sou · GNB374 · 2000-01-01 00:00:00 — Det vill säga det jag vill, det vi vill I en demokratisyn där auktoriteten uppfattas på detta sätt skulle alltså folkviljan, enkannerligen den politiska majoritetens vilja, vara suverän, oinskränkt och absolut i för- hållande till folket, i bemärkelsen den politiska gemenskapens medlemmar. I en sådan demokratisyn finns inget utrymme för ett det gemensamma bästa som auktoriteten är underordnad – och personerna skulle, i maktens ögon, kunna reduceras till medel snarare än självändamål när helst majoritetsviljan så behagar. Några frågor om praktiska konsekvenser får kanske ställas: Är det inte just en sådan demokratisyn, ontologiskt absurd och poli- tiskt kryptotalitär, som i grund och botten utgör det ideologiska huvudspåret bakom vårt eget svenska folkstyre, som än utgör dess dominerande metaideologi? Varför annars dessa konvulsioner inför tillkomsten av RF:s rättighetskatalog – sådan den nu är – lik- som inför inkorporationen av om de mänsk- liga rättigheterna och inför varje annan aspekt av internationellt samarbete som anses nagga den svenska suveräniteten i kanten? Inte ens en sådan elementär begränsning av den politiska majori- tetsviljans suveränitet som att grundlagsskydda t.ex. den naturliga och grundläggande rätten till liv finner etablissemangets gehör. Handlar gnället om uppgivande av suveränitet verkligen om förhållande till andra länder, eller handlar det i botten om ett ideologiskt försvar av den svenska statsmaktens befogenheter visavi den politiska gemenskapens medlemmar, dvs. visavi oss själva? Att en sådan här demokrati och suveränitetssyn så att säga sitter i väggarna på det svenska politiska systemet skulle också, tillsammans med frånvaron av ett aristotelisk-thomistiskt delega- tionstänkande, kunna ha en vis förklaringspotential när det gäller vad som synes vara en total oförmåga att hitta intelligenta konsti- tutionella formuleringar av kompetensfördelningen mellan kom- munal, regional och statlig gemenskapsnivå. – Se där, några saker att reflektera över DEMOKRATIN OCH DET GEMENSAMMA BÄSTA 7Den politiska gemenskapens gemensamma bästa Enligt den aristotelisk-thomistiska traditionen utgör alltså det gemensamma bästa den politiska gemenskapens – statens – ontologiska och moraliskt normativa ändamål, dess raison d´etre om man så vill. Saknas strävan efter detta ändamål så föreligger inte en autentisk demokratisk politisk gemenskap, och auktori- tetsutövning som inte åsyftar det gemensamma bästa är oända- målsenlig och därför orättfärdig. Detta återspeglas i av Aquinos definition av vad en riktig lag är, vilken berörts ovan. Ett påbud som inte är i enlighet med förnuftet och som inte värnar det gemensamma bästa är enligt ingen riktig lag, utan snarare en form av våld. En sålunda beskaffad lag förpliktigar inte till efterföljd. Vad, substantiellt sett, omfattar då detta gemensamma bästa som är statens ändamål? Efter att ha belyst denna traditions teleologiska och personalistiska syn på varje människa som själv- ändamål och såsom social varelse som realiserar sig i olika gemen- skaper, samt efter att ha resonerat kring dessa gemenskapers subsi- diära karaktär, kring auktoritetens nödvändighet och funktioner och kring det underifrån och upp-perspektiv samt delegations- tänkande som präglar denna tradition, så borde det nu gå att sätta lite kött på benen i förhållande till den skiss som presenterades i avsnitt 2 ovan. I det följande kommer detta att ske under rubriker- na av två principer som enligt denna tradition är grundläggande för förverkligandet av det gemensamma bästa: solidaritetsprincipen och subsidiaritetsprincipen. Först bara ett viktigt konstaterande: Det gemensamma bästa är ett begrepp med såväl statiska som dynamiska dimensioner, något som följer av, å ena sidan, att det har sin bas i ontologiska realiteter som är oföränderliga och rum, t.ex. att människan är en person och en till sin natur social varelse, å andra sidan av att det med nödvändighet konkret förverkligas