sou · GNB358 · 2000-01-01 00:00:00 — Löser juridiken demokratins problem? SOU och Ds kan köpas från kundtjänst. Beställningsadress: kundtjänst 106 47 Ordertel: E-post: Internet: Omslag, foto: /Tiofoto Grafisk formgivning: , Vad ska rätten spela för roll i demokratin? Kan en domstol lösa tvister med en större legitimitet än ett sammanträde med politiskt förtroendevalda? På vilka grunder väver domarna samman rätt, förnuft och moral? Är de verkligen värderingsfria? En växande del av den internationella och svenska demokrati- debatten diskuterar dessa frågor. Medlemskapet i EU har för- tydligat dem. Mer än vad som varit brukligt anser Demo- kratiutredningen det viktigt att diskussionen om den svenska folk- styrelsen beaktar och tar ställning till rättsstatsdiskussionens intellektuella utmaningar genom att låta rättsvetare komma till tals. Det sker dels på våra seminarier (se t.ex. SOU 1998:145), dels i en kommande forskarvolym om maktdelningen. I den här debattskriften konfronteras tre rättsvetenskapsmän för att diskutera vad som omväxlande kallas politikens juridifiering och judikalisering. De ger olika beskrivningar av dagens svenska demokrati. Även värderingen av dess för- och nackdelar skiljer dem åt. De når också fram till olika rekommendationer om hur den svenska folkstyrelsen bör utvecklas i dessa avseenden. Ledamöterna i hoppas att dessa inlägg skall leda till diskussioner som åtminstone klargör oenigheterna i några fundamentala delar av demokratidebatten. I det här läget tar de däremot inte ställning till uppsatsernas innehåll. L a g s t i f t n i n g e n , d o m s t o l a r n a , r ä t t s m e d v e t a n d e t o c h r ä t t s v e t e n s k a p e n . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . M a k t d e l n i n g o c h p o l i t i k e n s j u d i k a l i s e r i n g O m p o l i t i k e n s j u r i d i f i e r i n g o c h j u r i d i k e n s i d e o l o g i s e r i n g Lagstiftningen, domstolarna, 1 Domstolarnas ställning som rättsbildare 1.1Domstolarnas oavhängighet under lagen Domstolarnas huvuduppgift är att tillämpa rättsreglerna på kon- kreta fall. Domstolarna lyder under lagen och får inte påverkas av politiken. Bestämmelsen i 11 kap. 2 § regeringsformen uttrycker principen om domstolarnas oavhängighet: Ingen myndighet, ej heller , får bestämma, hur domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur domstol i övrigt skall tillämpa rättsregel i särskilt fall. I propositionen poängteras också att domstolarnas rättskipande verksamhet är ett mycket viktigt element i samhället (prop. 1973:90 s. 380). Å andra sidan har de svenska domstolarna inte någon särställ- ning i detta avseende. Mot 11 kap. 2 § svarar 7 § som säger, att ingen myndighet får bestämma, hur förvaltningsmyndighet skall i särskilt fall besluta i ärende som rör myndighetsutövning mot en- skild eller mot kommun eller som rör tillämpning av lag. Sterzel (1998, 48) noterar i detta sammanhang att nog är det enda land som i sin främsta grundlag har fört samman rättskipning och förvaltning till en rubrik. LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN bestämmer 11 kap. 6 § första stycket regeringsformen om att stat- liga förvaltningsmyndigheter lyder under regeringen medan 1 kap. 6 § be- stämmer att regeringen styr riket. Statsmyndigheterna lyder under rege- ringen, inte under den minister som har det närmaste ansvaret inom rege- ringen. har inte s.k. ministerstyre. I praktiken är domstolarnas självständighet större än myndigheter- nas, men ändå är distinktionen mellan domstolar och myndigheter något urholkad. En särskild betydelse i detta sammanhang har domstolarnas makt att pröva lagars grundlagsenlighet. Domstol eller annat offentligt organ får icke tillämpa en föreskrift som står i strid med grund- lagen eller med en överordnad författning. Har eller regeringen beslutat föreskriften, skall tillämpning dock underlåtas endast om felet är uppenbart, jfr 11 kap. 14 § regeringsformen. Till följd av detta