sou · GNB3117 · 2000-01-01 00:00:00 — Mina kollegor, som utbildades i bibliotek och arkiv fulla av böcker och tidskrifter, anser att Internet är ett underbart forskningsredskap. För dem är Internet ett surrogatbibliotek, en ersättning för referens- system. Naturligtvis antar de också att detta är det främsta syftet med Internet. Men våra barn och barnbarn, som vuxit upp i en bild- rik TV- och internetkultur, har föga erfarenhet av böcker och bibliotek och kommer att betrakta den nya tekniken med en annan uppsättning förväntningar. De kanske aldrig lär sig att använda nätet som referensredskap eftersom de aldrig lärt sig använda referenser. Generationsfelslutet hindrar oss från att se detta. Vi har vuxit upp i en textbaserad, ordbaserad kultur och därför betraktar vi naturligtvis Internet som en plats för användning av ord, av text. Men våra barn och barnbarn, som växte upp i en TV-värld full av bilder, kan komma att betrakta webben i första hand som en källa till bilder och vägra använda den för att rulla fram texter – som, när allt kommer omkring, är en tämligen primitiv användning av den nya tekniken. Om Internet inte är något mer än en trimmad turbo- telegraf, kommer det knappast att förändra oss. Men Internet är helt uppenbart mycket mer än så. Vår generation har faktiskt utformat en teknik vars konsekvenser vi inte kan förutse, därför att de som använder den inte vuxit upp i samma kultur som vi. Mot bakgrund av de fyra varningar jag fört fram, vill jag nu komma till kärnan i vår diskussion: förhållandet mellan demokrati och tek- nik. Den avgörande punkten är naturligtvis att det inte finns något sådant som blott och bart demokrati, det finns skilda former av demokrati, konkurrerande demokratiteorier; direktdemokrati och indirekt demokrati, representativ demokrati och populistisk demo- krati, folkomröstningsdemokrati och stark demokrati. Vilken slags demokrati är det vi talar om, när vi är oroade över teknikens effekter Det kan vara så att uppfinningar som gynnar en slags de- mokrati är skadliga för en annan. Jag har förstått att den representativa demokratin i – vad jag vill kalla tunn demokrati, lett till att många svenska medbor- gare känner sig alltmer främmande för den politiska processen. Eftersom de professionella politikerna i välfärdsstaten sköter sitt uppdrag så bra, känner sig de vanliga medborgarna privatiserade och ägnar sig åt sina egna affärer. En tidigare talare diskuterade representativ demokrati på ett sätt som ger en idé om varför män- niskor tycker att det inte alls är särskilt demokratiskt att välja repre- sentanter. är väljaren fri, han och hon röstar och går sedan hem till sitt. lever man privat, som konsument eller kund och låter de valda representanterna sköta regerandet. Det är tunn demokrati, en färglös och urvattnad form av demokrati, även om den naturligtvis är bättre än ingen demokrati alls. Men passiviteten i den kan korrumpera och undergräva delta- gande och engagemang från medborgarnas sida. Röstandet kan defi- niera demokratin i tunn mening, men att rösta är den demokratis- ke medborgarens minst betydelsefulla handling. Att rösta, skrev , är att lägga sin frihet i urnan tillsammans med röst- sedeln, att överlämna sin frihet till den person man röstar för, som sedan regerar på dina vägnar. En aktiv demokrati kräver aktiva med- borgare som bryr sig om sina bostadsområden, städer, skolor och kyrkor. Demokrati handlar inte bara om att välja de styrande, utan om att vi ska styra själva, åtminstone i någon mån, åtminstone någon del av tiden, åtminstone i några frågor. Det är vad jag beskrivit som stark demokrati. Jag vill påstå att dessa två slag av demokrati, svag och stark, representativ och direkt, ställer mycket olika krav och kan gynnas eller missgynnas av de nya teknikerna beroende på hur de används. Dessutom finns det fler än bara dessa två varianter av de- mokrati: vi kan också tala om folkomröstningsdemokrati – ett system där ett enda parti och/eller en stark ledare får sitt