sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Men han höll sitt löfte i, tror jag, och han hälsade inte på under den tiden. – Han har ju ringt och krävt att internationella ekonomiska tid- skrifter ska plocka ut artiklar som han inte har gillat. Han är alltså en person som drivs av mycket, mycket starka känslor, trots sin analytiska skicklighet och pedagogiska skicklighet. Men han är konspiratorisk och han är maktmänniska i väldigt stor utsträck- ning, så det är klart att sådant spelar roll, men det finns också ett rent kollegialt rangordningssystem. Som chefsekonom på står ju utanför detta kollegiala rangordningssystem, vilket kan vara en förklaring till hans frisprå- kighet i ärendet. behöver inte frukta att bli av med några sti- pendier, han missar ingen viktig utnämning när han säger detta. , förre LO-chefen, har också synpunkter på ekono- merna: – Jag fick i uppdrag att skriva en del i en bok som Arbetsmark- nadsdepartementet skulle ge ut. Jag har länge gått och retat mig på nationalekonomer i , och i synnerhet. Då gjorde jag en analys av vad ekonomerna sa . Den tidens hette . När man går ige- nom de förslag som de då lade fram, som sedan kom att underkän- nas av den socialdemokratiska regeringen, så är de identiskt lika med de förslag som läggs fram . Jag frågar vilka förslag tänker på. – Det är egentligen nobelpristagare principer: Det första och viktigaste är att man har låg inflation, det andra är att det måste vara en budget i balans och det tredje är att man bara får ha en viss del i statsskuld. Och sedan säger man att lönerna måste ha större spridning, alla trygghetssystem måste sän- kas, så att folk tvingas till att jobba. Allt det som dagens ekonomer säger sa man då . Och redan då sa man att fack- föreningsrörelsen har för stort inflytande. Så dagens diskussion är alltså ett eko . Som tur var så förde man ju inte den politiken då, men däremot politik fördes ju av först i , sedan i övriga . Han me- nar ju att arbetslösheten inte är något problem, möjligen om det är för lite arbetslöshet. Därför finns det ju inte med i hans kalkyl, utan blir en restprodukt när allt annat är genomfört. Och det här har övergått till att bli EU:s konvergenskrav, gudbevars, vilket också den socialdemokratiska regeringen i har adopterat. Och det här tycker jag är ganska otäckt, därför att det har inte fungerat nå- gon gång egentligen. När tillträdde 1980 så hade VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? vi inom EU-området 18 miljoner arbetslösa, är det drygt 18 miljoner arbetslösa, så den här politiken har ju visat sig inte fungera om ambitionen är att ha full sysselsättning, vilket för mig är den övergripande frågan, liksom det har varit för arbetarrörelsen . – Redan när man instiftade det här ekonomipriset till minne – det är ju inte ett utan ett pris från Riksban- kens jubileumsfond – så fanns det en som var oerhört kritisk, och det var , själv professor i nationalekonomi. Han var kritisk av det skälet att han tyckte inte att det var en vetenskap. Se- dan har jag sett att nu har sagt likadant; att man vill avskaffa det här priset. Den senaste jag såg som föll in i debatten var . Det som är roligt just nu är att nobelpristagare, det var ju två stycken, deras teoribildning om hedgefonder och liknande, gjorde ju att de drog igång ett jättear- bete, gick in i styrelsen själva, och fick Federal Reserve (riksbank) gå in och rädda dem med en hisklig massa miljarder dol- lar, därför att alla deras teorier fungerade inte. Den koncentration av inflytande till några få ekonomer som vi haft kan kanske vara en av flera faktorer bakom den svaga ekonomiska utveckling i , relativt omvärlden. I flera utred- ningar och rapporter har uppmärksammats att det råder en brist på konkurrens i flera sektorer av den svenska ekonomin. Denna bris- tande konkurrens sägs bland annat ha lett till en högre prisnivå i än i flertalet konkurrentländer. Det mesta talar för att det är en korrekt analys, men analysen kan också vidgas till att gälla ekonomerna