sou · GNB351d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Ett sådant beslut skall underställas . Enligt 5 § svarar för att behövliga smittskyddsåtgärder vid- tas inom landstingsområdet om inte annat anges i 9–11 §§. Dessa lag- rum anger de uppgifter som åvilar kommunerna och enskilda läkare. Vad som sägs om landsting i smittskyddslagen gäller också för kom- muner som inte ingår i ett landsting. I varje landsting skall enligt 6 § finnas en smittskyddsläkare som skall utses av den nämnd som utövar ledningen av hälso- och sjukvården. I frågor som inte gäller beslut rö- rande enskilda skall smittskyddsläkaren verka under nämnden. Kom- munen svarar enligt 9 § för att smittskyddsåtgärder vidtas mot djur, livsmedel, vattentäkter, avloppsvatten, ventilationsanläggningar och andra objekt som sprider eller misstänks sprida smittsamma sjukdomar. Uppgifterna har lagts direkt på den nämnd som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Bestämmelser om åligganden för kom- munen som har till syfte att föreb ygga och förhindra bl.a. uppkomst och spridning av smitta finns emellertid även i t.ex. livsmedelslagen och , se avsnitt 2.3.7 och 2.3.8. 2.2.3Skyldigheter och rättigheter för den enskilde Vid smitta av eller misstanke om smitta av en samhällsfarlig sjukdom har den enskilde ålagts vissa skyldigheter. Den som har anledning misstänka att han eller hon smittats av en samhällsfarlig sjukdom är skyldig att utan dröjsmål söka läkare (13 §). Anledning att anta att man smittats kan enligt förarbetena föreligga t.ex. då symtom som är typiska för sjukdomen visar sig, då man befunnit sig i en situation där risken att smittas är stor, då någon lämnar ett trovärdigt påstående att smitta kan ha överförts eller då läkare på medicinska grunder bedömer att någon har anledning att anta detta och läkaren underrättar personen om detta. Att ha en livsföring eller beteende som allmänt sett är riskfyllt utgör däremot inte tillräcklig grund för skyldighet att låta undersöka sig. Den smittade eller misstänkt smittade är vidare vid läkarbesöket skyldig att låta läkaren göra de undersökningar och ta de prover som behövs (13 §). Mot den enskildes vilja kan undersökning endast genomföras efter beslut om tvångsundersökning. Den undersökte är skyldig att följa de förhållningsregler som med- delats honom, 13 §. En förhållningsregel kan avse t.ex. kontakten med den behandlande läkaren, hygien, isolering i hemmet, arbete och skol- gång samt den undersöktes livsföring i övrigt. Om den undersökte är missnöjd med förhållningsreglerna kan han enligt 17 § vända sig till smittskyddsläkaren för att få dem prövade. Smittskyddsläkaren är vi- dare oförhindrad att ändra förhållningsreglerna på det sätt han finner mest ändamålsenligt. Ett av smittskyddsläkaren fattat beslut rörande förhållningsregler kan överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, dvs. länsrätten (52 §). Den som smittats av en samhällsfarlig sjukdom är även skyldig att medverka till smittspårning och lämna upplysningar om varifrån smitta kan ha kommit och vart den kan ha förts vidare (14 §). Någon sanktion mot den som inte medverkar till smittspårning finns emellertid inte. I smittskyddslagen föreskrivs inte någon skyldighet att låta sig be- handlas eller någon allmän skyldighet att låta sig tas in på sjukhus. Den enskilde har även vissa rättigheter enligt smittskyddslagen. En- ligt 63 § är bl.a. all undersökning, vård och behandling som behövs från smittskyddssynpunkt vid samhällsfarlig sjukdom gratis för patien- ten inom hälso- och sjukvård. När fråga är om åtgärder av privatläkare är kostnadsfriheten begränsad till att avse undersökning för att klarlägga om patienten är smittad av en samhällsfarlig sjukdom eller ej. Som en ytterligare förutsättning för kostnadsfrihet i dessa fall gäller att läkaren ifråga får ersättning enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning. Läkemedel som behövs från smittskyddssynpunkt vid behandling av en samhällsfarlig