sou · GNB376 · 2000-01-01 00:00:00 — En lös förbundsstat av självstyrande bondemenigheter. En modell för statsbildning som går från den egendomsägande individen till byn, och sedan till häradet och till landskapet. En utveckling som sker spontant och kulturellt avskiljt från impulser från det övriga . I det ljuset blir den svenska utvecklingen unik.34 Här fram- träder är skapandet av en nationell ursprungsmyt. Det blivande har en enhet i härstamning, språk och odling utan mot- stycke i det utomnordiska skriver var stark och gjorde länge motstånd mot kristendo- men. Bondemenigheterna var starka och gjorde länge motstånd mot tanken på en kungamakt. De var dessutom så starka att en feodal ordning med länsväsende aldrig fick riktigt fotfäste. Inte undra på att det funnits anledning att tänka sig inte mindre än en säregen germansk urdemokrati vid sidan av de grekiska stadsstaternas. (1991) har statsvetaren en rubrik som lyder Den germanska urdemokratin. Där jämför han uttryckligen de nordiska tingen med och dess klassiskt demokratiska nimbus.36 Denna tankestyrande formu- lering, och denna fantasieggande parallell, kan Ejvegård möjligen ha lånat från den danske juristen och statsvetaren , som använ- der just denna rubrik i sin klassiska och vitt spridda bok de- mokrati? (1965).37 Den germanska urdemokratin i skall i Ejvegårds version ha varit utvecklad och levt vidare fram till åtminstone . Lägg då märke till skillnaden i tids- placering mellan den intuitive (men försiktige) historikern , ovan, som i stället kan tänka sig en kungamakt i 600, och den lika intuitive (men inte lika försiktige) statsve- taren som tycker sig se en ger- mansk urdemokrati där ute mellan högar och den så kal- lade Kungsgårdsplatån norr om kyrkan, som så inträngande analyserat.38 Den germanska urdemokratin ses också av sina företrädare som något säreget svenskt, som präglat hela den historiska utvecklingen i . Vi har tidigare talat om en traderad bild av en obruten stats- tradition med rötter i en ursprunglig självstyrelse, en statsdogm. Här kommer bidrag: På sätt och vis kan påstås att dessa demokratiska tankegångar från den germanska urdemokratin aldrig dog ut i . De levde kvar i sock- enstämmor och liknande församlingar. Vår demokrati skulle då vara resultatet av en huvudsakligen inhemsk utveckling under halvtannat årtusende.39 SJÄLVSTYRELSE SOM MAKTSPRIDNINGSPROJEKT? Den bristande realismen i denna mytiska urdemokrati har vi redan berört ovan. Även om man inte har tillgång till källor och historiska arbeten borde man ha hejdat sig inför tanken om detta samhälles demokratiska drag. Det är samma problem som med det Atenska klass- och slavsamhället. Man kan också ställa sig frågan från vilket politiskt-filosofiskt perspektiv en sådan samhällsordning och styrel- se över huvud taget skulle kunna betecknas demokratisk i en lärobok i statsvetenskap ? För att nu återvända till den föregivna germanska urdemokra- tin måste det kanske framhållas i klartext att trälar, kvinnor och torpare hade en underordnad och förtryckt ställning (det räcker med . ). Småbönder och oansenliga släkter räknades för sämre. Storbönder, hövdingar, jarlar och kungar, de aristokratiska familjerna, hade en desto starkare ställning. Den germanska rättstraditionen och processtraditionen är en klass- lagstiftning som gynnar den som har stor gård och många vänner bland de dominerande ätterna (vilket problematiseras som det ödes- mättade temat i Njals saga, det som fäller på Lidar- ände). Man behöver dessutom ingen närmare kännedom om kungasagor eller den isländska sagoskatten för att märka att den samhällsstruktur som framträder (om man analyserar sagorna etno- logiskt strukturellt) är ett utpräglat patriarkalt ståndssamhälle, där de främsta ätterna bildar en styrande elit, sammanhållen bland annat av en konungslig rättsordning.40 Den isländska republiken bildar ett undantag från kungamakten, visserligen, men inte från strukturen av de egendomsägande ätternas patriarkala