uppenbarhetsrekvisit utövas lagprövnings- rätten i en mycket begränsad omfattning. Uppenbarhetsrekvisitet kan förklaras genom att domstolarnas lagprövningsmakt mötte en rad invändningar. En synpunkt som spelat stor roll både vid lag- prövningsregelns tillkomst och för fri- och rättighetskommittén är att är den främsta lagstiftaren och därför är bäst ägnad att pröva om en viss lagföreskrift är grundlagsenlig eller ej (1998, 59). Denna ståndpunkt kan emellertid inte vidhållas med full konsekvens. ha sålunda påpekat följande: En konsekvens skulle vara att tolkning i praktiken bör vara avgörande när det gäller grundlagens innebörd; sedan utskottet sagt sin mening i en konstitutionell fråga brukar utgången i regel vara klar också i . Men hänvisning till auktoritet innebär att politiska överväganden, och framför allt majoritetsförhållandena i och , får en av- görande betydelse för bedömningen av tolkningsfrågan. Ledamöterna i kon- stitutionsutskottet är bara undantagsvis jurister, och det präglar deras bedöm- ningar. En genomgång av utskottets utlåtanden och skiljaktiga meningar visar att de politiska synpunkterna dominerar markant när det gäller att tolka grundlagen. Avgörande är ledamöternas partitillhörighet, och den juridik som förekommer står inte sällan på en låg nivå. Intrycket blir, något tillspetsat, att regeringspartiets representanter (socialdemokraterna, under en stor del av den aktuella tiden) förefallit ointresserade för juridiska problem i allmänhet och grundlagen i synnerhet, medan oppositionen entusiastiskt hänvisat till grundlagen men för det mesta misstolkat den (a.a. 59 f.). De flesta kontinentaleuropeiska länder har särskilda författnings- domstolar vars huvudfunktion är att granska om lagar stämmer överens med grundlagen. Så är inte fallet inom . Att det inte finns någon författningsdomstol är en sak, att andra domstolar har lagprövningsrätt är en annan. I har domstolars lagprövningsrätt erkänts i stor utsträckning, bl.a. i rättsfallen Rt 1918 I s. 401 och Rt 1976 s. 1. Även i är domstolars lagprövningsrätt principiellt erkänd men utövas restriktivt. En särskilt stark ställning som en lagprövande domstol har den amerikanska Supreme Court och den tyska (jfr Nergelius 1996, 366 f. och 206 f.). En reform syftande på att öka de svenska domstolars lagpröv- ningsmakt är föremål för olika kontroverser. I ljuset av dom- stolarnas motstånd mot en sådan förändring kunde den stanna på papper. Vidare gör lagprövningens motståndare gällande att dom- stolar har en i förhållande till folkrepresentationen underordnad funktion och därför inte borde få underkasta beslut någon prövning. Enligt Sterzel (1998, 52) kännetecknas dessutom tvister om lagars grundlagsenlighet ofta av att ett konkret, politiskt kontroversiellt fall skall prövas mot en allmänt hållen grundlagstext, som har avfattats utan någon tanke på en situation som den aktuella. Man bör åtminstone ha respekt för uppfatt- ningen, att det i sådana fall ligger närmast till hands att låta riks- dagen slita tvisten. Och om man lägger uppgiften på domstol, är det lätt att se en risk för domstolar som hukar för den politiska makten. har starka domstolar i utlandet med rätta kriti- serats för att blanda juridik med politik. Det klagas på att Supreme Court härleder alltför mycket ur en diffus grundlag och att är på glid mot en domarstat. Det talas ibland om normbildningens justicialisering (jfr och 1985, 145 f). Bundesverfassungsgericht agerar som en överlagstiftare som med stöd av grundlagens vaga principer nyskapar ett omfattande regelsystem. Denna praxis kan leda till politisk immobilism. LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN nämligen bromsas på grund av politikernas rädsla för domstolens negativa reaktion (a.a. 147). Tyska förvaltningsdomstolar kan likaledes med stöd av vag lagstiftning utöva påtaglig politisk makt, t.ex. bestämma om tillstånd för upp- förande av ett kärnkraftverk (a.a. 149). Kort sagt, får domstolarna lagstifta om