sjukdom är däremot kostnadsfria för patienten oavsett vilken läkare som förskrivit dem. Enligt smittskyddslagen gäller de kostnadsfria förmånerna inte alla utan är begränsade till dem som är sjukförsäkrade enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Den enskilde har även i vissa fall rätt till offentligt biträde i mål i allmän förvaltningsdomstol rörande personinriktade tvångsåtgärder, 59 §. I smittskyddslagen har även enskilda läkare ålagts vissa uppgifter. En- ligt 10 § skall varje läkare i sin hälso- och sjukvårdande verksamhet vara uppmärksam på samhällsfarliga och andra anmälningspliktiga sjukdomar och vidta de åtgärder som skäligen kan krävas. Läkaren är vidare skyldig att undersöka den som har anledning anta att han smit- tats av en samhällsfarlig sjukdom om läkaren har kompetens och inte är förhindrad att utföra uppgiften. Vid konstaterad smitta föreligger även skyldighet att behandla. När det gäller privat verksamma läkare är un- dersöknings- och behandlingsskyldigheten begränsad till dem som har ersättning enligt lagen (1993 :1651) om läkarvårdsersättning. Den läkare som patienten uppsöker för att bli undersökt eller be- handlad av blir behandlande läkare enligt smittskyddslagen (11 §). Om en patient väljer att fortsätta sin behandling hos annan läkare övergår uppgiften som behandlande läkare på denne, som därvid har att under- rätta den tidigare behandlande läkaren om detta (19 §). Den behandlande läkaren skall bl.a. söka ta reda på om patienten är smittad eller ej av en samhällsfarlig sjukdom. För detta ändamål skall han undersöka patienten och ta de prov som behövs (15 §). Normalt sett är det härvid fråga om prov från blod, saliv, urin eller avföring. Lä- karen skall vidare, om det inte är uppenbart att patienten inte är smittad av sjukdomen, informera om den misstänkta sjukdomens art och smitt- samhet (15 §). Vid samma tillfälle skall läkaren meddela de förhåll- ningsregler som patienten skall iaktta för att undvika smittspridning. Dessa förhållningsregler skall tas in i journalen. Den behandlande läka- ren har vidare en skyldighet att så långt det är möjligt se till att förhåll- ningsreglerna följs, 16 §. Om läkaren har anledning anta att den smit- tade eller misstänkt smittade av en samhällsfarlig sjukdom inte följer eller inte kommer att följa de förhållningsregler som meddelats skall läkaren skyndsamt underrätta smittskyddsläkaren om detta, 25 §. Den behandlande läkaren har vidare en skyldighet att bedriva smitt- spårning vid samhällsfarlig sjukdom (18 §). Genom att fråga patienten skall han söka få reda på av vad eller vem den smittade har blivit smit- tad och vilka andra som kan ha blivit smittade av samma smittkälla. Han skall också söka få reda på till vem den smittade kan ha fört smit- tan vidare. Om läkaren därvid finner anledning anta att en person smit- tats av sjukdomen ifråga, skall läkaren på lämpligt sätt underrätta denne om hans skyldighet att söka läkare (5 § smittskyddsför- ordningen). Om den misstänkt smittade inte kan förmås inställa sig för undersökning skall smittskyddsläkaren underrättas härom (26 § smitt- skyddslagen). Varje läkare som konstaterar att någon har smittats av en anmäl- ningspliktig sjukdom skall anmäla detta till smittskyddsläkaren och () samt beträffande vissa sjukdomar även till den kommunala nämnden; det senare gäller beträffande sjukdomarna upptagna under 1.2 och A2 i bilagan till smittskyddslagen respektive smittskyddsförordningen. Anmälningsskyldighet föreligger också när smitta av vissa anmälningspliktiga sjukdomar påträffas i samband med obduktion eller vid analys vid mikrobiologiskt laboratorium. Även sjukdomar som fått en anmärkningsvärd utbredning inom ett område eller uppträder i en elakartad form skall anmälas, 20 och 22 §§. De samhällsfarliga sjukdomarna – bortsett från sjukdomarna upp- tagna under 1.3. i bilagan till smittskyddslagen – skall anmälas med uppgifter om den smittades namn, personnummer och adress, den san- nolika