sou · GNB3129d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Stolcke, (1995) Talking Culture: New Boundaries, New Rhetorics of Exclusion in Europe, Current Anthropology, vol. 36, no. (1871) Primitive Culture, 2 vols., : , (1997) En skapande mångfald – om kultur som drivkraft för mänsklig utveckling, (red. ) Tolv kommentarer. Om kulturens roll och roller. Kommentarer i anled- ning av en världskommissions rapport. : Kulturdeparte- mentet och Svenska , (1976) Keywords. A Vocabulary of Culture and Society. : Fontana/Croom , (1977/1958/), Culture and Society 1780–1959. Harmondsworth: Penguin Books Vår skapande mångfald. Rapport från för kultur och utveckling (1996), 2:a rev. : Svenska Unesco- rådet Kulturarvsinstitutionerna och det demokratiska arvet Att utveckla kulturarvets demokratiska funktioner är ett viktigt mål inte minst i det politiska etablissemanget. I den svenska kultur- utredningen konstateras att kulturarvet är en bas för demo- kratin. Man skriver att kunskapen om de historiska skeenden som format det (samhället) är förutsättningen för att kunna deltaga aktivt i den demokratiska processen. Formuleringar av denna art är vanliga inte bara i utan i samhället i stort. Men vad är innebörden i sådana allmänna formuleringar? Vilka blir konsekvenserna för kulturarvsinstitutionerna? Det är viktigt med några gemensamma positionsbestämningar. Först och främst: Arkiv, bibliotek och museer har delvis olika sorters uppgifter, men jag vill betona deras gemensamma funktion samt de uppgifter de delar. Alla tre skall, enkelt uttryckt, samla, vårda och förmedla källorna till vår historia och vårt kulturarv – arkivalier, tryckta alster, föremål. De har också en gemensam uppgift i att bidra till tolkningar av källorna för att öka kunskapen om vår historia och vår samtid. Detta är kulturarvsinstitutionernas mest grundläggande demokratiska funktioner. Medborgare skall då idealt sett inte behöva söka kunskap om vårt kulturarv efter konstruerade institutionsgränser, det är egentligen ointressant om vår historiska kunskap kommer från arkiv, bibliotek eller museer. Målet är detsamma. Därför är samordning mellan arkiv, bibliotek och museer vad gäller samlande och förmedlandet av kun- skap om historia och samtid viktig. Det skall finnas sökmöjligheter där alla tre institutionstyperna finns representerade. Man skall känna till varandras samlingar och kunna hänvisa till varandra vid publikt kunskapssökande. Man skall mer än samverka vid t.ex. utställ- KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET ningar och publikationer. Gemensamma forskningsprojekt bör genomföras. Det bör därför skapas fler samverkansformer mellan arkiv, bib- liotek och museer där dessa frågor kan diskuteras och utvecklas. Den nya tekniken har drastiskt ökat möjligheterna. Men en utökad sam- verkan handlar inte bara om teknik, man bör också utveckla och sam- ordna forskningen kring samlande och förmedlande av kulturarv, genom ett utökande av och en samverkan mellan Museivetenskap, Arkiv- och Biblioteksvetenskap. Att med forskning och utbildning problematisera och diskutera själva arbetet med kulturarv är ett led i institutionernas demokratiska funktioner. En ökad samordning bygger på att det finns delade definitioner av centrala begrepp inom dessa institutioners arbete, såsom kulturarv och identitet. Inget av begreppen har en självklar definition. Att definiera dem är heller inte bara en akademisk fråga. Hur vi definierar begreppen styr delvis vårt tänkande, bland människor i allmänhet lik- som bland människor aktiva inom kulturarvsinstitutionerna. Termer som kulturarv och identitet är inte bara uttryck för olika idéer och praktiker, termerna gör något med våra idéer och vår praktik. Hur vi definierar t.ex. kulturarv bidrar till hur vi i praktiken förhåller oss till människor med annan kulturbakgrund. Kulturarv är nästan ett modeord, i utredningar och propo- sitioner, i museer och hos många fler. Men efter läsning av de senaste årens svenska utredningar, propositioner, programförklaringar m.m. går det inte att se någon enhetlig eller delad betydelse av begreppet kulturarv. Det förefaller närmast som om kulturarv ges tre huvudbe- tydelser. 