auktoritära styre bekräftat genom folkomröstningar. Ta som exempel Mussoli- nis eller Peronistjuntorna i . Flera andra slag av demokrati är också tänkbara och i takt med att de demokratiska varianterna blir fler, blir deras förhållande till teknik alltmer kom- plicerat. För vår diskussion här , kan vi begränsa oss till representativ och stark demokrati, med några referenser till folkomröstningsde- mokrati, och försöka mäta vilka effekter de nya medias specifika karaktär, i synnerhet datorbaserad digital kommunikation av det EN PLATS FÖR KOMMERS ELLER EN PLATS FÖR OSS ? slag som finns på World och , kan ha på dem. Låt mig först ta upp sju eller åtta tänkbara kännetecken på tekniken och sedan behandla vart och ett av dem i förhållande till de olika demo- kratimodellerna, så att vi kan börja se vilka olika effekter tekniken kan ha beroende på vilket slags demokrati vi talar om. Här är en lista på kännetecken på de nya teknikerna: hastighet (den nya, digitaliserade, datorbaserade tekniken är snabb); enkelhet eller enkelspårighet (den nya tekniken kan bli begränsande, binär); avskildhet (den nya tekniken kan isolera och splittra oss); bildlighet (den nya tekniken prioriterar bild och ljud framför text, även om den i huvudsak är textbaserad); horisontalitet (den nya tekni- ken erbjuder ett horisontellt kommunikationsmedel, punkt till punkt snarare än vertikalt); informatoriskt (den nya tekniken prio- riterar rådata, information framför kunskap); segmentering (den nya tekniken splittrar upp publiken i segment, delar och grupper, i stället för att samla dem på nations- eller samhällsnivå, som de traditionella radiosändningarna en gång gjorde. Vi skulle kunna visa de komplexa relationer som skapas i inter- aktionen mellan de tre slagen av demokrati och dessa sju känneteck- en för den nya tekniken på ett rutnät, 3x8. Men kanske skulle det snarare bli överväldigande än underlätta vår förståelse, även om det skulle klargöra det komplexa samspelet mellan olika faktorer. Jag kommer att begränsa mig till att kort kommentera var och en av de sju kännetecknen i förhållande till minst en eller två slags demokrati. Teknologins dygder – demokratins synder? Låt mig börja med det som är den elektroniska teknikens främsta dygd – och synd – dvs. Med datorkommunikationen arbetar vi med ljusets hastighet. När den amerikanska revolutionen pågick, tog det att skicka nyheter tillbaka till och Kronan och Kronans svar tog på sig för att nå ; allt som allt en tremånaders rundtur. upp- nådde sitt oberoende delvis på grund av de långsamma kommunika- tionerna, för om rapporteringen varit snabb, hade britterna kanske kunnat bemöta upproret mer effektivt än de gjorde, och troligen räddat sin koloni. har vi nära nog samtidig kunskap om pågående händelser – nyhetscykeln mäts snarare än dagar och veckor. Datorerna medger omedelbar kommunikation. Men är snabbhet lämplig för alla För demokratiskt beslutsfattande? När det gäller samrådsdemokrati (deliberative democracy), är kommandot sakta ner!. Demokratins utmaning i elektronikåldern är att införa fartgupp på de elektro- niska motorvägarna (fartgupp är gupp eller hinder som byggs på lokala vägar för att trafiken ska sakta ner). Demokrati tar tid, kräver tålamod, samråd, tänkande, omprövning. Det är därför som parla- mentariska procedurer ofta kräver att lagförslag ska behandlas innan de godkänns. Syftet är att det ska krävas tid för tänkande och omprövning så att förhastade åtgärder motverkas. Rum för chat på nätet inbjuder till snabbtänkande, ofta detsamma som att uttrycka öppna fördomar och illa genomtänkta uppfatt- ningar. (Det är därför som vid Uni- versity håller på att utveckla en reflekterande, självstyrande webb- sida för samhällelig och politisk debatt, kallad .) Den nya tekniken kan alltså betraktas som fartvänlig, medan demokratin kräver diskussion och tålamod. Tekniken stöder ome- delbara opinionsundersökningar och elitistisk manipulering av ett slag som kan förstärka folkomröstningsdemokrati, men som