sou · GNB342d3 · 2000-01-01 00:00:00 — 1.läkarintyg och andra intyg angående sin fysiska och psykiska lämplighet, 2.bevis om att han har avlagt certifikatprov, 3.bevis om att han har genomgått certifikatkontroll. Ett sådant föreläggande får överklagas endast i samband med ett överklagande av det beslut varigenom målet avgörs. Rätten får, under den förutsättning som anges i 27 § andra stycket, höra social- nämnden. Denna paragraf motsvarar nuvarande 4 kap. 24 § LL. Bestämmelsen kan även bli tillämplig när vägrar att utfärda ett certifi- kat och detta beslut överklagas med stöd av 13 kap. 2 §. 30 § Om rätten i ett mål om återkallelse av ett elevtillstånd, ett flygcertifikat eller ett tidigare givet godkännande av ett utländskt flygcertifikat beslutar att återkallelse inte skall ske, får rätten meddela särskilda villkor för elevtillståndet, certifikatet eller god- kännandet eller besluta att en ny personutredning skall göras . Denna paragraf motsvarar nuvarande 4 kap. 25 § LL. Genom denna paragraf är det möjligt för rätten att i de fall då återkallelse inte sker i stället besluta om begränsningar i certifikatets giltighet eller att föreskri- va andra villkor för fortsatt certifikatinnehav. Härigenom kan uppnås att certifikatet förses med sådana operativa begränsningar som avses i 17 § andra stycket. Sådana bör dock föreskrivas i första hand då återkallelse har aktualiserats enligt 16 § 5–9. 31 § I mål som prövas med stöd av 28 § förs det allmännas talan av . Denna paragraf motsvarar nuvarande 4 kap. 26 § LL. 32 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter Denna paragraf saknar motsvarighet i nuvarande LL. Se vidare avsnitt 6.5. 5 kap. Luftfartygs befälhavare och besättning samt tjänstgöring ombord 1 § Ett luftfartyg skall ha en befälhavare när det används vid luftfart. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterliga- re föreskrifter om befälhavare. Första stycket motsvarar nuvarande 5 kap. 1 § första stycket LL. Till skillnad från den nuvarande regleringen avser bestämmelsen även ut- ländska luftfartyg. Befälhavaren skall finnas ombord på luftfartyget. I andra stycket, som saknar direkt motsvarighet i nuvarande LL, ges ett bemyndigande att meddela närmare föreskrifter om befälhavare. 2 § Ett luftfartygs ägare eller, om fartyget inte används av ägaren, den som brukar det i ägarens ställe skall se till att fartyget är bemannat på föreskrivet sätt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterliga- re föreskrifter om ett luftfartygs besättning. Första stycket motsvarar nuvarande 4 kap. 1 § LL. Att bemanningen skall vara på föreskrivet sätt innebär både att besättningen skall bestå av ett tillräckligt antal personer och att de enskilda besättningsmedlemmar- na skall ha den utbildning och erfarenhet och, i förekommande fall, de certifikat och övriga behörighetshandlingar som föreskrivs. Ansvaret för bemanningen läggs på ägare och brukare. Av 5 kap. 4 § framgår att även befälhavaren har ett ansvar för bemanningen. I 14 kap. 4 § första stycket 9 finns en straffbestämmelse som ansluter till första stycket. I andra stycket, som saknar direkt motsvarighet i nuvarande LL, ges ett bemyndigande att meddela närmare föreskrifter om luftfartygs be- sättning. 3 § Befälhavaren har den högsta myndigheten ombord. Han får bestämma att med- lemmar av besättningen tillfälligt skall arbeta med annat än det som deras anställning avser, om det är nödvändigt. Passagerarna skall rätta sig efter vad befälhavaren be- stämmer om ordningen ombord. Befälhavaren får sätta i land eller vägra att ta ombord besättningsmedlemmar, passagerare och gods, när omständigheterna kräver det. Denna paragraf motsvarar nuvarande 5 kap. 1 § andra stycket och 3 § LL. I första stycket första punkten anges att befälhavaren har den högsta myndigheten ombord. Befälhavaren har den högsta myndigheten både i förhållande till passagerare och besättningen. Beträffande passagerarna