1)Kulturarv är de lämningar vi ser som vårt eller andras positiva arv (som vi kan gilla) vilka därför skall prioriteras i bevarandet och användandet. 2)Kulturarv är de mest symbolbärande lämningarna (oavsett om vi gillar dem eller inte) vilka format oss eller andra och som därför skall prioriteras i bevarandet. 3)Kulturarv är i grund och botten allt vi ärvt. Den tredje betydelsen kan liknas vid det antropologiska kulturbe- greppet, vilket ju har stora poänger. Men eftersom kulturarv, till skill- nad från kultur, i praktiken står för de objekt som skall bevaras måste ett urval ske. Allt kan aldrig bevaras, vilka goda teorier man än har! Jag vill därför definiera kulturarv så här, med start i begreppets första del: Kultur är de värdesystem grupper av människor delar. Dessa värdesys- tem avsätter olika kulturuttryck, materiella som andliga. Somliga av dessa kulturuttryck anses ha speciella symbolvärden och utnämns därför till kulturarv. I praktiken får dessa av oss definierade kulturarv särskild omsorg av myndigheter, museer m.fl. Grunden för denna kulturarvsdefinition är att kulturarv aldrig är något objektivt givet. Valet av kulturarv kan ses som en socialt, politiskt och ideologiskt betingad maktfråga. Medan kultur respek- tive kulturuttryck, enligt denna definition, är värdeneutrala företeel- ser är kulturarv alltid värdeladdade. Definitionen av kulturarv berör dock inte huvudproblemet – vad skall då väljas ut och bevaras såsom vårt kulturarv? Vilka symbol- värden vill vi lägga störst vikt vid? Hur går det till? Det blir svårtolkat när man som i Kulturpropositionen konstaterar att museer ris- kerar att få luckor i framtidens minnesbank och att: Det är av nationellt intresse att de statliga och statsfinansierade museer- nas samlingar har en så optimal sammansättning som möjligt, dvs. att de består av såväl rätt sorts som rätt antal föremål. (s. 132). Vem avgör då vad som är rätt sorts föremål? Vilka kulturuttryck skall prioriteras såsom kulturarv, och med vilka kriterier? Det är del- vis en maktfråga och därför ett centralt problem i alla diskussioner om kulturarvsinstitutionernas demokratiska funktioner. Man kan förenklat peka på tre huvudgrupper vilka har en styrande effekt på vad som skall definieras för vårt kulturarv. 1)Den politiska gruppen – kulturdepartement, kulturråd osv. 2)De professionella kulturarvsinstitutionerna – museer, arkiv, bibli- otek. 3)Företrädare för samhällets dominanta kultur – media, debattörer osv. (det man luddigt kan kalla för opinionsbildare). En fjärde mer övergripande grupp med makt att prioritera kultur- arvet är den stora allmänhet som väljer den politiska gruppen och ur vilken den publik som besöker arkiv, bibliotek och museer rekryteras. Alla dessa grupper har delvis olika intressen i utpekandet av kulturarv och gör överväganden utifrån olika intressen – politiska, ideologiska, akademiska, ekonomiska, professionella. När vi talar om kulturarvsinstitutioner utgår vi från ett vardagligt språkbruk och inte främst utifrån ett analytiskt, vetenskapligt språk- bruk. Institutionerna är konkreta historiska fenomen inom ett sek- torsavgränsat politikområde. Vi kallar här arkiv, bibliotek och museer KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET för kulturarvsinstitutioner, inte kulturinstitutioner, eftersom deras huvudsakliga funktion ligger i att samla, bevara och förmedla kultur- arv. Detta är särskilt tydligt för museer och arkiv som är de mer his- toriskt orienterade institutionerna. Arkiv, museer och bibliotek är ändå tillsammans en av de maktgrupper, som i kraft av erfarenhet och professionalitet kan styra val och tolkning av kulturarv. har i olika sammanhang diskuterat museers partikularisering av kulturarvet som en följd av professionaliseringen, och hur detta kan styra samhällets bild av vad