kärnkraften, abortfrågor, europeiska unionens organisation eller freds- bevarande militära insatser? Å andra sidan skulle lagprövningsrättens förstärkning öka rätts- säkerheten. Lagprövningsrättens anhängare anför dessutom makt- delnings-, och rationalitetshänsyn. Rättssystemet måste 'gå ihop'. Det behövs en övernorm för valet mellan motstridiga lösningar även för de undantagsfall där den högsta lagstiftande makten har fattat ett beslut, som står i strid med de normer som reglerar dess verksamhet och kompetens... Den som intager ståndpunkten, att 'lagen' inte har någon annan legitimation än 'folkviljan'... och att den senares företrädare bör kunna suveränt behandla sina egna tidigare antagna grundlagsnormer, ikläder sig... därmed också skyl- digheten att visa dels varför man överhuvudtaget funnit det nöd- vändigt att omge folkrepresentationens verksamhet med tvingande regler, dels hur den intagna ståndpunkten låter sig förenas med den i regeringsformen (1 kap. 1 § tredje stycket) uttryckta principen, att den offentliga makten utövas under lagarna (Strömholm 1988, 206). Domstolarna borde sålunda kunna se till att rättssystemet går ihop och att lagarna stämmer överens med grundlagen. Lagprövningsrätten kan förstärkas på två sätt. Ett mindre radi- kalt sätt är att uppenbarhetsrekvisit avskaffas. Denna reform har åsyftats av och förespråkats av bl.a. (1996, 718 f. och 740 f.). En långt mer radikal åtgärd skulle vara att etablera en författningsdomstol. En sådan domstol bör emellertid skilja på juridik och politik. Grundfrågan är givetvis om en sådan skiljelinje kan dras med full klarhet. I fort- sättningen kommer jag att argumentera för att denna skiljelinje måste dras av rättsvetenskapen, inte av politikerna. Juridik måste förankras i rättsvetenskapen – och därmed i rationaliteten. Politik omfattar de ofta partiskiljande frågorna där rationaliteten inte ger entydiga svar. En eventuell författningsdomstol borde inrikta sig på de förstnämnda och avstå från att lägga sig i de . Hur som helst har de svenska domstolarna en relativt svag ställ- ning gentemot lagstiftaren. Rättspraxis kännetecknas dessutom av försiktighet, pragmatism och lojalitet mot statsmakten. Domare ser inte sällan domstolens uppgift i att verkställa de av lagen for- mulerade politiska intentionerna, inte att tolka lagen i ljuset av moralen. Denna attityd kan kallas för lagpositivism. En så definierad lagpositivism är inte detsamma som rättspositivism. Det sistnämnda ordet är väl förankrat i rättsfilosofi (se Peczenik 1995, 110 f.). Rättspositivismen utgår från separation of law and morals (jfr 1958). Förvisso skulle de flesta svenska domare instämma med åsikten att rätten är en sak och moralen en annan. Rättspositivism framställs emellertid ofta som en sofistikerad lära utan direkta praktiska konsekvenser. Lärans kanske största förespråkare genom tiderna, Hans Kelsen (1960 passim) har förfinat teorin genom att placera den på makronivån. (Visst har han haft vissa föregångare, men låt oss lämna dessa därhän.) Frågan gällde inte längre om domstolarnas argumentation vid konkret rättskipning, utan om rättssystemets nödvändiga egenskaper i stort. Kelsens mål var en s.k. ren rättslära som undersöker rättsnormer och ingenting annat. Den säger endast vad som enligt gällande rätt bör göras, inte vad som faktiskt förekommer. Den kelsenska lärans renhet innebär även att den rensats från etiska inslag. Rättsordningens giltighet är enligt Kelsen helt oberoende av moralen. Kelsen uppfattar rätten som en byggnad med olika nivåer eller avsatser. En given norm är rättsligt gällande – och skall sålunda följas ur en juridisk synvinkel – om den skapats i överensstämmelse med regler av högre dignitet. Men de högsta rättsnormerna, som finns i författningen (grundlagarna), kan inte ärva sin giltighet från ännu högre rättsnormer eftersom inga sådana finns. Enligt Kelsen utgår varje jurist från en s.k. grundnorm som bestämmer att författningen skall följas och till- lämpas. Endast