själva. Man kan mycket väl hävda att det råder ett slags monopol eller en kartellbildning bland nationalekonomer i , som bidrar till en idéernas likriktning. Det går att visa att denna bristande konkurrens när det gäller olika teorier, hypoteser och infallsvinklar har bidragit till en brist på flexibilitet i den eko- nomiska politiken, som i sin tur har skapat betydande makroeko- nomiska problem. Den moderata riksdagskvinnan och ekonomen kommenterar detta samband vid intervjun. – Du måste ha konkurrens i ekonomin, men du måste även ha konkurrens mellan ekonomer, det som ju har kriti- serat i andra sammanhang, den bristande konkurrensen i . Så där har du en väldigt bra parallell. Det så kallade kronförsvaret kan tjäna som exempel på denna bristande konkurrens. De ekonomer som avvek från den officiella linjen – att inga fler devalveringar skulle göras – blev kri- tiserade av sina kolleger, såväl internt som i medierna. Nordban- kens chefsekonom diskuterade i alternativ till kronförsvaret och den fasta växelkursen, och även om han inte direkt pläderade för flytande krona så fick han utstå hård kritik för att ha diskuterat saken offentligt. Till detta hör naturligt- vis också, det ska sägas, att en diskussion om växelkursen är käns- lig, eftersom blotta diskussionen kan leda till omfattande spekula- tion, men saken måste ju trots det få diskuteras öppet i ett demo- kratiskt land. Civilekonomen, journalisten och författaren , där- jämte styrelseledamot i , har i sin bok (Ekerlids, 1996) bidragit med en inträngande skildring av finan- skrisen, Penserkraschen och Nordbankens rekonstruktion. Apropå kritiken mot säger : – I blir det olika sorters bannbullor på sådana som har avvi- kande åsikter. Bland annat Nordbankens chefsekonom . Han blev ju mer eller mindre hängd då, för att han skrev den här debattartikeln i någon dag innan kronan föll. Under den här känsliga eller sårbara perioden så ansågs det närmast vara ett majestätsbrott att han gick ut med en debattartikel i , eftersom han då ytterligare spädde på misstron mot kronan, och att det så att säga kostade ännu mera pengar att försvara den. Så det betrak- tades alltså som en oerhörd illojalitet. berättar att även i efterhand så blev han utesluten ur vissa kretsar där han tidi- gare hade funnits med. Slutligen säger han att det finns inte någon riktig öppenhet i det svenska samhället, vilket ju är en lite bitter kommentar, men mycket to the point. Och det var en av de syn- punkter som gjorde att jag kände att det här med de slutna rum- mens politik är en tradition, en feodal tradition. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? ord påminner om kritik av vad han kallade Den finansiella herrklubben i . Med det åsyf- tade han att det finns en grupp ledande ekonomer, bankmän, före- tagsledare, politiker och andra inflytelserika män med i stort ge- mensamma värderingar om ekonomi och samhälle. Så länge man som nationalekonom håller sig inom ramarna för dessa herrklubbens värderingar är man accepterad som en i brödraska- pet, börjar man däremot uttrycka avvikande åsikter då riskerar man att frysas ut och mista sin position inte bara i denna exklusiva krets utan i hela samhället, menade , som själv ansåg sig ha fått erfara just en sådan utfrysning efter sina avslöjanden om felaktig- heter i nationalräkenskaper. En annan med synpunkter på konformismen i är eko- nomen och publicisten . I sina Aftonbladet- krönikor har han gisslat ekonomer, politiker och riksbankschefer. Tillsammans med , kollega från , skrev boken in i kri- sen (, 1993), en välformulerad pamflett riktad mot , , och den enda vägens politik. – De var så inkörda i sina egna modeller, och framför allt i sin egen lösningsformel, att de inte kunde korrigera sig själva. Och är den besvärliga frågan: hur kan det bli så här i ett öppet samhälle? För det här är ju sådant som vi förknippar med stängda samhällen. Och det är ett jäkla underbetyg på svensk demokrati och svensk debatt. Att det ledande skiktet – inom akademin, på och i