som är vårt kulturarv och hur detta skall tolkas. Kulturarvsinstitutionernas funktion är alltså enligt detta synsätt gemensam, men deras uppgifter är delvis olika. Bibliotek och främst museer har ett större krav på en publik förmedling av sina samlingar och sin kunskap. Arkiv har i stort sett legitimitet som enbart samlare av handlingar, men många museer upplever att de först får legitimitet i sin kulturarvsfunktion om de kontinuerligt drar en stor publik till utställningar. Samlandet och bevarandet av föremål förefaller att i mångas ögon inte ha samma status som att bevara arkivhandlingar och böcker. Därför måste föremålssamlandet motiveras med ett kontinuerligt, och helst framgångsrikt, utställande. Detta är också en demokrati- fråga. Föremål är ofta de enda kulturuttrycken från den överväldi- gande majoritet av befolkningen som inte lämnat skriftliga källor efter sig. Måste bevarandet av handens arbete, till skillnad från tan- kens, legitimeras med utställningar som kan finansiera föremålsvår- den så är det uttryck för ett klasstänkande, fast förmodligen omedve- tet. Kulturarvsinstitutionernas demokratiska funktion får inte mätas i bara besökstal, vilket alltså även bör gälla för museer! Ett viktigt begrepp att resonera om är identitet. När motiven för arkivens, museernas och bibliotekens verksamhet diskuteras handlar det ofta om nationell, regional, lokal eller kulturell identitet. Det är närmast självklart att denna minsta gemensamma nämnare finns och går att formulera. Det är nästan ett axiom att stärkan- det av ens identitet (främst lokal och kulturell) är något bra. Identitet är ett ständigt återkommande nyckelord bland i stort sett alla grup- per av människor. Socialantropologen menar i boken , myt och identitet att det vanliga svaret på frå- gan om varför det förflutna är så viktigt är att det ger oss identi- tet. Detta är ett ihåligt och innehållslöst svar på en komplicerad fråga (s. 17). I detta resonemang är det viktigt att skilja mellan individuell iden- titet och gruppidentitet. Att ha en stark individuell identitet är delvis något annat än att ha en stark gruppidentitet. Det går sedan att ifrå- gasätta axiomet om vikten av stärkta gruppidentiteter, t.ex. nationellt eller kulturellt. Detta är en viktig demokratifråga, aktualiserad genom krigen i det . I ges olika motiv till varför en stärkt nationell identitet är något bra. Å ena sidan hävdas att en stark egen nationell identitet gör att vi bättre kan möta andra kulturer på ett öppet sätt. Å andra sidan hävdas att en stark nationell identitet behövs för att vi bättre skall kunna skydda oss gentemot andra kultu- rer. Var gränsen går mellan dessa synsätt är i praktiken oklart. Rasism är idén om att skilda raser och kulturer skall leva åtskilda. Vårt ständiga hävdande av den egna identiteten på en föregiven histo- risk grund kan vara droppen som urholkar stenen. Sakta kan alltfler fås att acceptera att människor med en annan kulturell bakgrund i (och i andra länder) är ett hot mot nationen och den så vik- tiga nationella identiteten. De anses värda all respekt, men någon annan stans. Arkiv, bibliotek och museer får inte bli omedvetna instrument till en sådan utveckling. Om man propagerar för att en stark gruppidentitet baserad på kunskap om t.ex. svensk historia är viktigt, så måste man ta ställning till vilken historia och vilka identiteter som är bra. skriver tillsammans med i utred- ningsrapporten till det industriella samhället (1999) att kultur- arvet i sig inte har några demokratiska funktioner, men att de kan ha funktioner i det demokratiska samhället, inte minst utifrån kultur- arvsinstitutionernas kritiska ställningstagande till kulturarvet. Jag delar den slutsatsen och menar att den kan fungera som en utgångs- punkt för min kommande text. Museer har liksom arkiv och bibliotek väsentliga demokratiska funk- tioner. I direktiven till skissas på några cen- trala frågor som jag vill utveckla. 