om grundnormen förutsätts, kan författningen kännas igen som bindande rättsnormer. Grundnormen är själv inte rättsligt gällande, efter- som den inte tillkommit i rättsenlig ordning. Den är emellertid förutsatt i juridisk argumentation. Vi anser nog alla att författningen skall efterlevas; grundnormen säger precis detsamma: att den skall efterlevas. Kelsens teori bortser helt från innehållet av domstolarnas argumentation. Både en amora- lisk domare som t.ex. lojalt verkställer lagar och en moraliserande domare – som djärvt tolkar lagen i ljuset av rättvisan och moralen – kan mycket väl finna sin plats i Kelsens tankevärld. Ty domens juridiska ställning grundar sig enligt Kelsen inte på hur den motiveras utan endast på det faktum att domaren har kompetens att döma. Denna kompetens har skänkts honom av grundlagen och grundlagens giltighet har ingenting med moralen att göra. Läran har sålunda endast en teoretisk betydelse. Den har inget att säga om praktiskt relevanta frågor. LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN Lagpositivism stämmer väl överens med vårt statsskick. Enligt grundlagspropositionen får domstolarna endast verkställa före- skrifter som beslutats av riksdag och regering (prop. 1973:90 s. 233). Härmed slog grundlagsstiftarna uttryckligen fast att dom- stolarna endast är ett verkställighetsorgan (prop. 1973:90 s. 156). Det ligger nära till hands att en svensk domstol borde inrikta sig på att lojalt verkställa lagen i ljuset av de bakomliggande politiska värderingarna, inte att våga sig på egna moralbedömningar. Enligt (1980, 8) ligger det ett spänningsmoment i att domstolen å ena sidan skall verkställa riksdag och regerings beslut och att de skall inta en självständig ställning. Lagpositivism kan även rättfärdigas ideologiskt, genom demo- kratisk legitimitet. Sedan parlamentarismens genombrott började den svenska statskunskapen likställa demokrati med herravälde. Slutsatsen blev att domstolens uppdrag är att verkställa politiska beslut, inte underkasta dessa någon moralisk prövning. Lagpositivism går hand i hand med förarbetenas (lagmotivens) stora roll i rättspraxis. Förarbetenas roll varierar från ett land till ett annat. Inom tillmäts de en särskilt stor betydelse var- vid har en särställning. har t.o.m. följande ut- talats av en ledande rättsvetenskapsman: har mer och mer kommit att få funktionen av en ämnesrubrik att hålla i minnet när man skall leta efter vad som åsyftats i detalj. Föredragande departementschefens yttrande till regeringsprotokollet anger huvudsyftena, vilka alternativa lösningar som förkastats och vad som kan vara den närmare innebörden av förslaget. Departements- chefen kan också uttala sig om vilka regler som anses gälla på närliggande områden, allt i syfte att dirigera rättstillämpningen (1976, 262). (1994, 81) har sammanfattat läget på följande sätt. Lagstiftningstekniken gör det ofta nödvändigt att gå till förarbetena ... för att över huvud begripa vad lagtexten innebär i de enkla fallen. Men även vid de svåra frågorna, där meningarna kan vara delade, begagnas i motiven som det kanske viktigaste hjälpmedlet för tolkningen. Förarbetenas ställning har visserligen kulminerat och en in- tressant debatt har påbörjats. Som exempel kan anges RÅ 1997 ref 18 (). Regeringsrätten ansåg att byggnationen av tunnel under en nationalstadspark stred mot ordalydelsen i 3 kap. 7 § 2 st. naturresurslagen, trots att föredragande statsråd i för- arbetena till lagen sagt att just detta ingrepp inte stred mot den aktuella lagen. Av RÅ 1994 ref 31 framgår att förarbetsuttalanden endast tillmäts vikt som tolkningsargument om de går att förena med en objektiv tolkning av lagtexten. Flera exempel av detta slag dyker allt oftare upp i svensk rättspraxis. Ett skapande dömande förekommer sålunda (jfr 1993, 73 f. med hänvisningar till ett antal rättsfall), även om HD uttalar sig påtagligt försiktigt (se bl.a. 1994, 96 och 119; se också kommentar, 1992, 101, till NJA 1991 s. 