under- gräver andra, mer participativa och reflekterande former av demo- krati. I manipulativa folkomröstningar är det bra att kunna tvinga människor att rösta snabbt, innan de hinner tänka. I en stark demo- krati vill vi att människor ska tänka, och tänka igen, och tänka ytter- ligare en gång, så att de kan komma fram till fasta, välgrundade be- slut. Att ställa tekniken i samrådets tjänst är emellertid att gå emot dess definitionsmässiga karaktär. Tekniken säger på! medan demokratin säger ner!. Digitala medias andra kännetecken, som är av betydelse för de- mokratin, är teknikens tendens till begränsande enkelhet – till binär dualism som, i politiska termer, underlättar representativ demokrati med ja- eller nejröster och val mellan två alternativ. Denna förkärlek för dualism är emellertid ett problem för stark demokrati, som krä- ver val mellan flera alternativ, med de komplikationer som sådana avgöranden medför. Här söker vi gemensamma ståndpunkter mellan två motsatta alternativ i stället för ett starkt val mellan dem. Nyans, komplexitet och gemensamma ståndpunkter är målet för stark de- mokrati; digitaliserade media bidrar inte nödvändigtvis till att det målet nås. Det tredje kännetecknet för den nya tekniken är tendensen att dela upp, isolera och splittra människor. Vårt sätt att hantera cyber- rymden är med nödvändighet avskilt. Vi sitter framför tangentbord och skärmar och umgås med världen endast i virtuell form; våra EN PLATS FÖR KOMMERS ELLER EN PLATS FÖR OSS ? kroppar svävar fritt. Många anhängare av Internet hävdar att cyber- rymden skapar nya, virtuella samhällsformer (jag kommer strax till det). Men faktum är att vi rör oss i cyberrymden med hjälp av ett verktyg som är avskilt. På amerikanska universitet faller studenterna i ökande utsträckning ut ur det sociala livet, samhället och skolakti- viteterna och sitter ensamma framför datorn. Vissa rumskamrater har börjat samtala över nätet, som om de bodde i olika länder i stäl- let för att tala med varandra i samma rum. Datorröstning skulle underlätta medverkan i den politiska processen, men på värsta tänk- bara sätt – i ett ensamt, avskilt rum där det inte finns någon anled- ning att ta hänsyn till andra eller andras gemensamma bästa. J.S. Mills och många andra demokrater har hävdat att beslutsfattandet, för att vara möjligt, måste vara offentligt. (Mills var till och med motståndare till sluten omröstning av det skälet, och betonade att det bara var uppfattningar som kunde försvaras offentligt som också kunde uttryckas i en röstning!) Ändå finns det inget privatare ut- rymme än cyberrymden. När medborgarna röstar, måste och behö- ver de befinna sig tillsammans med andra medborgare i en offentlig lokal eller vallokal. Avskildhetens effekter på röstningen är lätta att se i amerikanska val. Där svarta kandidater ställer upp i vita distrikt, får de svarta re- gelbundet fler röster i opinionsundersökningarna än i det faktiska valet. Därför att när opinionsundersökarna frågar dig Kommer du att stödja den här (svarta) kandidaten döljer du dina eventuella fördomar och svarar ja, eller troligen, eller kanske, även om du privat är bigott och det inte finns någon chans att du faktiskt kommer att rösta så som du svarar, när du väl står i båset. Om människor vore tvungna att rösta offentligt, skulle de kanske rösta mer i enlighet med vad opinionsundersökningarna vi- sar, eftersom de skulle vara tvungna att antingen försvara sina för- domar offentligt (knappast troligt!) eller åsidosätta dem. Kontakt- ytans avskildhet är därför ett problem för samråds- (deliberative) demokrati. Det kan öka antalet röstande – och i Västerlandet (och här i ) där valdeltagandet är på snabb nedgång, förefaller det vara något positivt. Men att öka antalet genom att sänka kvaliteten och innebörden i deltagandet är av begränsat värde. Att bara få människor att gå till valurnorna, så att en svensk demokratikom- mitté kan skryta med att på nytt blivit en fullfjädrad demo- krati (med kanske röstande