1)Museernas roll inför den snabba förändringstakten i samhället, med andra ord: användandet av historia och kulturarv för att för- hålla sig till en föränderlig samtid. 2)Museernas roll för Demokratiseringsprocessen i vårt närområde eller för i Europeiska unionen, vilket kan tolkas som museernas roll i skapandet av lokal, regional eller nationell identi- tet. KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 3)Museernas roll i det som i ännu större utsträckning blivit ett mångfaldens samhälle, dvs. museernas förhållanden till olika kulturella, etniska och andra gruppidentiteter. I användningen av historia är begreppet kulturarv centralt, ett begrepp som redan definierats i inledningskapitlet. Kulturarv och de naturgivna förutsättningarna, eller naturarv, är lika lite som historia något objektivt givet. Av en oändlig mängd lämningar i tiden väljer människor av olika sociala, ideologiska och politiska skäl att lyfta fram vissa företeelser och benämna dem såsom varande kulturarv. Benämningen kulturarv får då ofta en kvalitetsstämpel. Vad som lyfts fram och benämns såsom kulturarv har en stor sam- hällelig betydelse, det påverkar våra föreställningar om samtiden i relation till hur det förflutna uppfattas. I de nationella konflikterna i , till exempel, spelar beslut kring både innebörden av kulturarv respektive vad som de facto är kulturarv en aktiv politisk och social roll. Inte minst museernas verksamhet kan här komma i centrum. Striderna i det utgör ett skrämmande exempel – hur mycket är t.ex. ett muslimskt kulturarv värt i ? En annan fråga är hur kulturarv bejakas eller förnekas (inkl. hur man definierar själva begreppet) efter kommunismens fall i ? Vad händer t.ex. med de partihistoriska samlingarna – i går nästan viktigast av alla kulturarv, föraktade rester från en misslyckad historia. I kan vi se många som anför vad som är typiskt svenskt med historia och kulturarv som argument – alltifrån betydelse som symbol för det svenska till roll för formandet av en svensk nationell identitet. Resonemangen ovan kan också exemplifieras med urvalet av vilka hus som skall bevaras. Det går (, när ett antropologiskt kultur- begrepp blivit ledande paradigm, åtminstone bland forskare) att kon- statera att alla bondesamhällets hus är uttryck för en allmogekultur – från boningshus till dass. Det värdemässiga problemet uppstår inför urvalet av vilka hus som skall identifieras såsom bevaransvärda. Kallar vi alla befintliga byggnader för kulturarv leder det till att vi måste hitta på en ny term för det som speciellt skall uppmärksammas och bevaras. Museer i ett föränderligt samhälle Kulturarv och historia upplevs av många som viktigt för att bromsa en snabb utvecklingstakt. De ger möjlighet för reflexion och efter- På gjordes 1987 en studie av hur publiken uppfattade miljöerna, bl.a. hur man resonerade om förr och . För flera äldre var förr ett sätt att inför barn och ungdomar beskriva hur bra de egentligen har det . Det fanns en underton av att ungdomarna i historiens ljus borde vara mer nöjda än vad de är. kunde också ställas emot vårt konsumtionssamhälle: Vi kan lära oss att inte ägna oss åt det prylraseri vi gör. Dom var ju väl- digt kunniga på att ta tillvara saker (50-årig kvinna). kunde dessutom ställas mot en stressig och psykiskt hård nutid, som av denne medelålders man: Det finns mycket att lära. Det var trevligare då, det går för fort med datat och så. Folk mådde bättre förr rent psykiskt. Sjukdomar, hårda vintrar och så var visserligen jobbigt, men jag är en sån som tycker det går för fort . Stress och jäkt upplevs som ett centralt problem för människor , och då läser man gärna in motsatsen i mänskligt liv . Tolkningen av historien blir generellt en spegling av det vi uppfattar som proble- matiskt eller viktigt . Vad vi vill lära av historien styrs utifrån aktuella svårigheter. Historien blir ett instrument som vi använder mer eller mindre medvetet. Ett nyckelbegrepp vad gäller museer som instrument vid histo- rieanvändande är perspektivering. Perspektivering kan ske på olika sätt. Huvudmålet