sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Inställningen hos huvuddelen av med- borgarna är med stor sannolikhet att man vill ha ett samhälle där sysselsättningen främjas och där man ska kunna försörja sig på sin lön utan inkomstöverföringar från det allmänna. Problemet är att en seriös och bred diskussion aldrig kommer till stånd så länge ekonomer och politiker som borde veta bättre sprider vilseledande uppgifter om den offentliga sektorns resursförbrukning. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Resursbrist eller organisationsproblem? uppmärksammade i en artikelserie att en betydande del av de pengar som ser ut att gå till undervisning i själva verket går till att betala höga hyror för nytt- jandet av skolbyggnaderna. Detta kommenterades av så här : – När man använder den typen av hyressättning för att lägga på mer kostnader än vad som är befogat så är det naturligtvis helt orimligt. Och det är ju en fråga om hur man prioriterar inom ra- men för de offentliga resurserna. partikamrat , ekonom och en av arki- tekterna bakom den nya pensionsreformen, är lika kritisk till att en del av skolans resurser går till hyror: – Men detta är ju för att kommunalpolitikerna ska ha pengar att le- ka med för andra ändamål. Detta är sjukt, och det är likadant inom sjukvården som inom skolan. För gamla skolor som borde vara av- skrivna före så tar man ut hyror som inte är av denna världen. Och trots dessa höga hyror har man inte underhållit sina skolor ordentligt. och partikamrat anser dock inte att skolorna får för lite pengar. Han anser i stället att skolornas problem beror på att de är offentliga och inte privata. Han anser att den svenska skolan vadar i pengar. – Nej, jag vill inte ha mer pengar över huvud taget till skolorna, inte mer pengar till det här med vård, skola, omsorg, det har väldigt lite att göra med mera pengar. Det är hur systemen fungerar. Svenska skolan vadar i pengar men de är inte särskilt effektivt an- vända. En hel del av pengarna går till hyror till exempel. – Ja, de går till allt möjligt. Du kan ju se på universiteten, som jag kan bättre än grundskolorna, där är ju de europeiska universitets- systemen, inklusive det svenska, stora statliga gigantiska monoli- tiska system. Ingen konkurrens, annat än mellan individuella pro- fessorer, som konkurrerar lite grand om anslag, och man konkurre- rar genom att springa i trappan till kanslihuset för att få tre nya professurer till och sådant där. Men inte konkurrens som i företagsvärlden. Vi håller på och privatiserar och står i och allt möjligt nu med telefonbolag och allt vad det nu är för någonting här i , ja det har jag inget emot, tvärsom, men det verkligen viktigaste att privatisera är universiteten. I , som har alla värl- dens fina stora universitet , är de ju privata, eller del- statliga och i intensiv konkurrens, och konkurrens på ett helt annat sätt än den här lilla ytliga konkurrensen som finns i svenska uni- versitetsvärlden. Det innebär ju nu att de europeiska universitet som man kan namnet på det kan man för att man är en lite bildad person, historiskt sett, man vet vad var för någonting, och . De amerikanska universiteten och och så där de kan man för att de är de bästa i världen. Och universiteten är nu mer betydelsefulla än någonsin, det är inte la- tinprofessurer som mals ut där och professorer och skickliga ju- rister utan det mals ut vetenskapsmän som konstruerar hela grun- den för högbetalda arbeten, i IT-industri och allt vad det är för nå- gonting. Här håller vi på och funderar på hur vi ska ha det i våra högst traditionella verkstadsföretag. De är ju fantastiskt skickliga de här och allt vad det nu är för någonting, men det är ju inte the high-flyers , att pyssla med verktyg och bilar och lite maskiner och sådant där. Det är inte the big thing utan de är mogna industrier som inte nyanställer. Nej, så det behövs inte mera pengar utan det behövs...och det gäller sjukvår- den, det gäller skolan, det gäller universiteten, och det gäller barn- daghem