elitstyre. Vid alltinget fanns 36 godord, dvs. 36 ättebaserade andelar i den politiska makten.41 punkterar effektivt varje idé om att de eventuella ti- diga svenska samhällena skulle ha haft demokratiska drag. Gamla krönikörer talar visserligen om folkviljan eller de gläder sig på tinget över att vara lika. Men när man läser dessa texter, menar , får man inte förblindas av nutidens konnotationer i be- grepp som alla och lika. I stället syftar dessa ord, skriver Ha- german, på: gruppernas ledare, på det aristokratiska stamförbundet. De hedniska kungarna valdes av en rad hövdingar och småkungar, i en period då överkungens position var svag och hövdingarnas desto starkare.42 Vad kan man använda landskapslagarna till? Germanisternas historieskrivning om hednisk urdemokrati, och om byalag, landslag och härader hämtar sitt material och sin legitimitet från landskapslagarna. Till detta lägger man en hypotetisk (eller för- santhållen) statsbildningsmodell enligt vilken gårdar sammansluter sig till byar, byar till tredingar, tredingar till folkland. Det är som om hade sitt eget historiska samhällskontrakt av frivilligt sammangående individer (, , ) rätt framför ögonen. Denna märkliga tankefigur verkar vara ett liberalt önske- tänkande mitt i den konservativa germanismens drivhus. Svenskarna har ju rent av sitt eget i knät, the first new nation, i bilden av demokratiska menigheter som underifrån sluter sig samman, frivil- ligt och federativt.43 Till att börja med, hävdas det, är ju detta rike en löslig förbundsstat under en gemensam kung, sedan behöver man ju inte följa historieskrivningen särskilt i de klassiska läroböckerna långt förrän man förstår varför denna förbundsstat bör och måste övergå, och faktisk övergår, i en enhetsstat under stark ledning.44 Det finns många problem för denna germanistiska tolkningstra- dition när den hänger upp hela sitt resonemang på medeltidslagarnas texter, på deras rättsliga institut och deras politiskt-rättsliga organ. Det första problemet är dateringen och lagarnas tidsmässiga giltighet. Germanisterna, eller den germanska urdemokratins häv- dare, menar ju att landskapslagarna skulle kunna vara vittnesbörd om urdemokratiska landskap och härader, för åtminstone fem- före kristendomens inträngande. Detta är ju ytterst pro- blematiskt. Även om nutiden snabbt förändras, kan man ju ställa sig frågan hur mycket 1900-talets lagstiftning kan uttala sig om 1700- talet eller . Det är ju minst sådana tidsrymder det handlar om.45 Till detta problem hör att germanisternas argumentation bygger på tanken att det i landskapslagarna som ju nedtecknades runt se- kelskiftet 1300 finns ett äldre och gemensamt kärnparti av hed- niska sedvänjor och kvarlevor som skulle ha levt kvar från denna mytiska urtid och som strider mot de mer nyare inslagen man möter i lagtexterna om kyrkor, präster, biskopar och kungar. På just den här punkten måste vi stanna upp och bli litet petiga. Det finns visserligen ett äldre gemensamt kärnparti i våra landskaps- lagar. Men de äldsta partierna består inte av germansk urhedendom, som ofta antagits. I stället återger detta kärnparti nästan i detalj den kristna rättstraditionen utifrån , dvs. den kanoniska rättens satser som vilar på lag och Justiniansk rätt, vidareutvecklad i västgotiska och longobardiska lagsamlingar. Detta faktum har fram- lagts och argumenterats för med lysande precision i (1988).46 bok får främst SJÄLVSTYRELSE SOM MAKTSPRIDNINGSPROJEKT? slagkraft genom det rigorösa tolkningsarbetet och den fullständiga genomgången av materialet, men ännu mer genom alla de tolk- ningsproblem som hon löser och som varje trägen och funderande läsare av landskapslagarna stått inför, till exempel varför den så kal- lade Dalalagen, som ju gällt som gammal svealag, bär på götadrag.47 Att detta så sägenomspunna och gamla kärnparti i lagarna, enligt all källkritisk och texttolkande metod, är kristet och utifrån kommet (den kanoniska europeiska rättstraditionen ) ställer till