regeringen – alla kan dra åt samma håll, och i en riktning som åtminstone i efterhand uppenbart är helt katastrofal. Ingenstans ly- ser varningssignalerna. Det är ett fruktansvärt underbetyg. Då kan vi tala om strukturproblem. Det här är ett strukturproblem för vårt land. Och det kopplar in i dina frågor, alltså detta att den svenska demokratin inte fungerar riktigt. har det ju blivit mycket sämre i och med de här konvergenskriterierna, som har slagit hårt mot demokratin, de viktiga besluten fattas inte i svenska församlingar. Men om vi ska vara lite självkritiska, och det tycker jag att det finns anledning att vara, så var det inte så bra tidigare heller, utan det har alltid i funnits en slags konsensuskultur som är jäkligt obehaglig. Det är det här att den som avviker och sticker ut bestraffas så fruktansvärt hårt. Och det finns ingen upp- skattning av den som sticker ut, man ser inget värde i detta, utan det betraktas som sabotage. Civilekonomen () är en annan kritisk röst som ofta pekat på likriktningen inom ekonomkåren. var på 70- talet talskrivare åt dåvarande moderatledaren , och arbetade han som ekonom och utredare på Timbro, främst med löntagarfondsmotståndet. Efter turerna kring det så kallade kronförsvaret hösten -92 uppmanade han riksbanks- fullmäktiges ordförande att avgå. En tid efter detta tvingades lämna sin tjänst på Timbro. har konsekvent låtit faktabaserad analys gå före ideologiska och personliga hänsynstaganden. Sålunda har han varit en hård kritiker också av de egna, exempelvis kritiserade regeringen för att hellre ha släppt lös arbetslösheten än kronkursen. bedriver han sin opinionsbildning från den egna hemsidan på internet, där han sam- lar fakta och artiklar om svensk och internationell ekonomi. tankar om en del av våra ledande ekonomer är inte särdeles höga. Med en blandning av humor och allvar säger han: – Man kan lära papegojor att upprepa vissa ord och fraser. Många av våra ekonomer glider runt på seminarier och cocktail-parties och snappar upp vad man ska säga: Ja, det är ju långvariga strukturella problem det här! och Lönebildningen, innan lönebildningen är åt- gärdad kan vi inte göra något annat! eller sjunker kronan, nu sjunker kronan för att vi inte är med i ! och så där. De hör det där och så lär de sig att om man säger det så blir man allmänt uppskattad och får en nöt till. (skrattar) Så de använder inte sin intellektuella kapacitet för att tänka fram någonting nytt, utan de upprepar de här fraserna som papegojor. Uttalandet ska tas för vad det är, en skämtsam överdrift om vissa kolleger. Kommentaren röjer dock en djupt känd besvikelse över den brist på självständigt tänkande och intellektuell hederlighet VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? som menar vidlåder delar av den nationalekonomiska kå- ren i . På ett seminarium i som behandla- de professor om stabiliseringspolitiken äntrade talarstolen och tog till orda i ett känsligt äm- ne: de ledande ekonomernas ansvar för ekonomiska till- kortakommanden. Inför en del av de ansvariga för den förda politiken sa : Låser man växelkursen så blir man av med räntevapnet, det har man vetat i femtio eller . Om och och andra hade läst på ordentligt hade de förstått att om de låser växelkursen kan de inte använda räntan för att bekämpa över- hettningen , och inte heller för att bekämpa underhettningen . Det här är inte lätt, men därför har vi speciella institutioner – Finansdepartement, Bankinspektion och akademiska ekonomer – som skall bevara denna kunskap. Det är en brist i rapport, att den inte tar upp utlandslånen. Jag träffade på gatan , då jag just hade skrivit en artikel på om att man borde släppa växelkur- sen fri: Hör du , ni måste släppa växelkursen, det här går åt helvete! Det går inte, sa , för då måste alla avgå! Jag har tänkt och tänkt på detta. Man lär sig genom bestraff- ningar och belöningar, men vilka bestraffningar och belöningar har delats ut till aktörerna under 90-talskrisen? fick pension och hamnade, liksom , på SE-Banken. är vice