sou · GNB348d4 · 2000-01-01 00:00:00 — Omständigheterna kring dödsfallet påverkar. Var det en naturlig tidpunkt eller ej? Förstod vi att detta skulle B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Fanns det möjlighet att förbereda sig för dödsfal- let? Det finns dessutom faktorer efter dödsfallet som kan påverka sorgen. Den ena är krisbearbetning och den andra socialt stöd. Krisbearbetning bör hanteras framförallt på ett individuellt plan, eller i en begränsad grupp. Det so- ciala stödet måste finnas i hemmiljön likaväl som i vän- kretsen och nationellt. Sorg kan även ses i större perspektiv och beskrivas uti- från tre begrepp: Okomplicerad sorg, akut stressyndrom och posttraumatiskt stressyndrom. Begreppet okomplicerad sorg ger uttryck för en nor- mal sorgeprocess. Vi drabbas, sorgen läker ut och vi går vidare. När händelsen blir oerhört intensiv och konfronta- tioner med död eller hot drabbar den egna integriteten brukar man tala om ett akut stressyndrom. Ett symptom i ett akut stressyndrom är att den trauma- tiska händelsen återkommer som drömmar, (flash backs). leder det till ett undvikande beteende. Dessa reak- tioner kan vara mellan och och debu- terar vanligen efter händelsen. Det finns en mer långvarig variant som kallas posttraumatiskt stressyndrom och som uppvisar en intensi- vare bild. Posttraumatisk stress kan debutera så sent som efter händelsen och ha ett kroniskt förlopp. Den medför också vissa biokemiska förändringar, sorgen ställer så att säga om vår inre kemi. Begreppet posttraumatiskt stressyndrom har en del sy- nonymer i litteraturen, vilket speglar något av dimensio- nen av svåra förluster. Vi har soldiers heart, krigs- upplevelsen, shell shock, dvs. granatchocken, traumatisk neuros, KZ-syndromet,war syndrome (hos norska sjömän som levde under hot att torpederas under kriget). Till dessa kan även räknas tortyroffer och incestoffer. Alla dessa har drabbats av något som liknar det som kallas posttraumatiskt stressyndrom. Med andra ord: över- intensiva händelser som är så svåra att i princip ingen män- niska klarar av dem enbart med stöd av tidigare erfarenhe- ter. Well, everyone can a grief but he that has it Alla vet hur man skall hantera sorgen utom den som är drabbad. Gåtfullheten som uttrycks i strofen, menar avslutningsvis, säger något om hur kom- plex sorgen är. Den fascinerar och oroar, den är tillgänglig och otillgänglig på en gång. Bo Brander, präst och föreståndare vid i I anförandet belyser Bo Brander behovet av s.k. passageri- ter. Vid studier av religiösa fenomen har framkommit att alla kulturer markerar livets växlingar och förändringar med riter och ceremonier. Riten transformerar fysiska händelser till social verklighet och har lika stor betydelse för människan som subjekt, som för samhället. I samband med döden har begravningsriten ingått som en introducering till sorgearbetet, som har varit menad att få ta tid. Väsentligen bygger såväl den kyrkliga som den borgerliga begravningen på samma grundprinci- per: En vördnad och tacksamhet inför det liv som är slut, ett uttryckande av empati och ett mer eller mindre tydligt transcendent överlämnande. En preferens för ritens utfö- rande finns för hembygdens kyrka och kyrkogård. Riten är aldrig tillämpbar på människomassor. Även om erfarenheten är kollektiv är ceremonins tillägnelse och tillämpning alltid individuell och personlig. Begravningen som passagerit innehållet fyra moment: Överlämnandet och kvarhållandet. Den döde överläm- nas till , i begravningsriten markeras detta med orden vila i frid, och kvarhålles hos de kvarlevande genom minnet och namnet. Ett foto på hedersplats i bostaden, namnet på gravstenen. Människovärdet och förgängligheten. Den starka känslan av livets svindlande korthet är en betydande dimension i dödens rit. Den balanseras riten av sin egen motsats. Ett sätt att uttrycka människolivets värde är att hantera den döde med den pietet som man är mäktig. Ett annat är ceremonielet med de tre skovlarna jord, som sätter in människan i ett ekologiskt sammanhang. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Varje rit öppnar mot något större i tillvaron än det som sinnena kan registrera. I den kristna traditionen är tron på liv efter döden mycket stark och tydlig. Riten som övergång och inget att stanna i. De nya och mycket smärtsamma erfarenheterna skall inkorporeras i en dimension där den döde är död och de levande är le- vande. I begravningsriten markeras detta av aktens avslut- ning och själva jordfästningen. Ett sista tack och farväl och ett lysande av frid över den döde. Platsen där den döde vilar skall bli en plats inte för katastrof, utan för frid, förso- ning och ro. Har passageriten fungerat enligt Bo Brander, har den bidragit till att den smärtsamma dödens effekter inte blir ett förlamande sår, utan berikande minnen och ömma er- farenheter som ger djup åt livet. , professor vid universitet i inleder med att göra en beskrivning av att tillvägagångssättet vid flygolyckor är reglerat och utgår från att samtliga omkomna, samt flygplanet skall hämtas upp. För olyckor till sjöss med fartyg finns inte motsva- rande regler. Ur ett historiskt perspektiv kan sägas att om- komna på båtar lämnade kvar i havet, framför allt på grund av att det inte fanns tekniska möjligheter att omhänderta dem. Anhörigas ångest och ovisshet efter båtolyckor be- möttes genom att de naturligt erbjöds möjlighet att träffa de överlevande och få svar på många frågor. Professor konstaterar att några sådana sammanträffanden inte organiserats i fallet med Estonia. för också ett resonemang kring frågan om hur vi uppfattar döden till havs, vad blir borta på sjön? Hur ser vi på förhållandet kropp och själ. I sammanhanget nämner han att SOS är en förkortning för Save our souls. Han påpekar också att vår tradition är att man har en plikt att söka efter sina anhöriga för att begrava dem på land. Ett annat perspektiv som belyses i anförandet är om det finns någon skillnad mellan hur anhöriga till besättningsmedlemmar ser på havet som grav, i jämförelse med anhöriga till resenärer. Med utgångspunkt i ett reso- nemang om att anhöriga till sjömän skulle ha större accep- tans för havet som grav, än anhöriga till passagerare, näm- ns att utvecklingen pekar på att sjöfolk ställer större krav på att samhället skall ställa ekonomiska resurser till förfo- gande för att förbättra sjösäkerheten och kraven ökar också för att omkomna skall bärgas från havet. När det gäller omständigheterna kring Estonia näm- ner att det som är svårast att förstå, mot bak- grund av det som två statsministrar sade, är att inte rädd- ningsarbetet direkt övergick i ett omhändertagande av omkomna. Kris- och katastrofpsykologisk organisation , psykolog och ledare för i Bergen Katastrofer har starkast inverkan på samhället när händel- sen drabbar områden eller institutioner som alla är bero- ende av eller när den drabbar viktiga symboler eller symbolpersoner (särskilt om händelsen är avsiktlig). Det- samma gäller om händelsen medför att ett stort antal män- niskor dör eller när den drabbar barn. Om händelsen är av den karaktär att alla kan identifiera sig med den eller om massmedia ger starka skildringar av den påverkar även detta starkt. Om händelsen utmanar centrala uppfatt- ningar om våra liv förstärks effekten. Konsekvenserna för samhället av en sådan katastrof blir: kollektiv sorg och trauma, samhällsmedborgarna ut- vecklar fantasier, uppfattningarna om världen förändras, sårbarheten ökar, samhällets förväntan på nya katastrofer ökar, nationens självtillit sviktar, utlöser starka traumatiska reaktioner, myter genereras, kulturella normer förändras och samhällets beredskapssystem påverkas. Katastrofers inverkan på individen Upplevelsen av en traumatisk händelse kan då traumat in- tegreras i individens livserfarenhet bidra till personligt växande. Växandet kan bidra till att stärka modet hos indi- viden, liksom styrkan. Det kan också leda till att individen sätter större pris på sina närmaste och innebära en för- djupning av relationerna till andra. Ökad empati och om- B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A sorg för andra, liksom ökad tacksamhet för livet och posi- tiva förändringar av livsprioriteringar är andra positiva ef- fekter. För att det psykosociala stödet skall fungera krävs ti- ming och flexibilitet. Detta kan uppnås om omfattande förberedelser gjorts i form av planering av resurser, mobi- lisering och insatser. Häri ingår träning och mental förbe- redelse av den personal som skall medverka. Ett viktigt led i arbetet med att bemöta individer som drabbats av större katastrofer är att kriscenter upprättas. Efter den akuta fasen skall uppföljning ske och eventuellt långtidsterapi erbjudas. under- stryker vikten av att detaljerad information om katastrofen förmedlas löpande, till såväl de drabbade som till stöd- personerna. Att lyssna till anhöriga , psykiater och klinikchef vid På har det genomförts ett antal enkät- undersökningar, framför allt riktade till anhöriga. Efter genomförda fem enkätundersökningar togs även överle- vande med. De resultat som redovisas under anförandet behandlar dock enbart de första fem enkäterna. I undersökningen har sammanlagt 863 personer med- verkat. Dessa är anhöriga till 420 av de 501 svenska om- komna, dvs. av de svenska omkomna finns re- presenterade i undersökningen. av de svarande räknas som