och alltihopa. – Men så finns det ju sådana där och andra som går omkring och säger att det behövs fantastiskt mycket, och jag såg på Aktuellt i går (-99) han sa: Har vi inte råd att ta hand om våra gamla då är det skamligt!, ja det är ju sådana där grepp i debatten som låter bra. Men för de gamla är det mycket viktigare att man har en vård som är någorlunda väl utfor- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Om man ringer upp en läkare här då får man höra att jag kan komma ! Och det är ett organisationsproblem i huvudsak? – Ja, det är stora monolitiska system utan frihet för enskilda män- niskor att bestämma. Det här () är en privat högskola, låt oss kalla att det är främsta på det här områ- det, eller bland de främsta. Men att vara rektor här innebär ju också att det är möjligt att få en idé att göra något. Jag behöver övertyga min styrelse, och det behöver varje verkställande direktör göra för att få igenom något. Men om du jämför med mina kolleger i Upp- sala eller vad det är för någonting – det var ju ingen idé att få någon idé. För du skulle först övertyga en fantastiskt trögrörlig sådan här interndemokrati med en massa medbestämmande hit och dit, i stället för att göra det man ska. Professorer ska ägna sig åt att un- och forska, inte åt att sitta med en massa sådana här interna möten, och vanligen blir det ju karriärvägen för de sämsta profes- sorerna också, att hålla på med sådant där och bli några väldiga proppar i systemen. Och sedan när du har övertygat på hemmaplan då ska du försöka övertyga och regeringen och UHÄ och allt vad det är för någonting, det gör man inte, det vill man in- te, då ger man fan i det! Och sedan: hur utser de chefer här? Ja, det gör de genom att de anställda, studenterna och lärarna, ska rösta fram olika kandidater, sedan ska regeringen utse dem. Tänk om du skulle utse chef för på det viset! Därför är ju också de svenska universiteten inte särskilt märkvärdiga , därmed inte sagt att det inte finns individuella bra professorer och sådant och en hygglig allmän nivå och vad du vill kalla det för. Inte mer pengar till skola, vård och omsorg alltså, enligt , professor på . En privatise- ring av nämnda verksamheter, inklusive universiteten, löser enligt honom alla problem med resursbrist. När undertecknad i ett annat sammanhang intervjuade mode- raternas nuvarande partiledare , detta var , berättade han följande anekdot: – På ett torgmöte vid pratade jag med en tjej som sanno- likt arbetade i vården. Jag skulle gissa att hon var socialdemokrat, en bastant sådan. Och hon sa: Ni vill ju dra ner, och det behövs mer pengar!. Men då sa jag: Vi har mer pengar nu än vi har haft innan, och vi har världens högsta skatter och ändå fun- gerar det inte. vill du ha ännu mer skatter, ännu mer pengar. Är det inte något som gått snett? Då började hon hålla med, men hon röstar ju inte på mig efter det torgmötet. Men det jag såg var att hon hade svårt att värja sig, och det kan ju var och en se: vi har världens högsta skatter, vi har den största offentliga sektorn, och ändå upplevs det av de som jobbar i vården och av patienter som att det inte räcker till. Och finns det ju två vägar att välja. Antingen fortsätter man att ta mer pengar från medborgarna till någonting som kanske inte sköts som det skulle göras, eller också funderar man igenom om kanske politikerstyret, också i den operativa sjuk- vården, är problematiskt. Kanske man skulle göra ett annat sys- tem? Det är något som inte stämmer med detta i och för sig förnuftiga resonemang som för. När han överbevisade denna kvinna om att vården har mer resurser än någonsin till sitt förfo- gande, att det inte är pengarna som är problemet, då glömde han nämna att sysselsättningen i kommunsektorn hade rasat från 1 147 000 till 985 400 , en minskning med hela 161 600 personer eller . Vi talar alltså om en syn- nerligen kraftig reducering av antalet offentliganställda i kommu- ner och landsting. Denna statistik finns att införskaffa på SCB, enheten för natio- nalräkenskaper. SCB:s