jämfört på andra håll i västvärlden), har liten betydelse för demokratin, om röstandet inte är övertänkt, ansvarsmedvetet och aktivt. Även om röstning hemma, elektroniskt och digitalt, höjer siff- rorna på valdeltagande, måste man alltså fråga sig om detta stärker eller utarmar den svenska demokratins kvalitet. Det är inte detsam- ma som att säga att vi inte kan använda den nya tekniken på sätt som tvingar människor att försvara och motivera sina ställningstaganden. Men det blir möjligt bara om vi kommer bort från röstningen som ett enkelt klick på en ja- eller nejknapp på datorskärmen, för att uttrycka en ogenomtänkt privat fördom. Från att ena stunden välja mellan musikspår på en MTV-webbsida – tittar du på Madonna eller ? – och i nästa besluta om vi ska bomba till- baka till stenåldern – eller inte! Att flytta runt mellan val och dag- ordningar som ibland saknar betydelse och är helt privata och andra gånger har enorma konsekvenser och är offentliga, kan inte vara ett lämpligt sätt att söka få till stånd demokratiskt beslutsfattande. De entusiastiska anhängarna av de nya teknikerna kan väntas be- möta det här argumentet genom att insistera på vad de betraktar som cyberrymdens icke-individuella potential – cybersamhället. Men det finns ju, kan de säga, nya samhällsformer som inte längre begränsar sig till bostadskvarter eller etnisk grupp, som skär tvärs igenom nationer och folk. De tror att cybersamhället är nästa demokratiska gränsland. Och den nya tekniken kan faktiskt också ha en viss potential för att överbrygga tid och rum på sätt som slut- ligen överskrider definition av samhället som ett geogra- fiskt område som du kan genomkorsa på en enda dag. Sökandet efter transnationella demokratiska institutioner, som kan hantera transnationella ekonomiska system som dominerar jorden, är avgö- rande för demokratins överlevnad in i det nya millenniet. Markna- den har globaliserats medan demokratiska institutioner och det civila samhället har förblivit nationellt och lokalt. Det är ingen tvekan om att Internet öppnar möjligheter för transnationell med- orgerlig kommunikation och utveckling av virtuella internationella samhällen. Grupper som CIVICUS och har redan tagit nätet i bruk för sina egna syften. Men innan vi förlorar oss i entu- siasm måste vi emellertid noga granska vad ett virtuellt samhälle faktiskt är – om det alls existerar! De flesta virtuella samhällen som skapats på Internet är snävt avgränsade intressegemenskaper. I själva verket är de speciella intressegrupper som består av människor som har en gemensam hobby eller likartade identiteter eller samma politiska åsikter. Demokrati är en politik som handlar om skillnader – ett sätt att förhandla med och umgås med levande människor som skiljer sig från oss. Nätet skapar samhällen med en gemensam identitet, där skillnaderna kan undvikas. EN PLATS FÖR KOMMERS ELLER EN PLATS FÖR OSS ? , islamiska och den nynazistiska rörelsen (för att bara nämna tre exempel) har alla använt Internet för att skapa något liknande transnationella samhällen, men de represente- rar knappast vad demokrater skulle betrakta som idealiska virtuella samhällen! Jag tror att nätet kan duplicera, vidga och förstärka sam- hällen som redan skapats i fysisk mening, men inte skapa nya samhäl- len av ingenting. Vår konferens i den reella fysiska platsen , med människor som är medborgare i och poli- tiska ledare, skulle ha kunnat hållas på Internet. Varför envisades kvinnor och män, som tror på de nya teknikernas välsignelser, med att samlas fysiskt? Det hade ju gått mycket lättare, och varit mycket billigare, att samlas virtuellt. Svaret är naturligtvis att vi, precis som andra kvinnor och män, mycket väl vet att ett formellt, anonymt, virtuellt samtal mellan avskilda personer som sitter framför var sin skärm inte kan ersätta ett möte där vi sitter bredvid varandra, kan avläsa varandras ansiktsuttryck, dricka kaffe och en öl tillsammans och kanske också bryta bröd. Vi kan kanske återskapa denna levande