under temporalt och rumsligt varierande och föränderliga omständigheter, t.ex. är ju den naturliga rätt alla vuxna personer har – som likvärdiga etiska subjekt och medlemmar i den politiska gemenskapen – till del- aktighet på lika villkor i gemenskapens politiska liv, av oföränderlig Att denna i konkretiseras och rum till allmän rösträtt vid från och med hör till det dynamiska och föränderliga. När man så säger att till det gemensamma bästa som den poli- tiska auktoriteten har att värna hör t.ex. respekt för varje människa som person, att värna fred och säkerhet samt att stödja social och ekonomisk utveckling, så är två saker att beakta. Den första av dessa är att det finns dels en konservativ aspekt här, nämligen att ihärdigt slå vakt om de grundläggande värden som det gemen- samma bästa bygger på och åsyftar, dels en progressiv aspekt, nämligen att i en föränderlig kontext ständigt bättre och mer adekvat konkret förverkliga dessa värden i det konkreta. Den andra är att det alltid kommer att vara lättare att identifiera om det gemensamma bästas grundläggande värden direkt kränks eller åsidosätts än det kommer att vara att göra intelligenta utsagor om huruvida det gemensamma bästa i ett givet läge och rum är optimalt realiserat. Om vi utvecklar exemplet ovan, så är det uppenbart i strid med det gemensamma bästa att utesluta en grupp i gemenskapen, t.ex. närkingar, ur det politiska livet. Huruvida det gemensamma bästa förverkligas optimalt genom rösträtt från och med 18, 20 eller besvarar man inte lika lätt Detta förhållande är inget konstigt, utan en följd av den inbyggda spänning mellan de ontologiska/etiska och konkret tid/rumsliga dimensionerna som ligger i själva begreppet det gemensamma bästa. Annorlunda uttryckt: som det gemensamma bästa till sitt ontologiska och etiskt normativa innehåll är klart och tydligt, så är det i en föränderlig värld en ständigt aktuell och öppen fråga hur det gemensamma bästa optimalt kan förverkligas konkret i en given situation. Det är i denna mening som begreppet är, som sades i inledningen, ett heuristiskt begrepp. 7.1Det gemensamma bästa och solidaritetsprincipen Solidaritetsprincipen har gamla rötter i den aristotelisk-thomis- tiska traditionen och i den kanonisk-rättsliga helhetsförpliktel- DEMOKRATIN OCH DET GEMENSAMMA BÄSTA sen – obligatio in solidum. Den grundar sig i människans sociala natur, i människors ömsesidiga beroende av varandra och i de etiska band, i termer av rättigheter och skyldigheter, som följer av naturrätten. Den innefattar följaktligen alla medlemmar av mänsk- ligheten utan undantag. Solidaritetsprincipen är i denna tradition ett mycket rikt och komplext begrepp som förtjänar en essä i sig. Det kan här kort erinras om t.ex. de numera alltför sällan studerade resonemang som förs av i Nikomachiska Etiken och av i Theologiae om de olika formerna av vänskap mellan människor, och om att den enskildes lycka inte kan ses isolerad från andra människors lycka. påpekar särskilt tydligt att omsorgen om nästans väl, i dygder som rättvisa och karitativ kärlek, i sig är en del av realiserandet av vårt eget existen- tiella mål, av vår egen lycka. I det följande skall vi begränsa oss till vad solidaritetsprincipen har för betydelse med avseende på den politiska gemenskapens gemensamma bästa: Det gemensamma bästa omfattar alla Det gemensamma bästa innefattar, som man förstår av vad som sagts tidigare, alla samhällsmedlemmars bästa, utan undantag. Det handlar alltså inte om det allmännas bästa, förstått som något separat från vars och ens bästa, och ej heller om de breda grupper- nas bästa. Det handlar heller inte om någon, från de enskilda skild, maximal aggregering av lycka, såsom i utilitarismens största möjliga lycka åt största möjliga antal, utan om allas, vars och ens, lycka. Det handlar om allas optimala möjligheter att realisera sig som personer. Till det gemensamma bästa hör alltså en strikt förpliktelse för auktoriteten i den politiska gemenskapen att i sin