ombord kan befälhavaren emellertid ge order endast i frågor som gäller ordning och säkerhet. I fråga om besättningen är befälhavarens myndig- het mer omfattande. Befogenheten för befälhavaren att bestämma att medlemmar av besättningen skall arbeta med annat än det som deras anställning avser kan synas stå mindre väl i överensstämmelse med da- gens arbetsrättslagstiftning. Från säkerhetssynpunkt är bestämmelsen emellertid nödvändig, och utredningen har inte funnit anledning att i detta avseende frångå vad som gäller . I vilken utsträck- ning en passagerares vägran att följa order kan vara straffbar behandlas i avsnitt 21.3. Enligt andra stycket får en befälhavare sätta i land eller vägra att ta ombord besättningsmedlemmar, passagerare och gods, när omständig- heterna kräver det. En situation där detta stadgande kan bli tillämpligt är när en passagerare uppträder störande eller en person är berusad. Förberedande och genomförande av flygning 4 § Befälhavaren skall övervaka att luftfartyget är luftvärdigt. Han skall se till att det är utrustat, bemannat och lastat på föreskrivet sätt. Vidare skall han se till att luftfär- den förbereds och genomförs i enlighet med gällande bestämmelser. Befälhavaren har när det gäller luftvärdigheten samma skyldighet att göra anmä- lan som ägaren har enligt 3 kap. 1 § första stycket. I denna paragraf, som motsvarar nuvarande 5 kap. 2 § LL, behandlas befälhavarens tillsynsplikt. När det gäller tillsynsplikten inom sjörätten betraktas befälhavaren såsom den i första hand ansvarige och redarens ansvar uppfattas när- mast som ett delaktighetsansvar. På lufträttens område torde emellertid den förhärskande meningen i de nordiska länderna vara att tillsynsansva- ret i första hand bör åvila ägaren eller brukaren. Regleringen i föreva- rande paragraf står i överensstämmelse med sistnämnda uppfattning. Befälhavaren skall ha tillsyn över luftvärdigheten och bemanningen m.m. Det finns dock ingen skyldighet för honom att ha tillsyn över mil- jövärdigheten. Vidare åläggs befälhavaren att se till att luftfärden förbe- reds och genomförs i enlighet med gällande bestämmelser. Härmed avses bl.a. bestämmelser om förberedelse och genomförande av en flygning på ett säkert sätt. Befälhavaren skall bl.a. införskaffa väderrapporter och väderprognoser. Han skall beräkna bränsleförbrukning och behov av reservbränsle. Han skall även skaffa information om navigationshjälp- medel, luftrumsbestämmelser etc. I praktiken kan en befälhavare inte övervaka alla detaljer. Vad gäller luftvärdigheten finns särskilda regler om behörighet, tillstånd och ansvar vid utförandet av underhålls-, reparations- eller ändringsarbeten på ett luftfartyg. Inom den tillståndskrävande luftfarten ingår det i kraven för drifttillståndet att flygföretaget skall ha en godkänd underhållsorganisa- tion och en teknisk chef som ansvarar för luftfartygets luftvärdighet. har särskilda enheter som har till uppgift att förbereda flygningen bland annat med avseende på bemanningen och lastningen av luftfartyget. Har befälhavaren mottagit handlingar rörande de i paragra- fen avsedda förhållandena från en sådan enhet, bör han i regel kunna lita på riktigheten av dessa. Befälhavaren får emellertid anses skyldig att övervaka exempelvis avisningsåtgärder och lastning, så långt det är praktiskt möjligt, i synnerhet så snart han har anledning att anta att nå- got inte är helt i sin ordning. Vad som sagts ovan om befälhavare i stora flygföretag kan inte utan vidare tillämpas i fråga om små flygföretag eller vid privat luftfart. De förberedelser som utförs av andra personer är i många fall inte av sådan art och omfattning att de utan kompletterande undersökningar och kon- troller kan godtas av befälhavaren. Befälhavaren har då att själv utföra förberedelserna och kontrollerna. Enligt andra stycket har befälhavaren samma skyldighet att göra an- mälan när det gäller luftvärdigheten som ägaren har enligt 3 kap. 1 § första stycket. Befälhavarens skyldigheter bör självfallet få fullgöras genom underrättelse till luftfartygets ägare eller brukare, som i sin tur meddelar . Eftersom ägaren eller brukaren i vissa fall kan ha intresse av att undanhålla en sådan upplysning skall befälhavaren inte kunna försvara sig med att han lämnat upplysningen till ägaren eller brukaren, om han kunde misstänka att denna inte ome- delbart vidarebefordras. 