riksbankschef. Hans Berg- ström, en av de allra tappraste kronförsvararna, är chefredaktör på DN och han har inte ens erkänt att han hade fel. , som var finansminister och lade hela fundamentet för krisen, har till de yttersta av varit ordförande i riksbanksfullmäkti- ge. Ny vice ordförande i riksbanksfullmäktige är , en advokat som är moderat, har suttit i riksbanksfullmäktige och är medskyldig till allting. , som var ordförande i riksbanksfullmäktige och den ytterst ansvarige som chef för , vad har hänt med , har han fått någon bestraffning? Nej, han är chef för den moderata gruppen i och alldeles här- omdagen nominerades han igen som förstanamn på lista till . Och , han försökte inte bara bli omvald, nu har han större ambitioner, han skall införa den fasta växelkursen i hela ! Det är många jag har glömt, men man förstår bara den ekono- miska krisen och vad som har hänt därefter om man in- ser att , lågt räknat, av den ekonomiska, politiska och journalistiska eliten i landet tänkte fel. Det är bara om man inser detta som man förstår hur det har blivit som det har blivit. I publiken satt bland annat , och . Ingen av dem kommenterade inlägg. Detta kan naturligtvis ha sinsemellan olika orsaker, men rent all- mänt kan man nog säga att tystnad har blivit ett vanligt sätt att bemöta kritik. Makthavarna och deras granskare Vid en intervjun med förre riksbankschefen frågade undertecknad vad han ansåg om och bok om kronförsvaret. svar blev kortfattat: – Jag har inte läst den. Svaret är anmärkningsvärt. Boken in i krisen inne- håller en skarpsinnig kritik av den förda politiken, och boken är läst och diskuterad av de flesta som är engagerade i debatten om svensk ekonomi. Huruvida författarna har kommit till korrekta eller inkorrekta slutsatser i sin genomgång av skeendet kan själv- fallet diskuteras, men om ansvariga för skeendet inte ens läser eller kommenterar en sådan bok då blir det av naturliga skäl inte mycket till diskussion. Här har medierna ett stort ansvar. Tunga nyhetsmedier som Aktuellt, Rapport, eller kan i princip tvinga fram svar från våra makthavare bara genom att göra en affär av en händelse och låta bli att släppa taget om en fråga. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? har man gjort när det gäller Sahlinaffären, Marjasinaffären och vid ett antal andra så kallade affärer av mindre format. har skrivit en egen bok om kronförsvaret, med titeln (Bokförlaget , 1998). Boken är skriven i en ärlig och saklig ton, och bidrar definitivt med intressanta interiörer från den förda politiken, men är naturligt nog också i betydande ut- sträckning ett försvar för det egna handlandet under den turbu- lenta . har varit chefredaktör på . Att hans bok blev väl mottagen på DN:s ledarsida behöver dock inte ha med det att göra, inte heller med det faktum att boken gavs ut på DN:s förlag och recenserades av en annan försvarare av den fasta kronkursen, , DN:s nuvarande chefredaktör. Vi är trots det åter vid fenomenet att är ett litet land med ett antal synliga och osynliga band mellan olika makthavare samt mellan makthavare och deras presumtiva granskare. Ekonomen har gått samma karriärväg som gick, och tagit steget över från granskare av makten, som chefredaktör på , till att själv bli en av landets viktigaste makthavare i egenskap av vice riksbankschef. Om sin företrädare på posten skrev under ru- briken Vems var felet? bär ansvaret en ledare i Dala- Demokraten . Perioden är en mörk epok i ekonomiska histo- ria. Överhettning och inflation inledde, följt av bankkris, massar- betslöshet och en krympning av ekonomi med . Vems var skulden? Nationalekonomernas tidskrift, , ägnar hela senaste numret till en analys av finanskrisen. Den viktigaste artikeln är skriven av , som vid den ak- tuella tiden var chef för . analys är omfattande och inträngande. Man kan nog säga att han lägger en stor skuld på dåvarande riksbankschefen , som lyckades övertyga finansminister om att en avreglering av kreditmarknaden inte skulle få några påtagliga effekter