auktoritetsutövning vägledas av att varje person är ett själv- ändamål. Staten är till för människorna – inte tvärtom. Konkret sker detta dels genom erkännande och värnande av den enskildes naturliga rättigheter, rättssäkerhet och rättstrygghet, dvs. s.k. legal rättvisa, dels genom upprätthållande av rättvisan i relationerna mellan var och en och mellan de civilsamhälleliga gemenskaperna, s.k. kommutativ rättvisa, samt, slutligen, genom att var och en till- försäkras delaktighet och sin rättmätiga del av det gemensamma goda, s.k. distributiv rättvisa. Den sistnämnda formen av rättvisa är i denna tradition inte egalitär – alla skall ha lika – utan propor- tionell och grundad på 1. behov – ju sjukare man är desto större vårdinsats, på 2. förtjänst – ju modigare soldat desto finare medalj, och på 3. talang – ju mer begåvad desto snabbare in på forskar- utbildningen. För att tydliggöra skillnaden mellan den s.k. liberala nattväktarstaten och den aristotelisk-thomistiska taditionens uppfattning av vad som hör till den politiska gemenskapens ända- mål, så bör det här understrykas att det gemensamma bästa – efter- som det inbegriper allt som personerna behöver för att sträva efter sitt existentiella mål – alltså också innefattar omsorg om samhälls- medlemmarnas materiella välfärd, hälsa, utbildning etc. Mer om detta i nästa avsnitt. Ingen person är överflödig – alla räknas, alla hör till Eftersom det gemensamma bästa omfattar alla så hör det till dess förverkligande enligt solidaritetsprincipen att motverka att männi- skor utestängs från delaktighet, diskrimineras, slås ut, isoleras, alieneras, kränks, ignoreras, förringas eller fördrivs. Mänsklig- hetens plågsamma uppfinningsrikedom när det gäller att hitta på kriterier såsom etnisk tillhörighet, religion, kön, förstånds- handikapp, sjukdom, låg ålder, hög ålder, bristande samhälls- nyttighet, fattigdom osv. utifrån vilka medmänniskor bort- definieras ur gemenskapen, eller ur människosläktet helt och hållet, överträffas väl bara av vår förmåga att blunda för det när det sker rakt framför näsan på oss. En annan sida av detta, är det uppmärksammade fenomenet – ibland kallat eliternas flykt och liknande – då i en eller annan mening välsituerade grupper så att säga glider ur en samhällsgemenskap de upplever sig ha allt färre och färre band till, och därigenom också ur sin del av ansvaret för gemenskapens gemensamma bästa. När resursstarka människor sålunda identi- fierar sig mer med t.ex. kvasisamhällen och nätverk i den globala ekonomin eller i cyberspace, än de gör med t.ex. familj och släkt, DEMOKRATIN OCH DET GEMENSAMMA BÄSTA grannskapet, församlingen eller den politiska gemenskapen, så kommer det gemensamma bästa att ta stryk. Förtjusningen inför att hierarkier bryts ned och ersätts av nätverk och plana organi- sationer kanske svalnar lite när man betänker att de plana organi- sationerna ingalunda befinner sig på samma plan, utan tvärtom ofta har så mycket luft emellan sig att effekten är socialt disinteg- rerande. – Då har vi inte ens berört problemen kring vem som egentligen uppbär auktoriteten, och därigenom det högsta ansvaret för verksamheten, i en plan organisation. Vilka som i realiteten får bära ansvaret är naturligtvis en helt annan fråga I sammanhang då man diskuterar sådant som delaktighet, isole- ring, marginalisering etc. så är det fundamentalt att hålla klar den hårfina rågången mellan sådant som är effekter av männi- skornas frivilliga självorganisation och ett fritt samhälles pluralism, och sådant som är effekter av t.ex. sociala orättvisor, diskrimi- nering och administrativt styrd segregation. Om t.ex. en etnisk grupps boende är starkt kopplat till en viss stadsdel, så är det en oerhörd skillnad om detta är frivilligt betingat av t.ex. närhet till släkt, kulturella och kommersiella institutioner som svarar mot gruppens önskningar, möjligheter till den egna religionens ut- övande och så vidare, eller om det är ofrivilligt, t.ex. orsakat av att bostäder bara upplåts till