5 § Om någon genom sitt uppträdande utgör en omedelbar fara för flygsäkerheten eller luftfartsskyddet, får befälhavaren vidta de åtgärder mot denne som behövs för att av- värja faran. För att genomföra dessa åtgärder får befälhavaren inte använda strängare medel än förhållandena kräver. Befälhavaren bör i första hand försöka tala den som skapat faran till rätta genom upplysningar och uppmaningar. Våld får tillgripas endast när andra medel inte hjälper. Om våld tillgrips skall den lindrigaste form användas som kan förväntas leda till det avsedda resultatet. Våld får inte brukas längre än som är absolut nödvändigt. Medlemmar av besättningen skall i fall som avses i första stycket lämna befälha- varen den hjälp han behöver. Passagerare får efter uppmaning av befälhavaren lämna sådan hjälp. Om en åtgärd med hänsyn till den föreliggande faran måste vidtas ome- delbart, får besättningsmän och passagerare själva genomföra den utan uppmaning av befälhavaren. Besättningsmän och passagerare som lämnar hjälp eller annars vidtar åtgärd enligt fjärde stycket har samma rätt som befälhavaren att bruka våld. Denna paragraf motsvarar nuvarande 5 kap. 4 § LL. I polislagen (1984:387) finns bestämmelser om anvä ndning av våld i samband med att någon med laga stöd skall verkställa ett frihetsberövande (se 29 § jämförd med 10 § första stycket 2 polislagen). Luftfartslagens regler går längre och kan tillämpas t.ex. för att lugna ett slagsmål ombord eller för att hindra en berusad från att använda våld. Ingripandena kan rikta sig både mot besättningsmedlemmar och mot passagerare. 6 § Har någon i fall som avses i 5 § gjort större våld än i varje fall är medgivet, skall han ändå inte dömas till ansvar, om omständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig. Om gärningen anses brottslig, får dömas till lindrigare straff än vad som annars är föreskrivet. Denna paragraf motsvarar nuvarande 5 kap. 4 a § LL. I paragrafen finns regler om nödvärnsexcess som motsvarar vad som gäller enligt brotts- balken (jfr 24 kap. 6 § och 29 kap. 3 § första stycket 5 BrB). 7 § Om något svårare brott begås ombord, skall befälhavaren om möjligt vidta de åtgärder som behövs för utredningen och som inte kan uppskjutas. Befälhavaren skall om möjligt se till att gärningsmannen inte avviker och får om- händerta honom för att hindra det. I sådant fall gäller bestämmelserna i 5 §. Gär- ningsmannen får inte utan sitt medgivande vara omhändertagen längre än till dess han kan överlämnas till en behörig svensk eller utländsk myndighet. Befälhavaren får ta i förvar sådana föremål som kan ha betydelse för utredningen. Han skall till den myndighet som avses i andra stycket ge de upplysningar och över- lämna de föremål som kan ha betydelse för utredningen. Paragrafen, som motsvarar nuvarande 5 kap. 5 § LL, ger befälhavaren en laga rätt att omhänderta den som begår svårare brott ombord på ett Vid bedömningen av vad som är svårare brott är utgångs- punkten att brottet skall kunna föranleda häktning. Det måste dock be- aktas att befälhavaren inte kan förväntas känna till vilka beteenden som är av den arten att de kan föranleda häktning. Befälhavaren får vid om- händertagandet använda våld enligt 6 §. Sådan rätt torde i och för sig tillkomma honom redan enligt 10 § första stycket 2 polislagen (1984:387) jämförd med 29 § samma lag. Även om befälhavaren har ansvaret för vad som föreskrivs i paragrafen kan själva verkställigheten uppdras åt annan. Försorg om passagerare, luftfartyg