smittkällan, de sannolika smittvägarna, de förhållningsregler som meddelats och de åtgärder i form av behandling och andra åtgärder som vidtagits för att förhindra smittspridning samt andra uppgifter av betydelse för smittskyddet. Vid anmälan av sjukdomarna upptagna un- der 1.3 dvs. gonorré, hivinfektion, klamydiainfektion, syfilis och ulcus molle skall inte uppgift om den smittades identitet och sannolik smitt- källa anges (21 §). Istället skall anmälan innehålla de två första siffror- na och de fyra sista siffrorna i den smittades personnummer samt upp- gifter om hemortslän. Om den smittade vid hivinfektion tillhör en risk- utsatt grupp skall även denna grupp anges (4 § smittskyddsförordning- en). Övriga smittsamma sjukdomar skall anmälas med uppgifter om den smittades identitet samt de övriga uppgifter som behövs för att kunna följa sjukdomens utbredning. Om det behövs kan smittskydds- läkaren eller den kommunala nämnden inhämta kompletterande upp- gifter från den läkare som gjort anmälan, 23 §. Smittskydds- förordningen innehåller vidare bestämmelser om tidsfrister inom vilka läkare skall fullgöra den föreskrivna anmälningsskyldigheten. Vidare stadgas att om läkaren misstänker att flera patienter smittats av samma anmälningspliktiga sjukdom skall smittskyddsläkaren underrättas (2 och 3 §§ smittskyddsförordningen). Utöver den ovan beskrivna anmälningsskyldigheten vid inträffade sjukdomsfall har som tidigare nämnts den behandlande läkaren att läm- na en underrättelse till smittskyddsläkaren dels när den smittade eller misstänkt smittade av en samhällsfarlig sjukdom antas inte följa eller inte komma att följa givna förhållningsregler (25 §), dels när en person som vid smittspårning misstänks vara smittad inte utan dröjsmål låter sig undersökas (26 §). Den behandlande läkaren skall också underrätta smittskyddsläkaren om den smittade eller misstänkt smittade avbryter pågående behandling utan att den behandlande läkaren är införstådd med det (25 §). Det primära syftet med dessa underrättelser är att på- kalla smittskyddsläkarens ingripande, varför underrättelserna även skall innehålla identitetsuppgifter. Som nämnts skall i varje landsting finnas en smittskyddsläkare som skall utses av den nämnd inom som utövar ledningen av hälso- och sjukvården. ansvarar för att smittskyddet plane- ras och organiseras samt avsätter medel för verksamheten medan smitt- skyddsläkaren svarar för den direkta ledningen och planeringen i detalj av smittskyddsarbetet. I 7 § görs en uppräkning av de allmänna uppgif- ter som smittskyddsläkaren har att ombesörja. Enligt denna bestämmel- se skall smittskyddsläkaren förutom att planera, organisera och leda smittskyddet även bl.a. verka för samordning och likformighet av smitt- skyddet, fortlöpande följa smittskyddsläget i och verka för att förebyggande åtgärder vidtas. Han skall vidare hjälpa den kommu- nala nämnden, läkare och andra som är verksamma inom smittskyddet, undervisa berörd hälso- och sjukvårdspersonal, lämna allmänheten råd och upplysningar i smittskyddsfrågor samt även i övrigt verka för ett effektivt smittskydd. Utöver dessa allmänna uppgifter har smittskydds- läkaren myndighetsutövande uppgifter bl.a. att fatta beslut rörande tvångsåtgärder, se vidare nedan. Smittskyddsläkaren och den kommunala nämnden har enligt 12 § en uttrycklig skyldighet att samarbeta med varandra och med myndigheter, behandlande läkare och andra som bedriver verksamhet av betydelse för smittskyddet. Vidare skall nämnden informera smittskyddsläkaren om iakttagelser av betydelse för hans verksamhet och samråda med ho- nom om beslut och viktigare åtgärder som berör smittskyddet. Smitt- skyddsläkaren och kommunen får själva bestämma formerna för denna samverkan. I samma lagrum stadgas att smittskyddsläkarna skall sam- arbeta med varandra och med behandlande läkare i smittskyddsfrågor och att de därvid skall lämna de uppgifter som är nödvändiga för verksamheten. Inom hälso- och sjukvården gäller