gruppen i just denna stadsdel, eller att resursproblem vållade av diskriminering på arbetsmarknaden gör att bara just den stadsdelen är ekonomiskt tillgänglig för dem. I det första fallet är situationen bara ett kvitto på samhällets pluralis- tiska karaktär, medan segregation verkar vara en adekvat term för det senare fallet. Pluralism i denna mening är i aristotelisk- thomistisk tradition förenlig med det gemensamma bästa, och respekten för den där den finns är i sig en del av det gemensamma bästa – segregation är det inte. De mest utsatta har företräde till det offentligas insatser Det föregående resonemanget handlade om tillhörighet och del- aktighet kontra exkludering. Här rör det sig om dem som, ehuru de erkänns som delaktiga, som medlemmar i gemenskapen, av olika skäl befinner sig i en socialt och ekonomiskt utsatt och trängd situation. skrev i sin berömda socialencyklika Rerum Novarum 1891, att medan det gemensamma bästa omfattar alla – rika och fattiga, hög som låg – i lika hög grad, så är de mindre bemedlade och mest utsatta mer berättigade till subsidiära insatser av den politiska gemenskapen och dess auktoritet för att komma i åtnjutande av sin del av det gemensamma bästa just där- för att de har mindre egna resurser till sitt förfogande. Detta i enlighet med den s.k. distributiva rättvisan, som nämnts ovan. Värnandet av det gemensamma bästa ställer alltså krav på det offentliga att vidtaga konkreta, aktiva åtgärder på det social- politiska området, att stimulera tillkomsten av arbetstillfällen, att tillgång till utbildning skapas. Att det offentliga lutar sig tillbaka i förhoppningen att den osynliga handen eller trickle-down- effekter tar hand om problemen är helt främmande för denna tradition. är det offentligas roll klart begränsad, vilket vi skall resonera kring i det följande. 7.2Det gemensamma bästa och subsidiaritetsprincipen När subsidiaritetsprincipen som begrepp myntades i socialencyklika Quadragesimo , så var det, ehuru termen var ny, egentligen inte något nytt tankegods som presen- terades. Principen fångar snarare i ett ord aspekter av den aristotelisk-thomistiska socialfilosofin och den katolska socialläran som varit etablerade . Den bygger till sin innebörd på den människo- och samhällssyn som skisserats ovan i avsnitten 3 t.o.m. 6. Det latinska ordet subsidium betyder stöd. Subsidiaritets- principen innebär alltså att: 1. Varje gemenskap – och auktoriteten i denna gemenskap – har en subsidiär roll visavi gemenskapens medlemmar. Större och högre gemenskaper har en subsidiär roll visavi mindre och lägre gemenskaper. En särskild aspekt av punkt 2 är, att högre nivåer har en subsidiär roll visavi lägre nivåer vad avser dessas relationer till mellanliggande nivåer: en person skall t.ex. kunna få stöd hos staten om vederbörande blivit fel- DEMOKRATIN OCH DET GEMENSAMMA BÄSTA behandlad av kommunen. Givet gemenskapernas subsidiära och kompletterande karaktär är det alltså fel att beröva den enskilde, beslutsrätt och handlingsfrihet, där detta inte är nödvändigt för att säkra det gemensamma bästa. ger en viss vägledning om vilka restriktioner som kan vara aktuella i sammanhanget... På samma sätt vore det fel att en större/högre gemenskapsnivå be- rövade mindre/lägre gemenskaper deras beslutsrätt och handlings- frihet, där detta inte vore nödvändigt för att säkra det gemen- samma bästa. Skälet är naturligtvis att varje persons och varje gemenskaps fria strävan efter sitt respektive ändamål i sig utgör byggstenar i det gemensamma bästa som den politiska gemen- skapen och dess auktoritet har till ändamål att värna. Detta, och andra aspekter av det gemensamma bästas förverkligande enligt subsidiaritetsprincipen, skall belysas i några punkter: Personen själv är huvudaktören i förverkligandet av sitt existentiella mål Som förnuftig och fri person är varje människa själv den huvud- saklige agenten – per se agunt – i sin strävan efter sitt telos – ja, denna aktivitet är ju, som belystes i avsnitt 3.1, i sig en del