720). Trendbrottet har orsakats av många faktorer. Förarbetenas kvalité har över lag försämrats (jfr 1984, 17). Statsrätten är under förändringstryck: förvisso har ingen författningsdomstol inrättats och uppenbarhets- rekvisitet i regeringsformen 11:14 finns kvar, men rättighetskata- logen i 2 kap. regeringsformen, införlivande i svensk rätt och EU-anslutningen kan påverka rättspraxis mot djärvare juridik. Kommer medlemskap i att medföra vår rättskälleläras närmande till den kontinentala? Kommer det att innebära att förarbetenas betydelse minskar? Profetiorna är osäkra. Som vanligt hittar man argument åt båda håll (jfr Peczenik 1995, 257 f.). För kommande förändring talar bl.a. följande faktorer. tolkningsstil skiljer sig från den svenska. Domstolen har endast i sällsynta fall tagit hänsyn till förarbeten. Den härskande läran är i stället att EU:s författ- ningar skall tolkas teleologiskt, ofta i ljuset av direktiv utfärdade av . Direktiven innehåller regelbundet preambler som anger deras syften (jfr Europarätt 1992, 60 f; 1994, 85). Vidare kommer svenska domstolar och myndigheter i stor utsträckning att tolka och tillämpa regler som inte har svenskt ursprung och inte heller åtföljs av omfattande förarbeten. Man får då i stället för att följa förarbetena i en ökad utsträckning beakta doktrinen och se till den språkliga utformningen och logiken i bestämmelsernas utform- ning, en bestämmelses placering och relation till andra bestämmelser (1992, 37) osv. Generellt uttryckt kräver ett internationellt samarbete en vakenhet för allmänna frågeställningar som åtminstone ger LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN utrymme för att beakta annat än nationella källor (och 1989, 425), varvid tolkning och utveckling av rättssystemet bör ske av självständiga domstolar med stöd av allmänna rättsprinciper istället för genom ängsligt efterforskande av en möjlig mening hos lagstiftaren (a.a.). Men kan en sådan utveckling hämmas av en lagtolkning styrd av svenska lagmotiv? (a.a.) Slutligen: Det kan inte förutsägas f.n. huruvida en tillämpning av EU:s tolk- ningsprinciper inom ett område som behärskas av kan leda till en förändring av lagtolkningsmetoderna i även inom andra områden (1994, 85). Rättens internationalisering och olika rättsordningars inbördes harmonisering utesluter emellertid inte att vissa nationella egenheter bevaras. Lika lite som engelska jurister är tvungna att avstå från sin fina preju- dikatlära, eller tyskarna från sina skarpa teoretiska resonemang, lika lite måste vårt rättssystem automatiskt kasta bort förarbetena. Motivuttalanden kan utan tvekan inordnas i en sammanhängande tolkningsmotivering som i en ökad omfattning beaktar , rättsvetenskapliga rön, generella rättsprinciper, rättsordningens inre systematik och utländska ståndpunkter. Men förarbetenas monopolanspråk på riktig lagtolkning kommer säkerligen att för- svagas . Profetiorna måste kompletteras med en allsidig utvärdering. Följande huvudskäl talar för att lagstiftaren får skriva relativt kort- fattade lagar och komplettera dem med utförliga förarbeten. Genom att lagen är kortfattad och över- lämnar detaljer till lösning i förarbetena, kan man ge ett mer om- fattande underlag för juridisk argumentation än vad som skulle vara möjligt att ge om endast lagtexten publicerades. I detta sammanhang måste följande beaktas. Lagtolkningens kvalitet ökar således då man beaktar alla de hjälpmedel som står till buds, bl.a. förarbeten. Förarbetena skapar ett slags dialog. Olika deltagare i lagstiftningsarbetet kan ha uttalat olika sinsemellan konkurrerande värderingar. Den person som argumenterar juridiskt får därmed ett allsidigt underlag för en avvägning mellan skäl och motskäl. Därigenom kan han komma fram till en väl moti- verad slutsats (jfr 1955, 110). Den snabba lagstiftningstakten gör det svårt för lagstiftaren att skapa ett motsägelsefritt, exakt och fullständigt regel- system. Det är lättare att författa omfattande förarbeten, som