och gods 8 § Om ett luftfartyg råkar i nöd, skall befälhavaren göra allt vad han kan för att rädda ombordvarande, fartyg och gods. Måste fartyget överges skall han om möjligt se till att luftfartygshandlingarna tas om hand. Denna paragraf motsvarar nuvarande 5 kap. 7 § LL. Paragrafen ger ut- tryck för samma tankegångar som ligger bakom 6 kap. 6 § SjöL. Att bärgning inte särskilt nämns i förevarande paragraf är inte avsett att in- nebära någon saklig avvikelse från sjölagen. Mot bakgrund av att bärg- ningen spelar en långt mindre roll på luftfartens område än på sjöfartens har utredningen inte ansett det nödvändigt att låta det komma till direkt uttryck i lagtexten att befälhavaren är skyldig även att sörja för bärg- ningen av luftfartyget. En straffbestämmelse i anslutning till paragrafen finns i 14 kap. 4 § första stycket 11. 9 § Inträffar det en olyckshändelse vid användningen av ett luftfartyg och medför olyckan att någon avlider, att någon blir allvarligt skadad, att fartyget får betydande skada eller att egendom som inte transporteras med fartyget får betydande skada, skall befälhavaren rapportera det inträffade. Han skall också rapportera, när det har funnits någon allvarlig fara för att en sådan olycka skulle inträffa eller när något har hänt som tyder på ett väsentligt fel hos fartyget eller markorganisationen. Om befälhavaren inte kan fullgöra dessa skyldigheter, skall fartygets ägare eller, om fartyget inte används av ägaren, den som brukar det i hans ställe göra det. Ägaren eller brukaren skall rapportera om ett fartyg har försvunnit under flygning och inte har kunnat återfinnas. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får besluta att rap- porteringsskyldigheten skall gälla också för medlemmar av besättningen. Regeringen får föreskriva att rapportering av händelser som är av betydelse för luftfartens säker- het skall ske också i andra fall än som anges i första och andra styckena. Denna paragraf motsvarar 5 kap. 8 § LL. Första stycket reglerar befäl- havarens underrättelseskyldighet vid olyckshändelser m.m. Bestäm- melsen hänger samman med 11 kap. 7 § angående undersökning av luft- fartsolyckor och lagen (1990:712) om undersökning av olyckor. Be- stämmelsen syftar till att undersökande myndighet skall få reda på att det inträffat en sådan händelse som skall undersökas. Rapporteringsskyldig- heten skall fullgöras hos . Bestämmelser härom finns i 20 § förordningen (1990:717) om unders ökning av olyckor. Rapporteringsskyldigheten omfattar inte fall då gods, som befordras med ett luftfartyg, blir skadat eller förkommer. Den undersökning, som det är fråga om i lagen om undersökning av olyckor och som också be- handlas i artikel 26 i Chicagokonventionen, avser närmast att klarlägga de omständigheter som är av betydelse för att bedöma orsaken till hän- delsen samt vilka åtgärder som bör vidtas för att hindra att händelsen upprepas. Det i lagen om undersökning av olyckor påbjudna undersök- ningsförfarandet är tämligen omfattande och kan sägas åtminstone i de enklare fallen vara av företrädesvis offentligrättslig betydelse. Paragrafen är till följd av 1 kap. 2 § första stycket även tillämplig på militär luftfart. Förbud mot tjänstgöring vid sjukdom m.m. 10 § Den får inte tjänstgöra ombord som på grund av sjukdom, uttröttning, påverkan av alkoholhaltiga drycker eller andra medel eller av andra sådana skäl inte kan fullgö- ra sina uppgifter på ett betryggande sätt. Paragrafen motsvarar nuvarande 5 kap. 10 § LL. En motsvarande bestämmelse för vägtrafikens del finns i 19 § vägtrafikkungörelsen (1972:603). Tjänstgöring under påverkan av berusningsmedel straffbe- läggs i 14 kap. 2 och 3 §§. Reglerna gäller för alla som arbetar ombord. Bestämmelsen vänder sig såvitt angår uttröttning, vilket måste anses innebära en särskild hög grad av trötthet, mot den som påbörjar en resa trots uttröttning eller trots att han måste räkna med att bli uttröttad under resan. Självfallet kan det dock i en viss situation vara nödvändigt att en person flyger trots en under resan påkommen trötthet. Liknande syn- punkter gör sig för övrigt gällande beträffande sjukdomsfall . En straffbe- stämmelse som ansluter till denna paragraf finns i 14 kap. 4 § första stycket 12. Flygplatser och den övriga markorganisationen Flygplatser och andra start- och landningsplatser 1 § För start och landning med luftfartyg skall användas en flygplats. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva vilka flygplatser som får användas vid olika slag av luftfart. För start och landning får tillfälligt även användas ett land- eller vattenområde som inte särskilt har inrättats för ett sådant ändamål. Skulle start eller landning inne- bära avsevärt men för områdets ägare eller innehavare krävs dennes samtycke. I fråga om användande för start och landning av områden, som inte har inrättats för sådana ändamål eller som tillfälligt har inrättats för sådana ändamål, gäller de föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Vad som sägs i första och andra styckena gäller inte nödsituationer eller andra därmed jämförbara fall. I denna paragraf anges vilka start- och landningsplatser som får använ- das för ett luftfartyg. I första stycket första punkten, som saknar motsvarighet i den nuva- rande luftfartslagen, anges huvudregeln att för start och landning med luftfartyg skall användas en flygplats. Med begreppet flygplats avses i denna paragraf – och i utredningens förslag i övrigt – ett mark- eller vattenområde, som helt eller delvis har inrättats så att luftfartyg skall kunna ankomma, avgå samt röra sig på marken eller på vattnet. Defini- tionen motsvarar definition av flygplats. I första stycket andra punkten, som motsvarar nuvarande 6 kap. 12 § LL, ges ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer att föreskriva vilka flygplatser som får användas vid olika slag av luftfart. Med olika slag av luftfart avses dels storleken på de luftfartyg som får trafikera flygplatsen, dels syftet med luftfarten. I andra stycket första och andra punkterna, som saknar motsvarighet i den nuvarande luftfartslagen, anges förutsättningarna för att ett luft- fartyg skall få starta och landa på ett område som inte är inrättat som en flygplats. Som har behandlats (se avsnitt 9.3) är utgångspunkten i svensk luftfartslagstiftning att det med markägarens tillstånd är tillåtet att starta och landa överallt med ett luftfartyg. Enligt praxis krävs det inget uttryckligt samtycke när en start eller landning inte innebär något avsevärt men för den som äger eller innehar det aktuella området. Detta stadgande är avsett att lagfästa denna princip. I andra stycket tredje punkten som motsvarar nuvarande 6 kap. 1 § tredje stycket LL, ges ett bemyndigande för regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter om start och landning på ett område som inte är inrättat som en flygplats. Be- myndigandet innefattar dels en rätt att meddela föreskrifter beträffande områden som inte har inrättats som start- och landningsplatser, dels en rätt att meddela föreskrifter beträffande områden som tillfälligt har in- rättats som start- och landningsplatser. I tredje stycket görs ett undantag för nödsituationer eller andra där- med jämförbara situationer. I dessa fall krävs av naturliga skäl inget samtycke av en markägare. Med andra jämförbara situationer avses t.ex. den situationen att det blivit omöjligt för ett segelflygplan att fortsätta flygningen till en flygplats. När en landning sker med stöd av tredje stycket följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer att områdets ägare eller innehavare kan ha rätt till ersättning för skada som tillfogas honom genom landningen. 