sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Också här måste man fråga sig varför alla investeringar i byggnader och maskiner, forskning och utveckling, ledning och arbetsorganisation etc. inte gett bättre utdelning. Olika studier vi- sade dessutom att förmågan att utveckla nya produkter och ny teknologi tycktes vara låg i svensk industri. I många företag nöjde man sig med att fila på sina produkter, förfina gamla idéer. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? lands möjlighet att förbli en avancerad industrination med bevarad levnadsstandard och välfärd var det allvarligt. Det fanns olika teorier om orsakerna till detta sakernas tillstånd. Men den som ägde mest trovärdighet var att devalveringen i kom- bination med en inte tillräckligt restriktiv ekonomisk politik hade skapat en atmosfär där behovet att rationalisera, effektivisera och spara inte var särskilt framträdande. Under gick det all- deles för lätt: försäljningen steg, priserna kunde höjas och vinster- na sköt i höjden. Företag, förvaltningar och politiker uppsköt be- svärliga och farliga beslut, ofta betalade man sig helt enkelt förbi problemen. hade fått sin egen drivhuseffekt med en mil- jö, där sådana plantor som effektivitet och produktivitet helt en- kelt inte trivdes. Jag var fullt medveten om det ansvar regeringen hade för det som hänt. Men jag kunde inte undgå att fundera över tillförlitlig- heten hos alla de ekonomer och företagsledare som i början av 80- talet hävdat att bara svensk industri fick en rejäl dos av lönsamhet, en chans att på nytt tjäna pengar, så skulle den få ny kraft att ut- vecklas, växa och bli framgångsrik. Förvisso fanns det exempel på att så skett. Framför allt efter devalveringen var en period då mycket positivt hände i svenskt näringsliv, då man verk- ligen satsade . Men hade man tydligen blivit däst av de ständigt stigande vinsterna och de lättförtjänta pengarna. Jag tvingades erkänna för mig själv att jag hade trott all- deles för mycket på företagsledarnas och kapitalägarnas vilja och förmåga att utnyttja de goda tiderna för att bygga upp långsiktig styrka i produktiva företag. Det klagades på att de svenska lönerna ökade för mycket under 80- talet, men reallönerna hade i själva verket inte ökat alls under 80- talet. Gör man ett index så visar sig det intressanta att reallönerna (timlöner minus inflation) före skatt minskade . steg aktiekurserna på fond- börs , inflationen borträknad! Det pågick alltså en omfördelning från reallöner till finansiella vinster, något som återkommande påpekade och som bland andra har tagit upp till debatt . Feltimad stabiliseringspolitik, EU - ans ö kan, kris I den överhettade spekulationsekonomin med full sysselsättning steg lönerna kraftigt och 1990. Ändå blev det ingen reallöne- ökning 1990. höjde och breddade nämligen finansministern momsen som ett led i den stora skattereformen, och som ett led i att kyla ned den överhettade ekonomin. Det är bara det att denna momshöjning i stället satte fart på in- flationen ytterligare, det var som att försöka släcka en eldsvåda med bensin. Vi fick ett valutautflöde och en press på kronan. I samband med turbulensen som uppstod lämnade statsministern brådstörtat in en ansökan om EU-medlemskap, som en del i ett stabiliseringspolitiskt krispaket. Vice riksbankschefen gjorde mig uppmärksam på att det finns en avhandling, gjord på , som be- skriver agerande som kuppartat, att så gärna ville få med oss i EU att han inte inväntade någon diskussion i partiet, och att han använde EU-ansökan som en del i den eko- nomiska politiken. Om detta frågar jag den socialdemokratiske riksdagsmannen : – Jo, det var att vi hade tappat självförtroendet, både som nation och som parti, och trodde oss inte kunna lösa våra uppgifter. efteråt träffade vi från Dalabänken (), och hans uppfattning var ju att EU-ansökan var det viktigaste i det krispa- ketet, det var det. Man räddade den ekonomiska situationen för stunden, det gjorde man. Men det är naturligtvis jävligt fel väg att ta ett sådant stort beslut. Enligt var det oerhört dåligt förankrat. – Ja, det var det. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Fick någon intern kritik för det, eller blev det ingen diskussion kring frågan? – Nej, det blev aldrig någon riktig diskussion om det, och det har väl att göra med att alla tycker så pass bra om som person. Han är sympatisk och så? – Ja, och därför vill man inte fara illa med honom. Vi har ju lite spärrar ändå. Så är det. Jag är ganska säker på att det inte blev nå- gon som helst diskussion om den där lilla passusen. Det var som en blixt från klar himmel. Det har som sagt skrivits en avhandling om ansökan om EG-medlemskap. Den heter The Politics of Foreign Policy Change (Political Studies nr 105) och är skriven av fil. , som kritiskt granskat den process som föregick medlemsansökan till EG. Jag frågar honom om bakgrunden till avhandlingen. –Jag undersökte orsakerna till att socialdemokraterna bytte upp- fattning i medlemsfrågan . Detta var ju tidpunkten för det slut och slutet också för den tredje vägens politik. –Ett avsnitt behandlar mentala föreställnings- värld, hans läroprocess av den ekonomiska politiken och hur han tog intryck av näringslivet och Rådet för Europafrågor, han inspi- rerades också av utländska politiker som och m.fl. –med krispaket drev och igenom detta. Man använde sig av valutakri- sen för att få igenom beslutet. Så gör en skicklig politiker, och är en skicklig politiker. Det krävdes helt enkelt a moment of opportunity för att få igenom EG-ansökan. –Det skedde i ett läge då alla sprang i korridorerna och bekymrade sig över budgetunderskottet, följden blev att ingen bråkade eller hann engagera sig i EU-ansökan. – Jag intervjuade , som var ganska fåordig i ärendet, och hänvisade till sina kommande memoarer. Jag intervjuade också , , med flera. ville inte ställa upp , vilket jag tolkar som att han inte vill bli ihågkommen för att han faktiskt stödde EU-ansökan, nu i efter- hand har han ju blivit EU-motståndare. – Att som gjorde, använda EU-ansökan som en del i ett stabiliseringspolitiskt paket, är helt förkastligt. Det var en överrumplande manöver från att blanda ihop stabilise- ringspolitiken med EU-ansökan. Någon demokratisk förankring är svår att upptäcka i den processen. därefter förklarade finansministern krig mot inflationen, en inflation som själv hade satt fart på genom momshöjningen. Året därpå, 1991, kopplade regeringen och riksbank den svens- ka kronan till ecu, som ett försök att signalera att nu skulle närma sig EU och hade växlat ned den höga inflationstakten. Valutakris, finanskris och kris f ö r exportindustrin hade den finansiella bubblan börjat spricka, och en utlö- sande faktor var den stora skattereformen. Fastighetskraschen spred sig till banksektorn, många svenska banker och företag hade svårt att förlänga sina utlandslån. De utländska långivarna analyse- rade nämligen kreditförlusterna och såg hur hårt fastighetskrisen började slå mot de svenska bankerna, som satt med mycket stora utlandslån. Vid en devalvering av kronan skulle dessa lån blivit i motsvarande mån ännu dyrare. Den svenska industrins konkurrenskraft hade försvagats av fle- ra års högre nominella (ej reella) löneökningar och högre inflation i , samt en sjunkande dollar senare del. En ytterligare försvagning av den svenska konkurrenskraften inträdde VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? när kronan 1991 kopplades till ecun till en av allt att döma för hög kurs. Den borgerliga regeringen som tillträdde inledde den beryktade normpolitiken, som innebar att man skulle ha ett kritstreck eller ankare i politiken, en fast växelkurs, vidare skulle man ha en orubblig inflationsnorm och man skulle aldrig mer de- valvera. Man skulle därmed aldrig mer ackommodera höga löne- ökningar, som det hette, med det menade man att man aldrig mer skulle anpassa den ekonomiska politiken och lösa ut löntagarna med devalveringar om de tillät sina löner stiga mer än konkurrent- ländernas. Hädanefter