skrivs i en dialogform och därför inte behöver uppfylla dessa krav. Den snabba lagstift- ningstakten gör det svårt för rättsvetenskapsmän att hinna med att författa kommentarer och läroböcker. Därför saknar man nödvändiga hjälpmedel för lagtolkning i svåra fall. Förarbeten fyller denna lucka. Snabba förändringar i samhället minskar juristernas förtroende för sedvanan. Även förtro- endet för rättsvetenskapen har minskat, bl.a. till följd av Uppsalaskolans är prejudikatbildande domstolars argumentation försiktig och ofta kasuistisk. Därmed förvärras bristen på hjälpmedel vid lagtolkning. Även denna lucka fylls av förarbeten. Hänsynen till rättvisa och rättssäker- het kräver att lagar tolkas uniformt. Uniformiteten främjas genom att alla som tolkar lagen beaktar samma förarbeten, förutsatt att dessa har ett rikare innehåll än själva lagen jfr t.ex. Strömholm 1966, 214 och 1988, 328). Även då motiven kan tolkas på olika sätt torde flertydigheten i regel bli mindre när man har både lagtext och motiv att utgå ifrån, än om man endast iakttar lagtexten (Eckhoff 1993, 63). Vidare tar det ofta innan någon fast praxis bildats inom ett område. Om domstolarna tolkar lagen i ljuset av förarbetena kan enhetlighet i rättskipningen uppnås redan innan rättspraxis hunnit bildats (Lögdberg 1986, 231). Förarbetena bör beaktas noga, eftersom de är en produkt av den demokratiska lagstiftningsprocessen (jfr t.ex. Eckhoff 1993, 63). Demokratiidealet kräver att lagtolkningen motsvarar verkliga intentioner hos de förtroendevalda. Man måste emellertid även beakta skälen mot åsikten att för- arbeten bör tillmätas stor vikt. Genom att förarbeten tillmäts stor vikt blir rättstillämpningen ytlig och fragmentarisk. Till följd av att domstolarna endast litar till förarbetena minskar lagtolkningens kvalitet, inte ökar, då man under falskt intryck att lagstiftaren redan tänkt på allt ignorerar rättsordningens övergripande prin- ciper, värden och sammanhang. Förarbetenas alltför stora roll vid lagtolkningen kan äventyra rättssäkerheten. Närmare bestämt gäller följande. Lagtexten är ett sammanhängande system, medan förarbetena utgör ett slags dialog. Vid i övrigt oförändrade för- hållanden bildar följaktligen lagtexten en fastare grund för förut- sebara beslut än förarbetena. Förarbetena är ibland mindre klara än LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN Deras stora roll kan därför orsaka tolkningsproblem som minskar beslutens förutsebarhet. (Jfr redan minoritetsuttalande av och , Kommunallags- kommitténs betänkande I, SOU 1947:53, 163.) Lagtexten är mer koncentre- rad, mer lättöverskådlig och mer lättillgänglig än förarbetena. De sistnämndas stora roll kan även av denna anledning minska beslutens förutsebarhet. Lag- stiftaren behöver inte bekymra sig alltför mycket om lagens kvalitet, eftersom han alltid kan förklara sig i förarbetena (jfr t.ex. Eckhoff 1993, 64). Men då förarbeten inte är lika tillgängliga som lagar, kan medborgarna få problem med att få del av dessa förklaringar. På så sätt minskar de rättsliga avgörande- nas beräknelighet och därmed rättssäkerheten (jfr det ovan citerade minori- tetsuttalandet av och ). Rättssäkerheten äventyras ytterligare genom att det inte är klart i vilka fall prejudikat äger företräde framför motsatta åsikter som uttalats i en lags förarbeten. Förarbeten kan inte ändras i efterhand. Vill man ändra rättspraxis, som noga följer förarbetena, måste man ändra själva lagen, även om det i och för sig inte finns någon anledning till det (jfr 1958, 94-95). Endast motivuttalanden om de all- männa värden och principer som ligger till grund för lagstiftningen kan anses vara godkända av . Däremot är det inte realis- tiskt att anta att accepterat sådana motivuttalanden som rör specifika lagtolkningsfrågor. I förarbeten, som inte underkastas någon ingående parlamentarisk debatt, kan följaktligen de politiker och tjänstemän som stöder regeringen uttrycka tankar som måhända inte gillas av majoritet.