sekretess för uppgift om den en- skildes hälsotillstånd och personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan men för den enskilde eller honom närståen- de. Sekretessen gäller såväl mot enskild som mot myndighet. Sekre- tessen bryts om uppgiftsskyldighet råder enligt lag eller förordning. I smittskyddslagen finns vissa sådana sekretessbrytande bestämmelser. Hit hör bl.a. de tidigare beskrivna bestämmelserna om anmälningsskyl- dighet. Vidare har smittskyddsläkaren för att kunna fullgöra sina upp- gifter bl.a. rätt att på begäran i ett enskilt fall få upplysningar från och ta del av uppgift hos den kommunala nämnden samt hos läkare och andra som är verksamma inom hälso- och sjukvården (8 §). När det gäller hivinfektion finns dessutom vissa särregler rörande bl.a. upp- giftsskyldighet för smittskyddsläkaren, socialnämnd, polismyndighet och frivårdsmyndighet (30 och 31 §§) samt beträffande den som tas in på kriminalvårdsanstalt eller med tvång på annan vårdinrättning (32 §). Vidare finns regler om skyldighet för myndigheter, som genom sin verksamhet får kännedom om uppgifter som är av betydelse för smitt- skyddet och för enskild hälso- och sjukvård som står under tillsyn av , att på smittskyddsläkarens begäran lämna för honom behövliga uppgifter om smittbärare vid vissa samhällsfarliga sjukdomar (29 §). I förarbetena framhålls, att även om utgångspunkten för smittskydds- arbetet skall vara att motivera den enskilde till frivillig medverkan, för- utsätter ett effektivt smittskyddsarbete att åtgärder kan vidtas mot den enskildes vilja. Det understryks dock att tvångsåtgärder får tillgripas först om försöken att förmå den enskilde till frivillig medverkan inte lyckas. Enligt 28 § bör smittskyddsläkaren innan han tillgriper en tvångsåtgärd söka nå rättelse på frivillig väg om det kan ske utan risk De personinriktade tvångsåtgärder som medges enligt smittskydds- lagen är tvångsundersökning, tillfälligt omhändertagande och tvångs- Enligt 36 § får smittskyddsläkaren besluta om WYnQJVXQGHUV|NQLQJ av någon som enligt 13 § är skyldig att låta sig undersökas men som inte utan dröjsmål gör detta. Det skall därvid föreligga en grundad misstanke i det enskilda fallet att personen blivit smittad. Vad som av- ses härmed har tidigare redovisats i samband med redogörelsen för den enskildes skyldigheter. Tvångsundersökningen får inte innebära in- grepp som kan förorsaka annat än obetydligt men. Ett beslut om tvångsundersökning kan inte överklagas. I fall då det ännu inte står klart om en person är smittad eller ej av en samhällsfarlig sjukdom, får smittskyddsläkaren, om det av särskilda skäl behövs för att förhindra befarad spridning, besluta om WLOOIlOOLJW RPKlQGHUWDJDQGH (37 §). och gäller endast de samhällsfarliga sjukdomar som upptagits under 1.1 och 1.2 i bilagan till smittskyddslagen, dvs. andra än de sexuellt över- förbara sjukdomarna. Som förutsättning gäller att det föreligger en spe- ciell omständighet som tyder på att man inte kan räkna med patientens frivilliga medverkan. Det kan härvid vara fråga om klara uttalanden från personen ifråga eller personens sociala situation eller livsföring. Beslut om tillfälligt omhändertagande får överklagas hos länsrätten. Som en yttersta åtgärd för att förhindra smittspridning av sam- hällsfarlig sjukdom kan vidare WYnQJVLVROHULQJ tillgripas. kan beslut om tvångsisolering fattas i två fall. Det ena är om den smit- tade inte frivilligt medverkar till de åtgärder som behövs för att förhindra smittspridning. Ett beslut om tvångsisolering skall också fattas om det finns grundad anledning anta att den smittade inte följer meddelade förhållningsregler och underlåtenheten innebär uppenbar risk för smittspridning. Det är länsrätten som på ansökan av smitt- skyddsläkaren fattar beslut om tvångsisolering. Isoleringen får pågå från den dag den smittade togs in på sjukhus på grund av beslutet (40 §). Om behov av isolering föreligger även skall smittskyddsläkaren innan