en rad problem för germanisternas tolkning av den svenska självsty- relsens ursprung. För det första är det alltså ingen hedendom som framträder. Om man utgår från att lagarna nedskrevs eller runt 1300, så är det kanske rimligt att de säger något om samhället ett 100-tal år bakåt, alltså ungefär . Det var också den tid, då man ju kan börja tala om ett kristnat (åt- minstone i termer av lagstiftning, hur kristna svenskarna egentligen var i djupet av sina hjärtan lär man väl aldrig få veta). Landskaps- lagarnas utsagokraft sträcker sig alltså inte bortom tiden för kristen- domens införande. Landskapslagarna utgör därför källor för våra de kristna århundradena, och inte för någon urgammal hedentida sam- hällsordning. De kan alltså inte användas som argument, vare sig till sitt innehåll eller sin sociala förankring, för existensen av någon he- dentida urgermansk samhälls- och rättsordning.48 dri- ver detta faktum som en pregnant tes: Medeltidslagarna kan inte användas som källa till samhällsförhållanden i före den tidpunkt då den katolska kyrkan var fast etablerad här. För del sträcker sig dessa källors räckvidd knappast bortom . Den hedniska förhistorien i läroböckerna är en myt.49 Det andra problemet för den germanistiska tolkningstraditionen har att göra med frågan om det är en jämställd bondemenighet som framträder i lagtexterna eller om det är en klasspräglad maktstruk- tur. Den maktstruktur som framträder, och på denna punkt är arbete oantastligt noggrant, är ett hierarkiskt och välorga- niserat överhetssamhälle. Våra förment urgamla byalag, hundare och ting är alltså ett resultat av den styrande överheten, en elit som var sammansatt av kungen, kungens stormän och kyrkans samhälls- organiserande makt. Tingen i landskapslagarna är inte något spon- tant och underifrån framvuxet utan något som inrättats av kunga- makten. Både biskop och kungamakt kunde sammankalla till ting. Men alla män kunde inte göra det. Svealagarnas hundaresting, till exempel, sammankallas av konungens länsman, och bönderna har tingsplikt, ibland upp till en gång . har en central roll i balk efter balk. De höga bötessummorna, absolut sett i dåtida penningvärde, antyder att huvuddelen av lagstiftningen konstituerar förhållanden för de välsituerade jordägarna. Den del av böterna som gick till alla män, det vill säga tingsmenigheten själv, var dessutom märkligt liten jämfört med biskopens och konungens andel. Märkligt liten om man nu vill argumentera för att lagarna reflekterar en bondemenighets demokratiska styrande av sig självt. Om något kan sägas om denna lagstiftning är det dess starka tonvikt på överhet och styrande uppifrån och att den gäller den välsituerade delen av samhället. Det är övertygande tes.50 I konung stadfästelsebrev av Upplandslagen , exempelvis, berättar konungen att lagen är utarbetad under ledning av min tjänsteman (!) , Tiundalands lagman.51 Till sin hjälp har denne haft en kommitté som kungen valt ut bland de kunnigaste ifrån vart folkland. Dessa var, förutom dom- prosten i , våra riddare, och , och så följer en förteckning över 14 riddare varav två är konungens domare.52 Säga vad man vill om denna församling, men någon särskilt demokratisk bondemenighet verkar det inte vara! Att det dessutom är konungen själv som tagit initiativet till lagen, och utsett kommittén, frammanar inte bilden av lösa bonde- menigheter i federativ samverkan, utan i stället bilden av en verk- ningsfull kungamakt. Detta intryck förstärks också av den kloka politiska retorik som stadfästelsebrevet är utformat med, när brevet framhåller att dessa personer naturligtvis inte är med för att de är riddare och kungens män, utan för att de är de kunnigaste och att de dessutom representerar vart folkland. Retoriken i det efter- följande Förordet är om möjligt ännu vassare.53 Om det är något som framträder här, är det inte någon urgammal lokal självstyrelse, utan snarare en gammal enhetsstatlig effektiv kungamaktstradition, med