avdelning för arbetsmarknads- och utbildningsstatistik har en något annorlunda beräkningsgrund, använder man deras siffror blir sysselsättningsminskningen i kommuner och landsting i stället 131 600 personer eller . Om man använder de sistnämnda siffrorna som utgångspunkt då visar det sig att det är landstingen som står för personal- minskningen. Därifrån försvann 154 900 personer. Alla försvann dock inte till pension och arbetslöshet, en del överfördes via den så VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? kallade ädelreformen till kommunerna. Den kommunala arbets- styrkan växte dock inte med mer än 22 500 personer under perio- den. Om vi alltså lägger ihop primärkommunal och landstings- verksamhet så har denna sammanlagt förlorat 132 400 anställda , enligt SCB. När nu sjuk- och åldringsvården har blivit av med så många människor då far naturligtvis med osanning om han på ett torgmöte påstår att vården har mer resurser än någonsin till sitt förfogande. har rätt i att vi fortfarande har världens högsta skattetryck. Men debatten på torget handlade ju om hur stora resurser den offentliga sektorn hade att röra sig med vid tid- punkten för debatten, och att det på sina håll inom vården rådde en akut brist på personal. var själv, som skatteminister 1991–94, medansvarig för att ett stort antal människor under dessa år förlorade sina of- fentliga anställningar. Man ska komma ihåg att detta var som den privata sektorn gick in i sin djupaste kris , bland annat till följd av regeringen vägran att släppa kron- kursen fri, låta räntorna falla och exporten ta fart. Att i ett läge där ett par hundra tusen privata jobb försvinner medverka till att yt- terligare över hundra tusen offentliga jobb försvinner vittnar inte om den bästa tänkbara hushållningen med våra gemensamma re- surser. Att sedan i den politiska debatten låta bli att nämna att det offentliga har blivit av med så många händer vittnar inte om den bästa tänkbara uppriktigheten. Till minskningen av personalstyrkan ska också läggas att be- folkningen i ökade . Resulta- tet blev att 130 000 färre offentliganställda skulle betjäna en be- folkning som vuxit med 230 000 personer. Färre anställda och betydligt fler att vårda. Är man kallar man en sådan ökning av arbetsbördan för förbättrad produktivi- tet. För vanvårdade patienter och utarbetad sjukhuspersonal skulle däremot en sådan beskrivning av det inträffade framstå som ett hån. Något sådant sa dock inte . Vad han sa var: Men det jag såg var att hon hade svårt att värja sig, och det kan ju var och en se: vi har världens högsta skatter, vi har den största of- fentliga sektorn, och ändå upplevs det av de som jobbar i vården och av patienter som att det inte räcker till. Det är inte konstigt att det upplevs som att resurserna inte räcker till när arbetsbelastningen har ökat så kraftigt. Att kvinnan hade svårt att värja sig är inte heller konstigt. Hur ska man kunna värja sig mot en verbal, snabbtänkt politiker som vrider till fakta så att de passar in det egna budskapet? Moderatledaren har kanske rätt i att man skulle kunna organisera sjukvården och annan offentlig verksamhet mer effektivt än . Men om menar att det är ett organisa- tionsproblem att klara vården med 130 000 färre anställda och en befolkning som ökat med 230 000 personer då är han antingen en utomordentligt driven organisatör eller också utomordentligt illa insatt i vårdens dagliga behov och rutiner. Antal invånare per kommunanställd 1990–97 i Antal invånare per kommunanställd i 1990-97 Källa: SCB. Diagram: 1999. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Diagrammet ovan visar antalet invånare per anställd i landstings- och primärkommun . Det ger en bild av den ökade arbetsbelastningen . Till de minskade personella resurserna per capita i den kommu- nala sektorn ska läggas neddragningar i den statliga sektorn. minskade antalet anställda inom polisen med 4 800. minskade SJ:s personal med 8 400 personer. Försvaret reducerade sin personal med 9 900, och från skattemyndigheten försvann 1 900 tjänstemän. Man ska då veta att befolkning växte med 230 000. Så många fler personer ska alltså skyddas av 4 800 färre poliser. I en artikel av i (17/9 -98) presenteras också siffror om den offentliga sektorn. Siffrorna är beställda av SCB och av dessa framgår att vi per person betalade mer för sjuk- och åldringsvården än 1996, detta trots att an- talet äldre har ökat. betalade vi per person och år för vården, 1996 hade denna summa sjunkit till , en minskning med . I denna avslöjande står också att läsa följande: De kommunala skolorna kostade per invånare 1985. 1996 var siffran nere i . Ändå döljer den beräkningen en viktig besparing. har de flesta kommu- ner infört internhyressystem, som ofta tvingar skolorna att betala mer i hyra än vad skötseln av skolorna faktiskt kostar. Pengar som skolorna får skära bort från undervisning och skolböcker. Till det kommer att babyboomens barn kommit upp i skolåldern, så allt fler har fått dela på mindre pengar. Artikeln avslöjar också att räntan för statsskulden inte var högre 1996 än den var 1985, till och med lägre per person. Att den offentliga sektorn vuxit kan alltså inte skyllas på statsskul- den. Pengarna har gått till annat. De har gått till att betala arbets- lösheten och den nya fattigdom som kommit i dess spår. Allt som berör arbetslösheten har nämligen blivit dyrare. A- kassan har ökat från per invånare till . Socialbidragen har fördubblats från till . Bostadsbidragen har ökat . Kontot för vägbyggen, beredskapsarbeten och arbetsmarknadsutbildning har stigit från till per invånare. Och det finns två tydliga förlorare: skolan och vården. Medan samhällets så kallade mjuka ansvarsområden, som vård och skola, fått ta stryk så har de hårda klarat sig undan krisen, Den handlar i första hand om två områden: *Polis och kriminalvård. Båda har fått ökade resurser. När det gäller polis och kriminalvård är ökningen liten, från per invånare i fast penningvär- de (priser) till . Försvaret har däremot ökat sina resurser per invånare från till . För båda gäller att den offentliga bilden är den motsatta. Den ändlösa diskussionen om nedskärningar i försvaret och lokala pro- teststormar när något regemente är hotat, har skapat bilden av ett försvar som varit med och betalat sin andel av dåliga eko- nomi. Det finns naturligtvis förklaringar. Försvaret är inne i en period av förvandling. har man köpt in nya, dyra system, som tyska stridsvagnen och till flyg- vapnet. har en rad regementen lagts ner. Av artikeln framgår också att utgifterna för ATP har ökat från 5 040 till per invånare, och att de offentliga utgifterna per person totalt har ökat från 1985 till 74 246 kro- nor 1996. Det är en ökning på . Artikelförfattaren frågar vad det betyder för att den offentliga sektorn fortsätter att växa, till och med mitt i brinnande kris. Om det kan man säga att vår BNP per capita ökade . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Alltså: fastän krisen har inneburit så mycket högre utbetalningar av a-kassa, socialhjälp och andra former av transfereringar så har de offentliga utgifternas storlek i förhållande till produktionen inte ökat mer än mycket marginellt, vilket i praktiken betyder att de offentliga utgifterna, rensat från utgifter för arbetslösheten, har minskat sin storlek jämfört med BNP . Att sedan den offentliga sektorn ökar mitt i brinnande kris är nog väl för den privata sektorn, annars hade arbetslösheten och krisen i den privata sektorn blivit betydligt djupare. I artikeln citeras ekonomen , som varit kanslichef för , och är forskare på SNS. Till säger han: – Offentliga sektorns storlek skadar av allt att döma eko- nomi. Det finns till exempel en studie av utvecklingen . Där halkade vi efter hela tiden jämfört med genomsnittet för . En närmare analys visade att den största skillnaden var att vår offentliga sektor växte mer än i andra länder. Det kan ha kostat oss i tillväxt av BNP vartenda år un- der de här 25 åren. Tyvärr riskerar uttalanden som detta att leda till en ytlig och