skulle löntagarna själva få betala priset för sina löneökningar med ökad arbetslöshet. Så skulle man discipline- ra systemet, var det tänkt. Detta var de ledande ekonomernas re- cept för framgång, och receptet följdes av den borgerliga regering- en. Att de ekonomer som drog upp denna strategi uppenbarligen var illa pålästa i den svenska inflationshistorien är en annan sak. De hade sin bild av sammanhangen, och utifrån denna agerade nu rege- ringen Bildt kraftfullt. Resultatet blev bland annat en kraftig ök- ning av arbetslösheten i . Vid hade den tyska bytt in de östtyska, nära nog värdelösa D-marken mot västtyska, en mot en, en historisk åtgärd. Då steg räntorna av naturliga skäl i Tysk- land, där erfarenheten från hyperinflationen sitter djupt i det kollektiva medvetandet. Eftersom växelkurserna i Euro- pa var låsta vid varandra genom EMS-samarbetet, var andra länder tvungna att följa den tyska räntehöjningen, i annat fall hade de sti- gande räntorna i lett till ett valutautflöde från andra län- der som i sin tur hade satt press nedåt på många valutor. Trots räntehöjningar i många länder blåste det upp till valutastorm , utlöst av det danska folkets nej till . Alla små och svaga valutor sattes under press , ock- så den svenska, som bekant. Ja, inte bara de små och svaga, det engelska pundet föll som bekant . Efter kollapsen för EMS införde många länder flytande kurser. (är flertalet EU-länder som bekant med i , med den gemensamma valutan euron och en gemensam penningpolitik via , . Genom euron har man alltså låst växelkurserna mellan länderna i EMU, men har en flytande kurs gentemot dollar, yen, kronor och övriga valutor.) Det misslyckade kronf ö rsvaret h ö sten 1992 Flera länder devalverade i valutaoron , bland annat och , men i hade politiker och ekonomer slagit fast att vi nu var ett hårdvalutaland, och i ett sådant devalve- rar man inte. När pundet föll borde detta ha varit en mycket stark varningssignal att släppa kronan fri, om inte pun- det klarade valutastormen så var det väldigt lite som talade för att kronan skulle kunna klara den. Detta ser vi alla i efterhand, då var det inte lika många som såg det, bara en handfull ekonomer som , , , , , /(ej ). Enligt DN:s chefredaktör ifrågasatte även den fasta växel- kursen vid ett seminarium, dock inte i den allmänna debatten. Ha- de som tongivande svensk ekonom kritiserat fastkurspo- litiken tydligare så hade man möjligen tvingats släppa kronan tidi- gare. Det fanns också andra än ekonomer – , professorn i statskunskap , finansmannen och förläggaren samt Arbetets dåvarande chefredaktör – som pläderade för frisläppandet av kronkursen. – säger på fullt allvar att vi var tvungna att hålla fast valutakurs för vi kunde ju inte låta gå omkull. Man förstatligade alltså de misslyckade arbitrageaffärer som ett antal storföretag höll på med - förlusterna på dessa fick gemene man ta över, bussigt nog. Och det handlade om enorma belopp. Har du någon uppfattning om hur mycket det handlar om? – Nej, men den som kan det här bäst tror jag är . När det var som värst tror jag att det kanske var , men det var in i helvete med pengar, det var det. Och sedan, jag menar, skadeverkningarna av 525 procents ränta blev ju fruktans- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Det spreds då någon propaganda från regeringshåll att kro- nan skulle bli en ny hårdvaluta, en schweizerfranc och så vidare, och att detta respekterades i utlandet, när man i själva verket i Allgemeine skrev att det var operetträntor i . Så det var tvärtom så att man gjorde sig till åtlöje i . Och så var det Lamont som sa We use common sense när han fick frågan varför han inte gjorde som i . är väl den sista som fortfarande påstår att det skapade respekt i utlandet, den här full- komligt cyniska och omöjliga politiken, som var dömd att miss- lyckas helt enkelt. Vad säger då själv om detta. Jag ställer följande fråga till henne: Det här som du och har fått så mycket kritik för, kron- försvaret, det har ju