tjänstemän, kommittéväsen, legitimerande retorik och tillska- pad lokal förankring. Det tredje problemet för den germanistiska tolkningstraditionen är att landskapslagarna är så lika. Att det utifrån komna kristna partiet i landskapslagarna är gemensamt, pekar verk- ligen inte på decentraliserade, spontant framvuxna endogena lag- texter från skilda landskap. pekar denna likhet på en gemen- sam laggivande myndighet, en myndighet som i så fall måste ha kristna förtecken och inte hedniska. En sådan fanns också under århundradena före landskapslagarnas nedtecknande. Från 1100- talets början var ärkebiskopen i hela biskop.54 har en egen ärkebiskop.55 SJÄLVSTYRELSE SOM MAKTSPRIDNINGSPROJEKT? Ja men, varför är lagarna skrivna för landskap? Det talar väl för att det är landskapens sedevanerätt som framställs? Den tolkning vi vill hävda är att det inte alls är fråga om lagtexter från landskapen, som germanisterna hävdar och drömmer om. Det är i stället lagar för landskapen, lagstiftning för och över bondemenigheter. De medel- tida lagtexterna är inte bondemenighetens självstyrande sedevane- rätt. Landskapslagarna är i stället konungens och kyrkans, den sty- rande elitens, rättsordning för det dåtida jordägarsamhället. Land- skapslagarna är dokument över jordägandets skiktning och bonde- menighetens underordning och 1200-tal. Det är den period i historia där stormannaklassen i alla länder utvidgar sin makt för att inrätta en genomgripande feodal samhälls- och rättsordning stödda av kyrkan – högmedeltid. Detta blir desto tyd- ligare eftersom lagstiftningsprocessen leds av kungamakten.56 Vi tror med andra ord inte så mycket på den svenska bondskhe- ten, efterblivenheten och särarten, att svensk hedentida rättstradi- tion höll emot kungamakten och stormannaklassen ända in på mit- ten av . Den svenska statsbildningsprocessen var i stället , faktiskt och praktiskt, indraget i det europeiska skeen- det. Då som , skulle man kunna tillägga. Munkar vandrade till de juridiska universiteten i och . skrevs av vid klostren. En juridisk professionell kompetens var spridd inom med klosterväsendet och den katolska kyrkan. Det tidiga genomgår en lagstiftningsmässig europeisering i stor skala på grund. kartlägger i detalj dessa källmässiga beroenden och hur lagstiftningen till sin kärna går tillbaka på de fem moseböckernas rättsuppfattning. Hon kan följa balk efter balk i landskapslagarna och med linjalen i hand följa rättsregler om egendom, boskap och stöld.57 Och måste man också betänka att kristendomen , liksom av , är lagstiftning, och att lagstiftning är kristendom. Att landskapslagarna har recipierats utifrån den kristna rättstra- ditionen runt om i , århundradena efter Roms fall, framgår tydligt av skarpa analys. Det framgår också tydligt i själva lagtexten: skriven, excerperad och redigerad av kunniga europeiskt bildade jurister, bara man vill läsa innantill. själv instiftade den första lagen och sände den till sitt folk genom , som var den första lagmannen för hans folk, heter det i förordet till lagen från 1296.58 Eller ta inledningen till den så kallade äldre väst- götalagen, den lag som bland germanisterna gäller som särskilt gam- mal och hednisk, och som kan vara nedtecknad , dateringen är osäker:59 Här börjar västgötars lagbok. är först i vår lag. Därnäst är vår kristna tro och alla kristna. Konung, bönder och alla bofasta män. Bis- kop och alla boklärda män.60 Den andra traditionen som omtalas när germanisterna vill hävda en urgammal lokal självstyrelse är ännu mer lokal än landskap och här- ader. Det är byarna. I byalaget är byns jordägande bönder politiskt och samhälleligt organiserade. De åläggs, enligt landskapslagarna, en rad gemensamma sysslor. Det gäller till exempel den tidigt viktiga väg-, bro- och skjutshållningen. Där hade byalaget att in natura verkställa eller häradstingets beslut, där kungens doma- re och befallningsmän hade en stark ställning. Det är märkvärdigt hur reglerade byarna är i landskapslagarna, ofta i särskilda