågorna har behandlats av HD i tre rättsfall. Det första avgörandet där uppsåtsfrågorna berörs är V. A, som var hivsmittad, hade haft oskyddade samlag med en kvinna, som inte kände till A:s sjukdom. Kvinnan smittades ej. A åtala- des för försök till grov misshandel alternativt framkallande av fara för annan.