är att skapa ett historiskt medvetande, att lära män- niskor att tänka . Det handlar i grunden om att visa att företeel- ser, idéer och värderingar inte bara finns såsom naturgivna eller abso- luta utan är skapade, har en historia. Museer kan visa: hur företeelser, idéer och värderingar är skapade att företeelser, idéer och värderingar har orsaker som kan förklaras och beskrivas (oavsett om man tycker bra eller illa om dem), att företeelser, idéer och värderingar inte är lösryckta utan alltid ingår i ett tidsmässigt sammanhang, att det finns olika parallella företeelser, idéer och värderingar i his- torien (och ingen given utveckling), att det går att förlänga ett alldeles för kort minne (och motverka dagens fragmentiserade förklaringar på många företeelser), visa på alternativa lösningar på samhällsproblem, sådant som prö- vats i andra tider eller på andra platser, att lyfta fram perspektiv som annars inte lyfts fram i den offent- liga debatten (de utstöttas, barns, handikappades osv. KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET Grundläggande för all diskussion om kulturarvets och museernas demokratiska funktion är de värderingar som styr musealiserings- processen. Vi påvisar t.ex. skönheten i Nynäs slott och moraliserar (ännu så länge) över det fula i miljonprojektets hus. I många museer lyfts svenskarnas organisationsvana fram som en positiv företeelse men barnaga presenteras som ett avskräckande exempel ur historien. Så långt är det okontroversiellt därför att det rör sig om värderingar delade av nästan alla, . Finns det då något mönster kring hur vär- deringarna om vad som skall definieras som kulturarv ändras? En bit av detta mönster är hur som har gått sedan företeelsen var levande. Ett exempel på detta är vad som händer i där man måste förhålla sig till lämningar från den stalinistiska tiden? Är de kulturarv, och i så fall varför? Det går att se några alternativa hand- lingssätt. 1)Man kan förstöra lämningarna helt därför att de representerar en ond tid. Lämningarnas symbolik är så negativt laddad att de anses böra utrotas. Få ser det som ett bildningsmål att hävda storhet och man förnekar att dessa lämningar är ett bevaransvärt kulturarv. Detta är ett vanligt förhållningssätt efter en förändring. 2)Man kan bevara lämningarna såsom en påminnelse om tiden. Läm- ningarna är fortfarande negativt symboliskt laddade, men inte värre än att de kan användas som ett bildningsmedel om faran att gå stalinismens väg. Ett argument, från främst de som professio- nellt arbetar med historiebevarande, är också att det är bra i sig , oavsett symbolinnehåll, att viktiga lämningar bevaras som sam- hällsminne. 3)Man kan omkoda lämningarna till ett nytt symbolinnehåll. Läm- ningarna kan t.ex. ses som konst i stället för politik. Bildnings- målet blir då ett annat, målningar av betraktas utifrån färg- sättning och teknisk hantverksskicklighet mer än utifrån ideologi. Denna omkodning sker ofta först efter en för- ändring. 4)Man kan bevara stalinismens lämningar därför att man egentligen hyllar . Lämningarna ses som ett positivt kulturarv. Dessa förhållningssätt går att finna i vårt förhållande till många företeelser. Ett exempel är den tyska diskussionen om bevarandet av byggnadsminnesmärken från nazi-tiden, såsom resterna av Riks- bunkern i . Ett mer näraliggande exempel är vårt eget förhåll- ningssätt till industriminnen i . Industriminnesbevarandet är ju en fråga som ges hög prioritet både av statsmakterna och många museer. har i (1996) behandlat inställningen till industrimiljön i det centrala . Utvecklingen liknar i hög grad skissen ovan. En efter ned- läggningarna representerade miljön för många armod, förnedring och elände. Detta var generellt en vanlig inställning till många gamla stadskärnor i , med industriarbetsplatser, arbetarkaserner och trånga torg. Riv skiten uttrycktes inte minst av socialdemokratiska politiker, vilket ledde till den berömda rivningsvågen. pekar växande historieintresse kring industriarbete