gemenskap i virtuell form, men vi kan inte skapa den på så vis. Om detta gäller en akademisk konferens, gäller det i ännu högre grad för en demokratisk gemenskap. Låt mig nu säga något om bildernas effekt på demokratin. De nya teknikerna kan fortfarande tyckas handla om ord (scrolla text) men åtminstone potentiellt gör de inte det. Visserligen är det sant att du, om du kom med rymdskepp , kanske , och tog en ordentlig titt på Internet, kanske skulle förle- das att utropa: De här människorna har inte utvecklats alls, sedan dagar! Hur kommer det sig att Ordet fortfarande styr här? Med alla deras teknolo- giska framsteg fortsätter de att leva i en civilisation som bygger på Ordet. Till och med deras mest avancerade teknik utgår från text. Det är sant att det tar timmar att ladda ner bilder och att ord fort- farande är den mest gångbara valutan på Internet. Det är emellertid bara en fråga om teknisk eftersläpning. Nätet är snabbare och blir snabbare. Videoåtergivning är framtiden, eftersom digital informa- tion och pixlade skärmar är byggda för bilder och inte för ord. Dessutom är den generation som utbildas i datoranvändning en generation som vuxit upp med television, en bilddränkt generation som föredrar rörliga bilder (film eller bio) framför statiska bokstäver och ord. Och så snart som tekniken klarar hastigheten, kommer informationsflödet att bli bildligt och inte textuellt. En dataskärm är helt enkelt ett förskräckligt dåligt medium för att återge text (en bok är i det avseende tekniskt sett överlägsen; flexibel, bärbar, estetiskt tilltalande). En skärm är emellertid ett utomordentligt medium att visa rörliga bilder på och så snart det är tekniskt möjligt, är bilder det som kommer att visas på den. kommer den demokratiska frågan: är det troligt att övergången från ett ordbaserat medium till ett bildbaserat medium kommer att gynna eller undergräva demokratin? Frodas demokratin med hjälp av ord eller bilder? Det finns givetvis inget enkelt svar på den frågan. Vissa, bland dem konstnärerna, kommer att säga att bilder kan vara sannare och mindre bedrägliga än ord. Men jag vill hävda att demokrati med nödvändighet börjar som en ordens politik, ställd mot maktens po- litik och känslornas politik. Det är argumentens politik och löftenas, och såväl argument som löften kräver ord. Det var därför som Ari- stoteles trodde att logos (ord) var själva essensen både i människ- or och i politik. Vår egen politik har sina rötter i ett samhällskon- trakt och det samhällskontraktet är beroende av tillförlitligheten och integriteten i löftesgivningen. Löftesgivningen beror i sin tur på ordens helighet. Vi lovar inte med bilder. En ed är en signatur, att ge sitt ord. I de amerikanska stadskärnornas getton begriper dagens svarta ungdomar – gängmedlemmarna – detta alldeles utmärkt. När de lovar något säger de Word, man, Word!. Sambandet mellan tidig demokrati och den protestantiska refor- mationen och uppfinningen av de lösa typerna och följderna av det i form av en bibel som kunde läsas av alla, är historiska bevis på dessa påståenden. Och det kanske är så att övergången från en ordens civilisation till en de rörliga bildernas civilisation inleder av utarmning av demokratiska institutioner. En sådan civilisation är utan tvivel sämre ägnad att upprätthålla löftesgivning och ett socialt kontrakt, eller den typ av diskurs som gör demokratin möjlig. Vi kan erinra oss hur amerikansk utrikespolitik på kraftigt påverkades av en enda bild, bilden av en död amerikansk soldat i , som släpades naken längs marken sedan hans heli- kopter skjutits ner av en lokal krigsherre. Ett enda fotografi ledde till att drog sig tillbaka från militära åtaganden i och på alla andra håll i världen. har varit mycket motvilligt i fråga om att sätta in sina trupper. Det finns viktiga argument för och emot amerikanska militära insatser utom- lands, men de argumenten kan inte på ett intelligent sätt framföras genom valda bilder. Bildvärlden håller i själva verket på att bli