2 § Om det behövs av hänsyn till natur- eller miljövård, friluftsliv, kommunikationer, fiske eller andra näringar, får regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer meddela förbud för luftfartyg att landa inom ett visst område. I denna paragraf, som motsvarar nuvarande 64 § första stycket LF, ges ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer att meddela landningsförbud. Utgångspunkten är att landnings- förbud endast skall kunna meddelas med stöd av luftfartslagstiftningen. När det gäller nationalparker, naturreservat, kulturreservat och natur- minnen kan emellertid landningsförbud även meddelas med stöd av be- stämmelser i 7 kap. MB. Beslut om landningsförbud har karaktären av normbeslut och måste om det fattas av kungöras i LFS. De skall även publice- ras i . 3 § Flygplatser skall uppfylla flygsäkerhetens och luftfartsskyddets krav. I denna paragraf, som motsvarar nuvarande 6 kap. 1 § första stycket LL, anges de allmänna förutsättningarna att flygplatser skall uppfylla flygsäkerhetens och luftfartsskyddets krav. När det gäller termerna flyg- säkerhet och luftfartsskydd, se kapitel 3. Paragrafen har ingen självstän- dig betydelse utöver vad som följer av andra bestämmelser i 6 kap. Ef- tersom kravet på att flygplatser skall uppfylla flygsäkerhetens och luft- fartsskyddets krav är av så grundläggande betydelse, har dock utred- ningen ansett att bestämmelsen har en funktion. Tillstånd att inrätta en flygplats 4 § För att inrätta en flygplats, som inte skall drivas av staten, krävs tillstånd av rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Detsamma gäller om en flyg- plats byggs om, såvida inte ombyggnaden är av mindre betydelse för flygplatsens an- vändning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att en flygplats med hänsyn till dess art, trafikens ringa omfattning eller andra särskilda omständigheter får inrättas utan ett sådant tillstånd som avses i första stycket. I första stycket, som motsvarar nuvarande 6 kap. 4 § LL, föreskrivs krav på tillstånd för att inrätta en flygplats eller för att bygga om en flygplats, såvida inte ombyggnaden är av mindre betydelse för flygplat- sens användning. Således krävs det inte enbart tillstånd när en flygplats inrättas utan även när rullbanor skall förlängas eller stationsbyggnaden skall utökas för att flygplatsen skall kunna ta emot större luftfartyg eller fler passagerare. Det krävs av skäl som utvecklats i avsnitt 9.5 inte läng- re något tillstånd för sökanden att driva en flygplats. Utredningen före- slår av skäl som också utvecklats i avsnitt 9.5 att det inte skall krävas något tillstånd när det är fråga om en flygplats som skall drivas av sta- ten. Som närmare utvecklats i avsnitt 9.5 kan det även krävas tillstånd enligt eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna. Varken i luftfartslagen eller miljölagstiftningen anges det i vilken tur- ordning tillståndsprövningen enligt de olika lagstiftningarna skall ske. förutsätter att prövningen enligt luftfartslagen tids- mässigt kommer att ske före prövningen enligt miljölagstiftningen. Nå- gon uttrycklig lagbestämmmelse om detta kan dock inte anses påkallad. Vid miljöbalksprövningen skall det bl.a. göras en lokaliseringspröv- ning enligt 2 kap. 4 § MB. Detta förhållande innebär att miljömyndig- heten är fri att göra bedömningen att en flygplats som har fått tillstånd enligt luftfartslagen likväl inte skall tillåtas enligt för att den är olämpligt lokaliserad. För att i möjligaste mån undvika att det uppstår en situation där man behöver gå tillbaka och göra en ny prövning enligt luftfartslagen bör det vara möjligt att redan från början ansöka om att prövningen enligt luftfartslagen skall omfatta olika alternativa lokalise- ringar. Mot bakgrund av att utredningen har föreslagit att den nuvarande uppdelningen i allmänna och enskilda flygplatser skall utmönstras kom- mer kravet på tillstånd att formellt omfatta alla flygplatser, oavsett stor- lek eller användningsområde. Enligt utredningens mening kan det dock finnas behov av att kunna undanta vissa mindre flygplatser från till- ståndskrav.