byalags- balkar. Där regleras nämligen uttryckligen hur bonde måste hålla gärdesgård, hur han måste hålla sina djur på sina egna ägor, hur man måste bygga för att förekomma brandfarlighet, hur jakt och skiften regleras och hur allmänningarna skall användas. (Den nutida plan- och bygglagstiftningen har verkligen rötter!) Byalaget är också in- draget i utskylder för den tidiga kyrkoorganisationen och i den ti- diga militära organisationen. Om man har bestämt sig a priori för att tolka landskapslagarna som rester av en urgammal, hedentida och självstyrande samhällsor- ganisation, då kan man naturligtvis tolka byarnas reglering som bya- lagets egen självreglering och självstyrelse. Men ser man landskaps- lagarna som 1200-talsprodukter, från tiden strax efter riksbyggaren död, måste man rimligen tolka dem som den kyrkliga centralmaktens, och den kungliga centralmaktens, viktiga redskap för att organisera samhället och sin egen maktställning. Det visar sig också att väldigt mycket av regleringen av byarna har att göra med vad konungen och kyrkan kräver av bönderna. Sedan finns det också stora delar som är inriktade på säkerhet och att förebygga tvister. Naturligtvis kunde byalag vara centra för upproriska offentlig- heter, och naturligtvis reglerar byalagen i praktiken sina egna ange- lägenheter, som det skulle heta i självstyrelseretorikens kvarter. Men det är i så fall märkligt mycket speciallagstiftning i stadgan- dena om bylivet. Det är egendomligt mycket som kungen genom lagen vill kontrollera. SJÄLVSTYRELSE SOM MAKTSPRIDNINGSPROJEKT? Sammantaget visar bestämmelserna i de undersökta svenska lagarnas byggningabalkar en genomgripande reglering av byns interna och ex- terna förhållanden.61 Landskapslagarna ger inte något utrymme för en tolkning att man här har något annat framför sig än en konungslig reglering av bön- derna och byaväsendet.62 En tredje tradition av lokal självstyrelse, som framhävs särskilt i litteraturen, utgörs av socknarna.63 Dessa är ju basen för den kyrkli- ga organisationen. Typiskt skriver i (1992) att: Till skillnad från städerna som beviljades sina speciella rättigheter från centralt håll så utgjorde socknarna exempel på spontant framvuxna en- heter. Socknarna var naturligt uppkomna geografiska områden där centralpunkterna var kyrkor.64 Denna linje vill vi litet lättsamt kalla den ansgarianska tolknings- traditionen av självstyrelsemytologin, eftersom den utgår från kyr- kans organisation, socknarna och sockenmenigheterna, till skillnad mot den germanistiska som utgår från bondemenigheterna och ting- en. En av den ansgarianska tolkningens centrala företrädare är nes- torn i svensk kommunalkunskap, , som i boken (1996) skriver: De egentliga rötterna till den mer moderna kommunen återfinns i stä- derna och den medeltida socknen. Städerna hade liksom ute i sina egna självstyrelsetraditionerPå landsbygden utvecklades socknen från och med 1100-talet till att bli det viktigaste området för lokala me- nigheter.65 Liknande formuleringar framför i sina artiklar i Natio- nalencyklopedin om kommun och självstyrelse. I vilken mening kan man tala om 1100-talets och 1200-talets socknar som självstyrande menigheter? För det första vill vi rikta en allmän kritik mot själva tänkesättet. Vi menar att det är alldeles för germanistiskt influerat, trots den kyrkliga förklaringslinjen. Vad var den katolska kyrkan under hög- medeltiden? Ja, inte var det kooperativa förbundet eller syndikalis- ternas centralorganisation. var en starkt hierarkisk och centraliserad effektiv organisation, med globala ambitioner, för själarnas frälsning och den kyrkliga organisationens ekonomiska be- kostande, med egen underrättelsetjänst och eget domstolsväsende. Själva tanken att socknarna, basenheterna i detta välorganiserade globaliseringsprojekt, skulle kunna utgöra några sorts självstyrande enheter är på något sätt en contradictio in adjecto. Det enda som kan förklara hur en sådan tanke över huvud taget kan uppkomma är väl den nationella myten om den nordiska särar- ten. Det tankeled som förutsätts är ju att den katolska kyrkan, spontant, uppstod på som en folkrörelse, som sedan spred sig till . låter detta skämtsamt, men vi är gravt allvar- liga. För det andra kan man gå till fakta och till källorna. Runt 1100 finns en ärkebiskop i som råder över hela . Omkring är det svenska landet organiserat i sex biskopsdömen. 