och arbetarnas villkor. En konsekvens blev ett större intresse av att bevara industrimiljöer och gamla stadskärnor. beskriver däref- ter hur industrimiljö började beskrivas uti- från rent estetiska och arkitektoniska värden. kan vi se hur den traditionellt borgerliga finkulturen i form av flyttat in i det gamla industrilandska- pet. Bevarandet av industriarvet handlar dock inte bara om byggnader och miljöer. kopplar i sin utredning Frågor till det indu- striella samhället industriarvet till de underrepresenterades historia. Han nämner invandrare eller etniska minoriteter, socialt normavvi- kande, arbetslösa eller hemlösa som exempel på grupper vilka är svagt representerade i det industriella samhällets kulturarv. Det är en demokratifråga att även dessa grupper finns representerade i museer- nas och arkivens samlingar, och att det forskas kring dem. Likaså är industrierna ofta manligt präglade arbetsplatser, vilket innebär att kvinnorna inte får glömmas bort i dokumentation och förmedling av industrisamhället. Vardagen är ett nyckelord. Att museer fortsätt- ningsvis dokumenterar och förmedlar industrisamhället enligt dessa riktlinjer skall vara en viktig del av deras demokratiska funktion. Museer och nationell identitet Det finns en rädsla för EU:s roll i förhållande till nationella identiteter. I direktiven till påpekas att Sve- riges roll i den europeiska unionen skall uppmärksammas i utred- ningsarbetet. Ett sådant direktiv kan ses som en del av ett mönster. Etnologiprofessorn (m.fl.) har pekat på att starka internationaliseringstendenser ofta leder till höjda rop efter stärkta KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET Nationalismen kan delvis förklaras med järnvägens utbyggande, telegrafens spri- dande och industrialismens globalisering. har vi en liknande internationaliseringsvåg med EU, IT- utbyggnad och ökande invandring, som en våg av nationa- lism sveper över inte minst . Även i diskuteras ofta det svenska i förhållande till t.ex. nya europeiska gemenskaper. I den stat- liga står som första mål för museernas verksamhet att de skall främja nationell, regional och lokal identi- tet. Intet nytt under solen! Därför är det viktigt att perspektivera (sic) ett sådant mål med en liten museihistorisk exposé över använ- dande av museer i olika nationella syften. Kulturarv och museer har länge använts i olika nationella syften, man kan i ett globalt perspektiv påstå att det varit ett av huvudsyf- tena med museer. En viktig funktion har varit att använda museer som legitimering av stater vilka rymmer olika nationella identiteter. Exem- plena är många. stal en stor mängd konst på sina erövrings- tåg för att skapa som en manifestation av som en kul- turell och politisk huvudstad i ett heterogent välde. stal också enorma mängder konst till främst det planerade stora i , vilket skulle manifestera Det tredje riket såsom världens kultu- rella centrum. I staten har en mängd arkeologiska museer byggts för att bidra till bilden av israelers rätt att besitta mark tidigare bebodd av palestinier. Skillnaderna mellan , Nazityskland och staten är naturligtvis uppenbara. Men det finns likheter: behovet av att manifestera och rättfärdiga en stat vil- ken inom sig rymmer olika nationella identiteter. Och här ges museerna en viktig roll. Sedan spelar museerna dessa roller på skilda sätt och använder olika rekvisita. En annan viktig funktion är när museer fungerar som manifesta- tioner av nationer i en större stat, motsatsen till att med kulturarv för- söka legitimera en övernationell stat. Sådana museer var vanliga . Exempel är i som bildades för att manifetstera en böhmisk/tjeckisk nationell identitet i den österri- kisk-ungerska statsbildningen. Ett annat närliggande exempel är i vilket tillkom . var varken del av en större statsbildning, eller inrymde andra, starka nationella identiteter vilka på allvar hotade den svenska statsbildningen. Ändå blev frågan om nationell identitet allt väsent- ligare från och med 1800-talet.