på ekonomi. Herrarna förstod inte kon- sekvenserna av sitt handlande. Den ekonomiska politiken i övrigt anpassades inte till konsekvenserna. har aldrig visat prov på några sammanhängande teoretiska insikter. Därför förstod han inte vad avregleringen skulle medföra: snabbt växande krediter till fastighetsbeståndet, stigande nominella förmögenhetsvärden, stigande real subven- tionsnivå i bostadsbyggandet, spekulationsbyggen och en kon- sumtionstillväxt hos hushållen på . Också andra missförstod sammanhangen såsom bankerna, finansdeparte- mentet och bostadspolitiker. Men det avgörande var riksbankschefens missbedömning av följderna av frisläppta kreditmarknad. Endast LO- ekonomerna var på rätt spår, utan att ange en alternativ politik, menar . Ökningstakten i kreditgivningen hade legat , en rimlig takt vid sju à åtta procents inflation och tre pro- cents real tillväxt. Efter avregleringen steg utlåningstakten till . Subventionerna till nyproduktion av bostäder uppgick, genom den garanterade räntan på , intill av fastigheternas produktionskostnad. byggdes bostäder för 400 miljarder. Belå- ningen var . Värdet på detta bestånd torde ligga omkring 200 miljarder. Det representerar en förlust större än den som bankkrisen medförde. Krisens fortsättning kom genom den brutala övergången från en inflationsekonomi till prisstabilitet. Ingen föreställde sig att det skulle vara möjligt. Inte bankerna, inte själv. Den bristande insikten förklarar bankkrisen. Massor av lån blev nödli- dande. Bankkrisen har skyllts på bankinspektionen. menar, att lika lite som en revisor kan lastas för att ett företag går i kon- kurs, kan bankinspektionen lastas för bankernas misstag. Nej, det förelåg ett systemfel, på grund av regeringens felaktiga politik. Minskade avdragsrätter för räntor, flytande växelkurs för att möj- liggöra stram penningpolitik och en försiktigare takt i avreglering- en hade varit rimligt. Häri ligger regeringens och ansvar. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? I fick finansministern avgå när hans politik föll samman . I fortsatte riks- bankschefen som om ondsinta makter rådde för eländet. avgick 1990 efter att för sent ha insett vad han varit med om att ställa till. är rådgivare åt SE-Banken – passa Er aktieägare! – och riksbanksfullmäktiges ordförande. Så lönar män som åstadkommit miljardförluster för oss, störtat landet ut i mas- sarbetslöshet och undergrävt arbetarrörelsen förtroendekapital i landet. beslutar just att avskärma från poli- tiskt inflytande. sitter alltså själv där som en av riksbanksche- ferna, avskärmad från politiskt inflytande. Efter det ovannämnda seminariet i stega- de den socialdemokratiske riksdagsmannen fram till sin partikamrat och sa: Du lurade oss Kjell- när du sa att kreditavregleringen inte skulle få några våld- samma effekter. Det var snarare jag som blev lurad, av honom svarade och pekade på , som stod en bit därifrån. tar jag upp detta med . Det har funnits en dubbel kritik eller en kritik från två håll mot dig där. Å ena sidan säger man att du så att säga lurade – det var någons formulering – att tro att det inte skulle bli några våldsamma konsekvenser av kreditavregleringen. Å andra sidan säger man att du själv inte insåg vidden av det, så att säga. – Ingen insåg vidden utav det, ingen insåg att det skulle bli en så- dan stor kreditexpansion, det är väl alldeles klart. Det fanns inte en enda röst. Nej, men den andra tolkningen blir ungefär att du visste, att du kände till att det var en våldsam förändring som skulle ske men att du lurade att tro att så inte skulle bli fallet. – För det första har jag svårt att tro att det ens är möjligt att lura . Jag känner honom så väl, det är inte en person man lurar. Dessutom; en centralbankschef måste ha en relation med finansministern som bygger på total öppenhet, annars går det åt skogen. Jag menar, det går aldrig med något tricks mot finans- departementet, det är en omöjlighet, då spolieras det mesta. Men däremot så var vi medvetna om att det fanns en