okunnig debatt om den offentliga sektorns roll. Visserligen ökade vår offentliga konsumtion mer än i andra länder , det är riktigt, men efter 1970 har den som sagt ökat mindre. Vilken slut- sats drar av detta när det gäller tillväxt efter 1970, när nu den offentliga sektorns storlek av allt att döma ska- dar ekonomi? har i sina 98 presenterat siffror över häl- so- och sjukvårdskostnader per invånare. Siffrorna är köpkraft- sjusterade, det vill säga justerade för prisnivån i de olika länderna. Där framgår att numera satsar mindre än flertalet jämförba- ra länder på hälso- och sjukvård, tvärt emot vad som ofta hörs i debatten. En lista över hälso- och sjukvårdskostnaderna per invånare 1996 ser ut så här: Utgifter för hälso- och sjukvård per capita 1996 * Genomsnitt exkl. . Som synes ligger numera på den nedre halvan av dessa utgifter för hälso- och sjukvård. Orsaken är främst att den totala kakan (BNP) har ökat mindre i , men också att vi inte längre avsätter en större del av BNP än andra länder på sjukvård. I går av BNP till hälso- och sjukvård. Motsvarande siffror för några jämförbara : VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Andel av BNP som går till hälso- och sjukvård 1996 * Genomsnitt exkl. . Källa: , . Trots att avsätter mindre pengar till sjukvård än exempelvis och så tar våra kostnader en något större del av produktionen än i dessa länder. Förklaringen är att vår BNP nu- förtiden är betydligt lägre än deras. Det finns en syn på världen som går ut på att alla problem inom den offentliga sektorn härrör från just det faktum att den är of- fentlig. Finge bara det privata ta över så skulle all resursbrist, all vanvård och all misshushållning försvinna. Servicen skulle bli bätt- re och effektiviteten skulle öka, ändå skulle kostnaden bli lägre, enligt företrädare för detta synsätt. Det är dock svårt att finna några empiriska belägg för att så skulle bli fallet. Om man exempelvis jämför med , där vården i huvudsak bedrivs i privat regi, så är den betydligt dyrare än vår of- fentligfinansierade vård, per person räknat (se ovan). Å andra sidan finns en tro att vård måste organiseras och finan- sieras offentligt för att skötas på ett humant och professionellt sätt. Detta är förmodligen inte heller en realistisk syn. Det finns ett dilemma som man inte kommer runt vare sig man organiserar vården i privat eller offentlig regi: att tjänsteproduktion bara kan öka sin effektivitet till en viss gräns. Skillnaden i möjlig produktivitetsökning mellan industri och tjänsteproduktion borde vid det här laget har klargjorts, kunde man tycka. Ändå återkommer vissa ekonomer till just detta med den låga ökningen av produktiviteten i den offentliga sektorn. Men då befinner man sig inte längre på vetenskapens domäner, då är man ute och tassar i ideologins utmarker. En maskin kan genom den tekniska utvecklingen förbättras så att den arbetar med dubbel hastighet, en människa däremot har ett tempo som är just mänskligt. En ökning utöver denna nivå kan vis- serligen leda till en statistiskt bokförd ökning av produktiviteten, men går då med nödvändighet ut över kvaliteten. Att öka antalet elever från 20 till 40 i en skolklass motsvarar en statistisk produktivitetsökning på , men innebär kanske i realiteten en halvering av undervisningskvaliteten. Att framföra i dubbla tempot är fullt möjligt, och skulle i så fall motsvara en fördubbling av körens, orkesterns och solisternas produktion . Däremot är det tvek- samt om denna gudabenådade själamässa skulle frälsa en enda själ, levande eller död, framförd i ett sådant muntert . Tillbaka till moderatledaren och hans påstående att vi har mer resurser än någonsin till vården. Man bör tillägga att inte har utmärkt sig för mer slarv med fakta än sina kolleger. Alla politiker tänjer på sanningen, om detta pratas det om från till . Frågan är bara hur långt man ska tillåtas tänja när det gäller vår gemensamma ekonomi. Tilläggas bör också att har rätt i två viktiga avseen- den: För det första har vi mer pengar att röra oss