allt mindre tillförlitlig, i takt med att digital teknik underlättar manipu- lation via specialeffekter (morphing) och digital rekonstruktion av EN PLATS FÖR KOMMERS ELLER EN PLATS FÖR OSS ? Det som kan göra i sina magiska bildverk- städer, kan i allt högre utsträckning göras av varje någorlunda kun- nig Internetanvändare. Vi vet att Internet redan blivit en plats för rykten och skvaller och felinformation, med bilder som hante- rats och manipulerats för speciella syften. Detta kommer knappast att bli bättre . Den nya tekniken kännetecknas också av att den är lateral till sin natur. Den erbjuder direkt, punkt-till-punkt-samspel som utesluter mellanhänder och hierarkisk övervakning. Den tillåter oss att tala med varandra och inte bara till våra lärare och herrar. Potentiellt gynnar detta kännetecken direktdemokrati mycket bra (och av sam- ma skäl hotar det representativ demokrati). Politikerna kan protes- tera: Det sista vi vill är att medborgarna ska prata med varandra! Låt dem tala till oss, och vi ska tala till deras med-medborgare, å deras vägnar! Om de möjligheter till horisontell kommunikation som Internet erbjuder gynnar direktdemokrati, är de av samma skäl till mindre nytta för samråds- (deliberative) demokrati. Omedel- barhet är en demokratisk dygd, men också en demokratisk synd, eftersom omedelbar kommunikation är odisciplinerad konversation, fördomsfull konversation, privat konversation, polariserande och improduktiv konversation. Överläggningar har traditionellt krävt medverkan från förmedlare, auktoritära ledare, moderatorer, utgivare eller utbildare. Om överläggningarna lämnas åt sig själva, urartar samtalet till svammel och deltagarna till en mobb. Pratradio (där lyssnarna ringer in och deltar i pågående poli- tiska debatter som leds av högröstade och ytterst rabiata politiska anhängare) är en varning. Den kallar sig själv demokratisk men uppmuntrar i själva verket till överdrifter, söndring, ogenomtänkta påståenden och dumhet. Det direkta utbytet av våldsamma fördo- mar tillför inte samtalet någonting och ännu mindre gynnar det de- mokratin. I pratradio ropar och skriker människor och de orerar vitt och brett och ställer fördom mot fördom. De ägnar sig åt hatfyllda litanior och lär sig knappast något nytt (eller något över huvud ta- get). De förändras aldrig eller växer inte i empatisk förmåga att ta till sig en bredare förståelse av sitt upplysta egenintresse. De bara befäster sina egna fördomar. Jag har besökt ett antal s.k. politiska chatrum på Internet och de börjar låta skrämmande likt pratradio. Människor förstärker för- domar, talar nedsättande om andra, förhindrar förståelse och ge- menamma utgångspunkter och kriminaliserar skillnader. Internets sedesamma förpliktelse till direkt lateral konversation blir dess största synd och öppnar nätet för farorna som kommer av vandalism i diskursen, befästa fördomar och människor som vägrar att lära, vägrar att lyssna och vägrar att växa. På pratradio och Internet be- hövs inte större yttrandefrihet och mer prat, utan mer tankfull tyst- nad och lyssnande. Demokratin behöver lyssnarradio och lyss- narrum på nätet. I tidningar och tidskrifter, klassrum och rum för lärande, finns det någon som tar ansvar för att lära ut och förmedla, vägleda och övervaka. Information förmedlas och kan växa till kun- skap och kanske till och med till visdom. Det kan bara ske på nätet om man kringgår dess horisontella dygd (också på CIVIC EXCHANGE, experimenterar vi med ett självstyrt program som tillåter medling från deltagarnas sida och moderation inifrån gemen- skapen). I de fria städerna i disciplinerades medborgarnas direkta medverkan i stadsråden genom tekniker för samråd som omfattade en stadsmoderator, kunnig i interaktiv kommunikation. Hans uppgift var att hålla diskussionen öppen, relevant, produktiv och rättvis. Han kunde ingripa i debatten för att säga: , för högljutt!, fröken , ni lyssnar inte på vad han säger eller , ni har redan pratat och säger samma sak varje gång.