risk att göra det här, det dolde vi aldrig och det var det som vi hade diskussionen med ledning om: Vad händer om risken rea- liseras? Och den var man medveten om på alla sidor. Däremot får jag en alldeles bestämd uppfattning när jag läser uttalande, till exempel, eller Palmes, att han över huvud taget inte var medveten om den typen av diskussion. Och var inte in- tresserad av frågan, tyckte väl ganska illa om den typen av fråge- ställningar. Han hade tankarna på annat håll. – Jag diskuterar ju det där i min bok också, och det faller ju på sin egen orimlighet att en centralbank kan utlova någonting, för om det är någon som vet något om hur svårt det är att göra prognoser för finansiella flöden och marknadens utveckling så är det väl cent- ralbanker. Utan tvärtom så varnade vi ju väldigt uttryckligt Finans- departementet för att det kunde hända saker, och Finansdeparte- mentets tjänstemän var ju fullt medvetna om detta. Genom att ni berättade det för dem, eller? – Med dem var det ju en ständig dialog, eller hur? Så de var ju väl- digt medvetna om det här, och det tror jag att alla de som var med om det, både och , verifierade efter- åt. Men hur den här kommunikationen sedan mot regeringen och statsråden var, det är för mig oklart. Du menar att och var mer insatta än i det här? – Ja, det måste de ju vara, eftersom det är de som hade den täta kontakten, så är det ju alltid i alla frågor i ett politiskt system. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? var ju medvetna om att en eventuell kreditexpansion bara kunde mötas av en stramare finanspolitik. Men det har ju skildrat så utförligt i sina böcker, att det ansågs inte politiskt möjligt, det där är historia . Men för mig är det bara att konstatera att rege- ringen gjorde bedömningen, i varje fall finansministern gjorde be- dömningen, att det inte var politiskt möjligt att föra den åtstram- ning av den ekonomiska politiken som han själv egentligen ansåg nödvändig. är vi nog ganska ense om analysen, han och jag. kommentar röjer bland mycket annat att man såväl i Finansdepartement som på hade låst upp sitt ekono- misk-politiska tänkande kring den fasta växelkursen. Hade man i stället låtit kronan flyta då kunde ha använt räntan som ett vapen att dämpa kreditexpansionen. användes räntan bara som ett medel att hålla växelkursen oförändrad. Detta trots att man , som civilekonomen nämnde på seminariet, har vetat just detta: med låst växelkurs blir räntan oanvändbar för styrning av efterfrågan. Problemet kan verka tekniskt, men skvallrar i stället om något mycket större: nämligen att det ekonomisk-politiska tänkandet i har varit lika fastlåst som växelkursen. kommentar är att våra finansministrar och riks- bankschefer ska känna till sådana här saker, att de har betalt för att vara pålästa i sitt ämne och kunna finans- och penningpolitiken på sina fem fingrar. Man kan också tillägga att om det finns viktig litteratur om des- sa problem så bör man på och känna till denna litteratur, annars kanske man ska fråga sig huruvi- da rätt personer befinner sig i ansvarig ställning vid dessa institu- tioner. sammanträdde regeringen under stort allvar. Den svenska ekonomin befann sig i fritt fall. sjönk landets samlade produktion, och arbetslösheten steg till nivåer som inte hade skådats depression. Stigande krisutgifter och sjunkande skatteinkomster försämrade de offentli- ga finanserna drastiskt. Statsskulden sköt i höjden, ett faktum som affärspressen påminde finansministern om. De flesta minns säkert rubriker som God Morgon, finansministern, är statsskuld ! före sammanträdet hade de styrande tvingats ge upp sitt hårdnackade men utsiktslösa försvar av den fasta växelkursen. Kronan flöt, vilket i praktiken betydde att det nu var marknaden, eller utbud och efterfrågan, som minut för minut fastställde kro- nans värde i förhållande till andra valutor. Därmed var två allvarliga kriser över; valutakrisen och kostnadskrisen för exportindustrin, men för den inhemska delen av ekonomin var krisen djupare .