varit mycket hårda ord, att ni har skickat ut en massa människor i arbetslöshet med en för hög ränta och försvarat en kronkurs som var ohållbar och allt det där. Vad säger du om det? – Ja, just det. Då ska man komma ihåg att när det begav sig då var enigheten ganska betydande om att det var viktigt att inte återfalla i devalveringspolitik. Och det tror jag fortfarande var oerhört an- geläget. Sedan kan man alltid tvista om huruvida släppte kronan vid exakt rätt dag, det tror jag ingen kan finna några vetenskapliga bevis för att det skulle vara just eller den 18:e eller den 20:e eller något sådant där. Men att säga att om vi hade vetat då vad vi vet nu så skulle vi gjort på något annat sätt det är möjligt – så är det ju ofta – men det visste vi ju inte då! Så därför är det ganska ointressant. Nej, jag tror att det var väldigt viktigt att vi försvarade kronan, det har ingen lyckats över- tyga mig om motsatsen, därför att vi hade en sådan väldigt lång de- valveringshistoria. Risken hade varit uppenbar att vi hade fått bety- dande misstro i andra länder, stora svårigheter i EU-förhandlingar, och man ska inte alls utesluta att vi hade fått leva med en högre räntenivå därefter. En snabb depreciering hade ju skapat så att säga förväntningar om att fortfarande var kvar i devalveringspolitiken, och då hade det inte gått att få ner in- flationsförväntningarna, och det hade speglats i högre räntenivåer. Vi fick ju ner räntorna ganska ordentligt , och det hade säkert varit betydligt svårare om vi inte hade haft kronförsvaret. kan ha en poäng i detta. Man ska komma ihåg att så gott som alla i den svenska debatten var för en fast växelkurs. Det hade kommit att bli en självklar norm, som man knappt ens be- hövde diskutera. När kronan väl föll var det många som i efterhand kom fram till att det naturligtvis hade varit bättre med en flytande kronkurs. Om detta säger dåvarande riksbankschefen : – Generellt gäller ju att det är ganska mycket efterklokhet i debat- ten efter 1992. Det är vad jag kallar facit i hand-ekonomerna, vi har en förnämlig samling av sådana. Som dyker upp i efterhand och talar om hur man borde ha gjort? -Ja, de dyker upp i efterhand. Men det är ju självklart att det ha- de varit bra om vi hade haft en ivrigare valutapolitisk debatt. När det gäller omtalade artikel om fast eller fly- tande växelkurs så säger : – Nej, gick aldrig in för flytande växelkurs, det är en myt. Men skrev ju en artikel på om detta? – Ja, det var , och att man har uppfattat det som så det beror på Dagens Nyheters rubriksättning på artikeln, som fick alla att läsa den fel. för i artikeln en diskus- sion för och emot fast växelkurs, men slutar med att uttrycka en förhoppning att den fasta kursen ska bestå. Nej, det är en av de där myterna , alla tror att förordade att vi skulle överge kronkursen, och det är inte sant. slår med det hål på talet om att gick ut och pläderade för ett frisläppande av växelkursen. Den drama- tiska rubriken är nära bidrog enligt till den- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? diskuterade i artikeln olika argument för och emot, redan det ansågs dock opassande på sina håll. Vad skrev i denna omtalade artikel på DN De- batt var bland annat: Riksbankschefen har sagt att han är beredd att höja räntan hur högt som helst för att försvara kronan (the sky is the limit) och det får han väl anses ha bevisat med sina 500 procents marginal- ränta. Problemet är att han visserligen tillfälligt kan höja räntan hur högt som helst, men att han inte kan ha mycket ränta hur länge som helst (eternity is not the limit)! Om den svenska räntenivån inte börjar sjunka påtagligt , tvingas vi släppa kronan fri att flyta för att kunna sänka räntan. kommenterar orsakerna till att den kritik mot fasthållandet av kronkursen, som trots allt fanns på sina håll, inte vann någon större spridning: – Min genomgång (i bok) visar väl att av ledarskribenterna så var det bara som förordade flytande krona, och det gjorde han från och framåt, han var mycket