med nu . BNP var 1998 större än någonsin, även om den har ökat VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? långt mindre än i jämförbara länder . Men däremot har den offentliga konsumtionen och framför allt den offentliga syssel- sättningen minskat såväl realt som i andel av BNP , och resurserna har minskat i förhållande till det antal människor man har att bistå med sina tjänster. Man bör här också lägga märke till följande: den offentliga kon- sumtionen föll . Räknar man per capita föll konsumtionen . Dock är det så att den offentliga sysselsättningen föll kraftigare, enligt nationalräken- skaperna föll den med . Efter- som lönerna är den största komponenten i den offentliga konsum- tionen (även om andelen fallit från 1995) borde konsumtionen därför ha fallit kraftigare än 3,7 pro- cent . Kanske är det i själva verket detta som inte riktigt får att gå ihop. Lösningen på gåtan är att sysselsättning och löneandel i konsum- tionen har fallit, medan däremot den del som består av ren för- brukning har ökat, exempelvis förbrukningen av material inom för- svar, polis, sjukvård, plus det offentligas köp av tjänster från den privata sektorn. Hur mycket som härrör från de olika posterna har jag inte några data över i skrivande stund. För perioden –95, senare siffror har jag inte fått fram via SCB, så har den offentliga konsumtionens olika komponenter ökat/minskat som följer: Offentlig konsumtion 1991–95 i Komponenternas förändring, procent -10,4 -7,4 -1,4 Källa: SCB. För det andra har vi som sagt fortfarande ett internationellt sett högt skattetryck. Vi borde alltså klara att organisera till exempel skola och sjukvård på ett sätt där resultatet blir i motsvarande mån bättre än i länder med lägre skattekvot. Om inte, då kan man fråga sig varför vi ska ha högre skatter. Dessa problem behöver vi, som påpekar, diskutera. H u s h å llning, prioritering, makt Ordet ekonomi sägs ju betyda hushållning med knappa resurser. Ett exempel på målkonflikt när det gäller vår gemensamma hus- hållning är den mellan satsning på kollektivtrafik och privatbilism. Det är väl svårt att betrakta vår mångåriga subventionering av bil- tillverkning och bilism som en särskilt god hushållning med be- gränsade resurser. För världens oljebolag är det däremot en ypper- lig hushållning att vi kör omkring i fordon drivna av den bensin- törstande Ottomotorn, som varit i bruk då och Benz monterade den i sina första bilar. kan vi alltså fira denna motors 120-årsjubileum som drivkälla i våra bilar. Antag att SJ hade ambitionen att halvera biljettpriserna på per- son- och godstransporter. Antag vidare att detta skulle gynna många medborgares och företags ekonomi – därmed i förlängning- en landets ekonomi – och bidra till en förnuftig hushåll- ning med naturresurserna. Detta skulle ändå inte vara tillräckliga skäl för ett genomförande. En sådan prissänkning hade ju miss- gynnat branscher som bilindustrin, oljebolagen och åkerinäringen. Dessutom skulle detta strida mot vår folkvaldas ståndpunkt att SJ ska bära sina egna kostnader och gå med vinst ur ett snävt fö- retagsekonomiskt perspektiv, och det skulle antagligen också strida mot rådande EU-anpassade konkurrenslagstiftning. Trots att det rimligen borde vara förenligt med god hushållning att lägga över allt mer trafik på järnväg så går detta alltså inte att genomföra utan motstånd från inflytelserika grupper. Därmed är vi inne på fenomenet med rådande tankemönster och rådande makt- och styrkeförhållanden i samhället. Hur goda visioner man än an- ser sig ha för vår gemensamma hushållning så kan dessa inte för- verkligas om de inte delas av en majoritet av medborgarna och de- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? ras förtroendevalda, eller av andra starka grupperingar eller makt- havare. För att återvända till kosmologin så var dåtidens makthavare, den katolska kyrkan, betjänta av en världsbild där jorden vilade i världsalltets mitt. En sådan världsbild gav stöd för tanken att kyr- kans makt var gudomligt stadfäst.