tremånadersfristens utgång ansöka om förlängning av isoleringen hos länsrätten (41 §). Ett beslut om förlängning får avse högst åt gången. Någon yttersta gräns för den sammanlagda isoleringen finns inte. Tvångs- isolering skall ske på ett sjukhus som drivs av landsting (38 §). Om länsrättens beslut om tvångsisolering inte kan avvaktas på grund av risken för smittspridning skall smittskyddsläkaren enligt 39 § fatta beslut härom. Ett sådant beslut av smittskyddsläkaren skall ome- delbart underställas länsrättens prövning. När det inte längre finns skäl för isolering skall smittskyddsläkaren ofördröjligen besluta om att tvångsisoleringen skall upphöra. Smitt- skyddsläkaren skall vidare ofördröjligen pröva frågan om isoleringens upphävande när den isolerade begär det, 42 §. Om begäran inte bifalls kan beslutet överklagas hos länsrätten (52 §). När det gäller innehållet i isoleringen föreskrivs i 43 § att den isole- rade skall tas väl om hand och få det stöd och den hjälp som behövs och motiveras att ändra sin inställning och livsföring så att isoleringen kan upphöra. Sedan en lagändring 1996 finns vissa rättigheter för den isolerade uttryckligt reglerade i lagen såsom rätt till sysselsättning och fysisk träning samt daglig utevistelse om synnerliga hinder inte finns mot utevistelsen. I 43 a § regleras vidare rätten att föra telefonsamtal, att ta emot besök och att sända och ta emot brev. Chefsöverläkaren får efter samråd med smittskyddsläkaren besluta om inskränkningar i dessa rättigheter om syftet med tvångsisoleringen i annat fall skulle motver- kas. Den som är tvångsisolerad får vidare underkastas den begränsning i rörelsefriheten som är nödvändig för att genomföra tvångsisoleringen (44 §). Smittskyddslagen innehåller vidare bestämmelser om egendom som den isolerade inte får ha och om kroppsvisitation och ytlig kropps- besiktning av den isolerade, om kontroll av försändelser samt om om- händertagande och förstöring av viss egendom (45–48 §§). Den isolerade får enligt 49 § ges tillstånd att vistas utanför sjukhu- sets område. Beslut om sådant tillstånd meddelas av smittskydds- läkaren efter samråd med chefsöverläkaren, eller efter delegation, av chefsöverläkaren själv. Tillståndet får förenas med villkor. Ett beslut om avslag på begäran om tillstånd att vistas utanför sjukhusets område, SOU 1999:51 5lWWVOLJ UHJOHULQJ 89 återkallande av sådant tillstånd eller meddelande av villkor får överklagas hos länsrätten (52 §). Av 29 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) framgår att ansvaret för ledningsuppgifter rörande tvångsisolering utövas av en läkare med specialistkompetens (chefsöverläkare). Om verksamhetschefen saknar sådan kompetens fullgörs uppgifterna istället av en särskilt utsedd chefsöverläkare eller sådan befattningshavare som förordnats enligt 50 a § smittskyddslagen. Enligt 50 a § får vid tvångsisolering av den som för smitta av hivinfektion förordna någon inom hälso- och sjukvården legi- timerad befattningshavare, som har tillräcklig kompetens och erfaren- het, att fullgöra de uppgifter som åvilar chefsöverläkaren enligt smitt- skyddslagen. Den kommunala nämnden svarar som tidigare nämnts för att åtgärder vidtas mot objekt som sprider eller misstänks sprida smittsamma sjuk- domar. För att kunna fullgöra sina åligganden härvidlag har nämnden givits befogenhet att meddela de förbud och förelägganden som behövs för att hindra spridning av en samhällsfarlig sjukdom. Ett föreläggande eller förbud får förenas med vite. Om beslutet inte följs, eller även an- nars i brådskande fall, kan nämnden besluta om rättelse på den enskil- des bekostnad (33 §). Nämnden har vidare rätt att om det är nödvändigt för att förhindra spridning av samhällsfarlig sjukdom låta förstöra föremål av personlig natur och att låta avliva sällskapsdjur. Vid ett beslut om förstöring skall nämnden betala skälig ersättning till den som drabbats av beslutet (34 §). Beträffande ersättning vid avlivning av sällskapsdjur se avsnitt 2.3.3. För att kunna fullgöra sina uppgifter har nämnden rätt till tillträde och rätt att göra undersökningar och ta de prover som behövs (35 §). Beslut som den kommunala nämnden fattar enligt smittskyddslagen kan överklagas hos länsrätten (51 §). 