kon- sekvent i sin argumentation. Ekonomerna, där fanns det ett antal ekonomer och samhällsdebattörer – och var ju inte ekonomer – som förordade flytande krona, men de fick inget större genomslag, och jag försöker i boken förklara varför de inte fick något större genomslag. Det var tre saker. Det första är att det var ingen av de riktigt stora, erkända akademiska ekonomerna som förordade flytande krona, inte något av de tunga namnen. Om och några av de här hade gått ut hårt då tror jag att det hade haft genomslag. För det andra så skrev de nästan inga ar- tiklar, det var nästan bara tidningsintervjuer med dem; Jalakas till exempel: radio- TV- och tidningsintervjuer, och en intervju har aldrig samma genomslagskraft som en stor artikel i ter. Det tredje var att ett par av dem uppträdde inte i Stockholms- media, utan i , och det vet vi också att det inte har sam- ma genomslag. Jag var överraskad, när jag gjorde den här genom- gången, att det ändå fanns så många röster. så märktes de ändå inte så tydligt, det är först i efterhand när man börjar summera det där som man ser att det ändå var rätt många. Kronkursen låg fast, meddelade de styrande, trots det sattes kro- nan alltmer under press, miljarderna strömmade ur landet och tvangs stödköpa kronor för att hålla växelkursen kon- stant. satt politikerna i allvarliga samtal med opposi- tionspartiets och , bland annat om hur många karensdagar vi skulle ha i sjukförsäkringen. På den in- ternationella finansmarknaden fruktade man att ett antal svenska banker och företag skulle ställa in betalningarna på sina lån efter fastighetskraschen, i satt alltså politikerna och diskuterade karensdagar och försämringar för pensionärerna. Den allmänna inställningen bland ekonomer och politiker var att läget för statsfinanserna spelade en avgörande roll för markna- dens bedömning av den svenska ekonomin och den svenska växel- kursens trovärdighet. Den allmänna inställningen var också att sti- gande offentliga utgifter hade orsakat en försvagning av budgetsal- dot, och att det nu var besparingar som kunde rädda tilltron till förmåga att klara sina finanser. Jag frågar en av de ansvariga för den förda politiken, riksbanks- chefen , vad som var orsaken till det budgetunder- skott som uppstod . – Det får du väl fråga politikerna om, varför de inte lyckades klara det där. Men jag menar: från vilka bitar härrörde underskottet? Att arbetslös- heten ökade var ju en av anledningarna. Vilka andra bitar var det som bidrog till underskottet? – Slapp politik, självklart. Tänker du på transfereringarna främst? – Ja, men expansionen fanns ju på alla delar av budgeten. Och var- för politikerna inte kunde hålla i pengarna, ja det lämnar jag till statsvetarna och de som studerar politiken. Jag konstaterar att fi- nanspolitiken var för slapp, och det ledde till den här accelererande VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Men även i efterhand är det svårt att för- stå varför i övrigt rätt så kloka politiker kunde låta det gå så här. svar är intressant. Han nämner inte den skattereform som genomfördes –91, som minskade statens inkomster och genom försämrade avdragsmöjligheter utlöste fastighets- och bankkrisen, han nämner inte realräntechocken som politiken ut- löste, han nämner inte den kostnadskris i exportindustrin som började ge utslag i arbetslöshet, vilket också började synas i bud- geten. Att sysselsättningen rasade efter 1990 är en av orsakerna till att de offentliga utgifterna ökade så kraftigt dessa år. var ju själv som bekant med om att lägga grunden till bank- och fastighetskrisen när han som riksbankschef 1985 avreg- lerade kreditmarknaden. Om och ansvar för detta skri- ver hans företrädare som riksbankschef i ett omtalat nummer av Ekonomisk Debatt (nr 1, 1998). menar att or- saken till bankkrisen står att finna i just avreglering. Avregleringen borde därför ha kombinerats med en övergång till flytande växelkurs. I själva verket kom som det nu blev att sakna ett mål för penningpolitiken . En