av dess realiserande. Eftersom den politiska gemenskapen, liksom alla andra gemenskaper, är till för att möjliggöra varje persons realise- rande av sitt existentiella mål, så skulle den politiska gemenskapen och dess auktoritet gå emot sitt eget ändamål om den berövade de enskilda deras legitima handlingsfrihet. Den politiska gemen- skapens gemensamma bästa bestäms av, och är i den meningen underordnat, de enskildas autentiska bästa. Därför måste subsidi- aritetsprincipen iakttagas strikt för att ett styre skall vara rätt- färdigt. De civilsamhälleliga gemenskaperna har rättigheter visavi den offentliga auktoriteten Eftersom de olika gemenskaper kring olika ändamål människan bildar, till följd av sin sociala natur och för att kunna förverkliga sitt existentiella mål, ontologiskt föregår den politiska gemen- skapen, så har inte bara den enskilde en naturlig rätt till t.ex. familjebildning och att tillsammans med andra bilda olika samman- slutningar och institutioner för goda ändamål. Dessa gemenskaper har också naturliga rättigheter visavi den politiska gemenskapen och dess auktoritet, omfattande det som krävs – i termer av respekt för beslutanderätt och relativ autonomi, rätt till det offentligas stöd när så behövs, osv. – för att de skall kunna för- verkliga sina respektive ändamål. Dessa gemenskapers ändamåls förverkligande, innefattande t.ex. föräldrars uppfyllande av sina skyldigheter visavi sina barn, hör även de i sig till det gemensamma bästas byggstenar. Omsorgen om det gemensamma bästa kräver därför att det offentliga agerar enligt subsidiaritetsprincipen visavi det civila samhällets gemenskaper. Det offentliga och subsidiariteten: sist in – men först ut, när det behövs! Att säga att den politiska gemenskapen, och inom den, den högsta nivån, har det yttersta ansvaret för trygghet och välfärd är faktiskt ingen dum formulering. Formuleringen gör tydligt att det offentligas ansvar är högst verkligt och allvarligt, men också att det är ytterst, dvs. att av de gemenskapscirklar som omger oss männi- skor så ligger den politiska gemenskapen, oavsett om det är på lokal, regional, statlig eller överstatlig nivå, ganska långt ut i för- hållande till familj, släkt och andra civilsamhälleliga gemenskaper och organisationer. Tillämpad på de familje-, social- och välfärds- politiska områdena innebär subsidiaritetsprincipen naturligtvis att det civila samhällets gemenskaper, sammanslutningar och institu- tioner skall utföra alla de uppgifter de har rätt till och kan utföra, och att det offentliga skall begränsa sig till subsidiära insatser i fall när det civila samhället inte räcker till. Vilket i och för sig oftast torde vara fallet. En ej sällan förbisedd aspekt av tanken att det offentliga skall göra så lite som möjligt av allt det som det civila samhället kan utföra självt, är att det offentliga då kan sätta in kraften på de områden och i de fall då det offentliga verkligen DEMOKRATIN OCH DET GEMENSAMMA BÄSTA Man tänker då inte minst på alla de – allt flera – människor vars levnadsomständigheter av olika skäl är sådana att den yttersta gemenskapsringen faktiskt är den innersta, de som inte har tillgång till gemenskaper, nätverk, institutioner och andra s.k. intermediära strukturer. Tanken att det offentliga i vanliga fall griper in allra sist, syftar till att det offentliga skall kunna vara på plats först för dem, där det verkligen behövs. 