2.2.9Biträde av polis m.m. För att säkerställa att vissa åtgärder som är nödvändiga skall kunna ge- nomföras finns enligt 62 § möjlighet att begära biträde av polis. Polis- hjälp kan begäras för inställelse för tvångsundersökning, för inställelse på sjukhus i samband med tillfälligt omhändertagande eller tvångs- isolering, för den kommunala nämndens tillträde till bl.a. lokaler och för tillsyn. Smittskyddslagen innehåller även vissa bestämmelser om handlägg- ningen av mål och ärenden enligt smittskyddslagen, bl.a. rörande tids- frister och rättens sammansättning i vissa fall. Tillsynen över smittskyddet utövas enligt 65 § av . Till- synsansvaret omfattar all verksamhet som bedrivs av myndigheter och andra som har ålagts ett ansvar enligt smittskyddslagen. har därvid rätt att få tillgång till de handlingar och upplysningar som behövs samt att inspektera den smittskyddsverksamhet som bedrivs (66 och 68 §§). har vidare rätt att meddela förelägganden, vilka kan förenas med vite (67 §). Ett sådant beslut får överklagas hos länsrätten (53 §). Enligt 69 § smittskyddslagen och 10 § smittskydds- förordningen får också ge föreskrifter om frågor inom smittskyddet som inte gäller vaccination. Med stöd i dessa bestämmel- ser har bl.a. utfärdat "Föreskrifter och allmänna råd vid tillämpning av smittskyddslagen" (SOSFS 1989:18). 2.3Annan lagstiftning på smittskyddets område 2.3.1Karantänslagen (1989:290) Karantänslagen med anslutande förordning kompletterar smittskyddsla- gen med vissa bestämmelser till skydd mot att s.k. karantänssjukdomar förs in i landet eller sprids till utlandet genom land-, luft- eller sjötrafik. Med karantänssjukdom avses enligt 2 § gula febern, kolera och pest. Den kommunala nämnd som ansvarar för miljö- och hälsoskydd är en- ligt 3 § ansvarig för att sanitära åtgärder vidtas beträffande laster, baga- ge och annat gods, transportmedel och djur medan smittskyddsläkaren ansvarar för andra smittskyddsåtgärder. har enligt 18 § tillsyn över karantänsverksamheten i landet. Vissa hamnar och flygplat- ser skall bestämmas vara karantänshamnar eller karantänsflygplatser. Enligt 9 § skall befälhavaren på ett fartyg eller luftfartyg bl.a. då han har anledning att anta att smitta av karantänssjukdom kan finnas ombord senast vid ankomsten till sådan hamn eller flygplats lämna uppgift om hälsotillståndet till tullmyndigheten. skall därvid underrätta smittskyddsläkaren som har att besluta om eventuella smittskyddsåtgärder enligt smittskyddslagen. Förbud mot avresa före- ligger enligt 14 § för den som på grund av en karantänssjukdom tagits in på sjukhus, meddelats förhållningsregel om isolering eller tvångsiso- lerats enligt smittskyddslagen. I lagen finns också bestämmelser om råttbekämpning i hamnområden. 2.3.2Lagen (1987:375) om förbud mot s.k. bastuklubbar och andra liknande verksamheter Lagen om förbud mot s.k. bastuklubbar och liknande verksamheter, som trädde i kraft , tillkom mot bakgrund av oron för spridning av hiv på s.k. bastu- och videoklubbar. Syftet med lagen var att skydda människor från att smittas. Enligt 2 § får tillställning och sammankomst till vilken allmänheten har tillträde inte anordnas, om den med hänsyn till utformning, inred- ning eller beskaffenhet i övrigt av den lokal eller plats där den skall äga rum och den verksamhet som förekommer eller är avsedd att före- komma eller annan omständighet är särskilt ägnad att underlätta för be- sökare att ha sexuellt umgänge i lokalen eller på platsen med annan be- sökare. Bestämmelsen är endast tillämplig då det är fråga om sexuellt umgänge mellan besökare. Bordeller och pornografiska föreställningar omfattas normalt inte av denna lag; här finns istället straffbestämmelser i annan lagstiftning.