fast växelkurs duger inte som enda mål för en centralbank därför att räntepolitiken då är inlåst tills det är . Redan i viktiga bok 1982 – rivstart eller snedtändning (1991), har ett inlägg där han skriver: En fast växelkursnorm som har innebär att räntepolitiken är låst när kapitalrörelserna är helt fria. En hög ränta i förhållande till omvärlden leder till stort kapitalinflöde. tvingas köpa utländsk valuta för att undvika att kronan stiger i värde ut- över den uppställda övre interventionsgränsen. En för låg ränta leder till valutautflöde. valutare- serv sjunker. Om växelkurspolitiken är trovärdig blir utrymmet för avvikelser från den internationella korgvägda räntan mycket litet. En fast växelkursnorm låser med andra ord räntepolitiken. Räntepolitiken kan inte användas för att påverka den inhemska kreditefterfrågan. Detta innebär betydande nackdelar, ty det ger inte tillräckligt utrymme för en tuff räntepolitik på ett tidigt stadium när den svenska pris- och kostnadsutvecklingen började avvika från utlandets. Häri ligger en väsentlig förklaring till att oberoende centralbanker kunnat få inflationen under kontroll. Efter valet och efter avregleringen av kreditmarknaden hösten blev den ekonomiska politiken alltför expansiv. Kreditexpansionen blev mycket stark. har under hela peri- oden –1990 haft en överefterfrågan på arbetsmarknaden och för snabbt växande inhemsk efterfrågan. Konsekvensen har blivit en successivt undergrävd konkurrenskraft. Det finns därför enligt min mening anledning att fråga sig om inte borde ha gått över till en rörlig växelkurspolitik när avreg- leringen av kreditmarknaden omöjliggjorde styrning av den in- hemska kreditefterfrågan. Vad tänkte sig var inte någon clean float, alltså fullständigt rörlig växelkurs, snarare ett system där valutakursens index hade behållits som riktmärke men att kring detta skulle till- låta kronan att svänga mer, att man helt enkelt skulle bredda inter- ventionsbandet. var alltså ganska tidigt ute och varnade för vad som skulle kunna inträffa, men man kan ändå hävda att han var sent ute i förhållande till sin stora kunskap om valutapolitik. Man kan tycka att borde ha slagit larm om de faror en fast växelkurs innebär. I ovan nämnda nummer av Ekonomisk Debatt lade emellertid en stor del av skulden för krisen på . När den dåvarande riksbankschefen övertalade fi- nansminister att skulle få släppa utlåningsregle- ringen så skedde det under premissen att utlåningsregleringen var så sönderfrätt inifrån att den inte längre hade någon effekt. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Detta kommenteras av i : hänvisade till den grå marknaden som skulle bringas in i den organiserade. Men den var för liten vid jämförelse med kre- ditinstitutens nettoutlåning på nästan 1986. och hade med andra ord ingen aning om vad de på alltför lösa boliner satt igång. (...) Resultatet av bankernas överop- timism parad med bland annat accelererande statliga bostadssub- ventioner ledde –1993 till att det byggdes bostads- hus för . Alla dessa bostäder var belånade till . Enligt hade värdet till 1998 sjunkit till under hälften av detta. Han menade också att den förlusten var större än bank- krisens samlade förluster, som då värderades till ungefär 35 miljar- der kronor. Orsaker till budgetunderskottet – slapp finanspolitik? Det har ibland talats om att budgetunderskott och statsskuld skulle vara orsaker till den djupa ekonomiska krisen . Man kan emellertid se det på det motsatta viset: krisen hade varit betydligt djupare om vi inte tillåtit en ökning av budgetunderskott och statsskuld via de automatiska stabilisatorerna. Den som tvivlar på det bör läsa Hans Tson artikel Realräntechock, skuldsanering och budgetunderskott i Ekonomisk Debatt nr 3 1995. I sin balansräkningsanalys av den svenska depressionen skri- ver han: Den finansiella konsekvensen av att den offentliga sektorn (tempo- rärt) övertar 1 000 miljarder i skulder från den privata sektorn är inte katastrofal. Andra länder har det värre.