8Den aktive medborgaren och det gemensamma bästa I ett tidigare avsnitt diskuterades strävan efter det gemensamma bästa som moralisk förpliktelse. Efter att belyst något av vad det gemensamma bästa betyder i perspektivet av den politiska gemen- skapen, så kan det vara på sin plats att fråga sig vilka förpliktelser vi enskilda har, som samhällsmedlemmar och som medborgare i den politiska gemenskapen, visavi det gemensamma bästa. Den aristotelisk-thomistiska traditionen besvarar frågan på ett kanske lite överraskande sätt: I första hand uppfyller vi våra skyldigheter visavi det gemensamma bästa genom vår egen strävan efter vårt existentiella mål som personer, och genom förverkligandet av specifika ändamålen för de civilsamhälleliga gemenskaper vi lever i. Detta är så att säga subsidiaritetsprincipen sedd underifrån: som enskilda bidrar vi till det gemensamma bästa främst genom att förverkliga ett liv i enlighet med förnuftet och dygderna och genom att uppfylla våra respektive skyldigheter visavi de olika gemenskaper vi lever i och deras medlemmar. Saken har exempli- fierats sålunda: om den offentliga auktoriteten, för att värna det gemensamma bästa, dömer en brottsling till ett hiskeligt straff, agerar då brottslingens hustru mot det gemensamma bästa om hon försöker rädda honom undan straffet? Frågan besvaras nekande, för hennes lojalitet mot maken och familjen utgör i sig viktiga värden och konstituerande delar av det gemensamma bästa. Svaret, som först kan förvåna, får en lite annan relief om man betänker att vår tids totalitära regimer, utan undantag, uppmuntrat just angiveri och svek inom familjerna. Samhället är bättre utan sådant. Detta perspektiv uttrycks på fikonspråk så, att medan den offentliga auktoriteten eftersträvar och värnar det gemensamma bästa materi- ellt, så bidrar de enskilda medborgarna främst formellt – och indirekt – till det gemensamma bästa, genom sina aktiviteter i det civila samhället. Inte enbart, dock. Av denna traditions demokratisyn, som skisserats i ett tidigare avsnitt, så följer också att medborgarna i den politiska gemenskapen har direkta förpliktelser visavi det DEMOKRATIN OCH DET GEMENSAMMA BÄSTA Hit hör t.ex. att respektera legitim auktoritet, att följa rättfärdiga lagar och motverka orättfärdiga, – se resonemang ovan – att betala rättvisa skatter, att utöva sina politiska rättigheter och att vara beredd att axla offentligt ansvar samt, inte minst, att vara vaksam mot makthavarna så att de inte överger det gemensamma bästa till förmån för egen- och särintressen. Detta förutsätter i sin tur att man skaffar sig kunskap om samhälle och politik samt odlar de moraliska dygder, såsom klokheten, rättvisan, modet och måttfullheten, utan vilka man inte kommer att ha mycket att bidra med. För dem som axlar politiskt ansvar och utövar auktoritet hand- lar det om att underordna egenintresset det gemensamma bästas krav, att iakttaga opartiskhet, att vara omutlig, flitig och kunnig. Politik är inte bara att vilja. Före viljan kommer förståelsen av vad verksamheten går ut på, av vad som är dess ändamål och dess grän- ser. Institutioner, maktdelning, checks and balances i all ära. Utan en filosofi som förmår visa meningen, ändamålet, med det hela, och utan de dygder som krävs för dess förverkligande, står institutionerna som tomma skal. Det är en del av ansvaret för det gemensamma bästa att hålla skalet fullt. Svårt, men inte hopplöst. If the frequency of abuse should render the very essence of government suspicious, it would be only logical to consider suspicious, also, science and art and technique and business and play and love. In truth, the ratio of failures is extremely high in all domains of activity which require virtue as an intrinsic condition of success. In civil government difficulties are more serious than elsewhere, and failures often entail dreadful consequences. and above lucidity, it may take som fortitude to realize the excellent goodness, the reverence -inspiring sublimity, of this institution, civil government, in spite of the overwhelming weight of its failures and abuses. är fil lic och kommunalråd (kd) i . För- fattaren är styrelseledamot i idéinstitutet . Han bidrog till subsidiaritetsutredningen 1994:12 med en uppsats om subsidiaritetsprincipens bakgrund och innebörd. publika- tioner bl.a. Personalismen och Naturrätten, Timbro 1995, Gemen- skaperna och det gemensamma bästa, 1996, Ingen kris i befolkningsfrågan, Timbro 1997 samt Prioritet för Prudentia, i Dygder som duger, 1998. Aquino, Sancti de, Summa Theologiae, 1988 , Politiken, 1993 , Nikomachiska Etiken, 1988