1164 får en egen ärkebiskop. Mot mitten och slutet av är sockenbildningen genomförd runt om i de svenska landsdelarna. Socknen utgörs av de byar som gemensamt ombesörjer en kyrko- byggnad. Att bygga kyrka är en skyldighet som är påbjuden i lag, vilket framgår i landskapslagarnas kyrkobalkar. Och skall man minnas att landskapslagarna måste ses som överhetens lagstiftning för att styra över bondeklassen. av , som ju är en intressant källa, nämner ingen- stans det spontana när han talar om svionernas kristnande. Däremot nämner han att domedagspredikande missionärer skrämde bönderna till tårar, så att de genast gav allt de ägde till kyrkobygge. Om man vill hävda att missionerandet i , omvändelsen och de första kyrkobyggena var en spontan process, borde man väl ha kunnat gå i källmässig närkamp med bla. , som ju ändå får anses ha en kyrkovänlig tendens, utsänd av biskopen i som han var för att kunskapa och berätta. Men det finns värre problem för den ansgarianska tolkningen av den lokala självstyrelsens ursprung. Upplandslagens kyrkobalk går kärvt rak på sak: bjöd att man skall bygga kyrka och göra tionde. och hans söner voro de första som gjorde tionde, och Solomo byggde kyrka.66 (Och hör sen, alla tredskande bönder! frestas man att tyst tillägga efter dessa dräpande argument.) Som vi ser det är saken ganska enkel. Socknen är inte alls spontant framvuxen som det framhålls i den gängse bilden. Upplandslagens kyrkobalk, tillika med de andra landskapslagarnas kyrkobalkar, be- rättar i stället kärvt om en verklighet där bönder försummar, SJÄLVSTYRELSE SOM MAKTSPRIDNINGSPROJEKT? bönder tredskas, tvist uppstår mellan sockenmännen och präs- ten och så vidare. Sockenmännen har därtill skyldighet att ställa upp med dagsverken när kyrkan skall byggas, efter mantal, och bekosta prästens hus och avsätta jord till prästboställets underhåll och an- ställa en klockare. De skall anskaffa mässkrud, altarkläde och kalk och alla böcker för gudstjänsten, och se till att kyrkogårdens stängsel är helt. Vidare stadgas ett ansenligt arvode till biskopen när han skall komma och inviga kyrkan. Men det mest avgörande är na- turligtvis det tionde till prästen som skall avsättas på åkrarna, och de småavgifter prästen skall ha för sina förrättningar, och en lång och detaljerad balk om hur man skall förfara när någon vill skänka eller testamentera egendom till kloster eller till kyrka. Ordet sockenstämma nämns ingenstans, däremot kyrkvärd här och var. Det framgår också att i alla grövre mål då tvister förekommer eller då brott har begåtts inom kyrkobyggnaden eller mot kyrkan, sitter konungens länsman och biskopen båda som ordförande, det vill säga, har lika rätt att dela böterna.67 Hur kan man tolka en sådan lag som uttryck för en självstyrande sockenmenighet? Snarare finner man en arrogant överhetsprägel som i ännu tydligare ord än för byalagen konstituerar och reglerar sockenlivet. Socknarna som ursprung till den lokala självstyrelsen, hela den lokala självstyrelsens förmenta rötter i ett demokratiskt sockenväsen , har inget stöd i lagtex- terna. Den urgamla självstyrelsen på denna punkt är helt enkelt en myt. Medeltidens landskapslagar uttrycker i stället en dragkamp mel- lan kyrkan och kungamakten om vem som skall få behärska lokal- samhället, främst dess rättsliga konstituering och ledning, men också, naturligtvis, dess beskattning. Denna dragkamp fortsatte fram . (Den avslutas kanske inte förrän i skri- vande stund, i kyrkans skiljande från staten, betecknande nog med ett samarbete mellan kyrka och stat om kyrkoskatten in i det sista!)