förstagradsanhöriga, vilket innebär att man är maka, make, sambo, barn, förälder eller syskon. Den största gruppen i enkäten består av dem som har förlorat föräldrar. Den stora delen svarande sörjer en omkommen, men det finns en icke försumbar del som sörjer flera. Här lämnas endast en övergripande redogörelse för några av de enkätsvar som bearbetats. Frågor som belyses i enkäten är hur omhändertagan- det av de anhöriga fungerat. Vid varje svarstillfälle är det fler som befinner sig på den negativa sidan i detta fall. I enkäten ställs frågor om hur de anhöriga mådde före kata- strofen och hur de mår efter. Tendensen är att hälsotill- ståndet förbättras, men oerhört långsamt. det fortfarande många som exempelvis vill ha någon typ av hjälp, krissamtal eller möten med andra anhöriga. Av enkätsvaren framgår även att en stor del av de anhö- riga skulle önska att regeringen frågat dem om deras åsik- ter i bärgningsfrågan. Rörande frågan om bärgning eller inte bärgning svarar anhöriga inte bärga och bärga, har ingen åsikt. Resultatet av enkäten som sänds ut i anslutning till ettårsdagen visar att är negativa och positiva till bärg- ning. Den tredje enkäten är förhållandet nästan jämnt mellan de båda grupperna, med en viss övervikt för de som vill bärga. Då svaren delas upp efter frågan om bärgning av hela fartyget, i relation till omhändertagande av enbart omkomna blir resultatet att vill att de om- komna skall omhändertas, mot som säger nej och vill bärga hela båten medan säger nej. En klar majoritet av de svarande är emot betong- övertäckningen av Estonia, säger di- rekt nej. Frågan är också en av de som väcker mest kom- mentarer. , präst och företrädare för var en förening bestående av anhöriga, företrädare för kyrkan samt representanter från fackföreningar. Föreningen var aktiv i frågan om bärgning av oljeplattformen som välte i Nord- sjön 1980. 123 personer omkom och 89 räddades. Reme förlorade sin bror vid olyckan. talar om parallellerna mellan Estoniahaveriet och och be- skriver dem som slående då det gäller frågan om eftersök- ande av de omkomna. I båda fallen frågade sig hela folket: Vad skall vi göra? Skall vi acceptera att de döda fått sin grav i havet eller skall vi söka efter dem, för att få genomföra en begravning på land? I båda fallen var alla först eniga om bärgning och eftersökande och regeringen i både och gick långt genom att lova att allt skall göras. Åsikterna bland de anhöriga var delade och i båda fallen B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A avstods från att undersöka anhörigas mening. I båda fallen fattade regeringarna beslut om att inte låta eftersöka om- komna, något som i fallet med så små- ningom förändrades efter anhörigas kamp. genomförde tre undersök- ningar av anhörigas åsikter rörande frågan om bärgning eller inte bärgning. Den första genomfördes 15 månader efter olyckan, den andra efter och den tredje efter. Mätningarna visade att ju gick, desto fler av de anhöriga önskade att eftersökande av de saknade skulle ske. efter katastrofen genomförde bärg- ning av plattformen och endast 6 av 36 saknade återfanns. Enligt har ingen av de anhöriga, trots detta, beklagat bärgningen. Remes bror återfanns inte, men familjen har fått ro därför att allt nu har gjorts som kunde göras. För Kielland-fonden fanns två anledningar till att man engagerade sig för bärgning: den ena var att man ville finna de ombordvarande och den andra att olycksorsaken skulle kunna utredas fullständigt. Praxis rörande eftersökning av omkomna menar att det i tillämpats olika praxis då det handlar om eftersökning av omkomna och säkrande av bevis, beroende på vilka som förolyckats. För flygolyckor gäller ovillkorligen att flygplanet och de om- komna tas omhand. Då det gäller oljearbetare har Kiel- land-fallet inneburit att eftersökning genomförs, men det var inte självklart före den olyckan. Då det gäller fiskare har det varit självklart att eftersöka överlevande, men inte omkomna. Fiskare har börjat ställa krav på att olyckor till sjöss med fartyg skall hanteras på samma sätt som flygolyckor. är mycket kritisk till det etiska rå- dets uppdrag och ställningstaganden i fallet med Estonia. Hans huvudsakliga invändningar mot deras arbete är: Redogörelsen grundas inte på någon normativ etisk värdering av behandling av döda. Redogörelsen tar inte hänsyn till empirisk erfarenhet rörande anhörigas önskemål och behov i likartade fall. Han menar att det är ägnat att förvåna att det etiska rådets korta, knappt sex sidor långa rapport, ligger till grund för den beslut av . avslutar med att framföra sin för- hoppning om att Estonia bärgas och att därmed det tidi- gare regeringsbeslutet upphävs. Det är enligt hans upp- fattning den enda rimliga lösningen efter de erfarenheter som kan dras av . Ett ändrat beslut skulle få stor betydelse, särskilt som precedens- faktor, om flera människor i våra länder skulle drabbas av liknande katastrofer. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Död och begravning ur kulturhistoriskt perspektiv Döden är ett biologiskt fenomen, men som män- niskor är vi infogade i en samhällskontext och ett kultur- sammanhang, som formar vår hållning till döden. För att förstå och vägleda människors inställning till Estonia- katastrofen och dess konsekvenser är det viktigt med ett kulturhistoriskt perspektiv, som belyser döden både ur samhälls- och individperspektiv. Den goda döden och den onda döden Som biologiskt fenomen är döden momentan och tidfäst- bar. Men som regel föregås döden av ett mer eller mindre långvarigt sjukdomstillstånd. Om människan inte tidigare reflekterat över sin död så är sjukdomstiden en förberedelsetid härför. talade man om ars moriendi, konsten att dö, och kyrkan hade särskilda handledningar härför. Dödsförloppet var ritualiserat. Det innebar att man dog i kretsen av sina närmaste, bekände sin synd inför sin själasörjare, mottog förlåtelsen och sakramentet samt överlämnade sig med kropp och själ i den allsmäktiges händer. Döden kunde härvid bli en upp- bygglig och stärkande upplevelse även för de anhöriga. Dödsritualen föregicks i sin tur av att den döende för- ordnade om sina jordiska tillhörigheten. Motsatsen till den goda döden var den bråda döden, vare sig den inträffade genom inre fysiska orsaker, genom olyckshändelse eller yttre våld. I kyrkans förbön, litanian, bad man att slippa ond, bråd död, dvs. sådan död som inte möjliggjorde förberedelse. betraktar vi kanske den med tekniska medel förlängda livstiden eller den långsamma döden som den onda, medan den snabba döden visserligen kan vara smärtsam för de när- maste men är barmhärtig för den döende, som därigenom slipper en plågsam sjukdomstid. Även utan ett religiöst perspektiv kan man tala om god respektive ond död, närmast beroende på tidpunkten på livsaxeln, då den inträffar. Män födda levde och kvinnor i . har medellivslängden förskjutits till för män och för kvinnor. Många dör först . Medan spädbarnsdöden tidigare var välbekant och accepterad i nästan varje familj utgör den numera, då den inträffar, ofta en katastrof. De flesta av oss vill låta döden vänta så länge som möj- ligt både på oss själva och våra anhöriga. Läkarna vet hur anhöriga kan vara otröstliga, t.o.m. då de mist svårt sjuka föräldrar . Många tycks sakna insikt om dö- den som en nödvändighet både ur samhälls- och individperspektiv. Man unnar inte de sina att dö. Vår nutida uppfattning om en god eller ond död beror alltså i stor utsträckning på den sociala strukturen. Den åldrige, ensammes död betraktar vi vanligen som naturlig och barmhärtig. Den död, som rycker en familjeför- sörjare, man eller kvinna, ifrån de sina, är ond. Den allra svåraste döden är vanligen när ett barn rycks bort före för- äldrarna. De som omkom vid förlisning förefaller i ge- nomsnitt ha varit i sina bästa år. Det betyder att de hade närstående anförvanter maka/make, föräldrar eller barn. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Detta har uppenbarligen starkt bidragit till att katastrofen också blivit en personlig tragedi av så stora mått. ansågs det yttre skeendet vara ett tecken på bevågenhet eller hans vrede. En katastrof, alltifrån hungersnöd till kungsdöd, tolkades som be- straffning av nationen. tillhandahöll talrika exempel. Krig medför alltid att människoliv offras. En gången tids närkrigsföring innebar bokstavligen människoslakt. Med den tekniska utvecklingen av stridsmedlen är det säl- lan fienderna ser varandra i vitögat, men förlusterna av människoliv har fått desto större omfattning. Ett sjöslag innebar en kalkylerad död, varvid man antingen kunde träffas av fiendens eld eller gå till botten med det egna far- tyget. Döden på slagfältet var också förutsedd. Krigsmakter- na sände därför inte bara fältskärer utan även själasörjare med ut i fält. Innan gav sig ut i berättas det att han som vanligt förrättade sin morgonbön och anbefallde sig i händer. Döden på slagfältet betraktades som en hjältedöd. Kistan sveptes i nationens fana. Den sänktes i graven under salut. Krigsgravarna kallas i för hjältegravar. Även att ge sig ut på en långväga resa, var i gången tid en dödsrisk. I psalmboken fanns särskilda böner just för resenärer. Överfall av vägfarande hörde till dagordningen. Vår egen tid har påmint oss om dödsfaran under flyg- färder. och namn är knutna till flygresor med dödlig utgång. I gången tid var man väl förtrogen med döden, efter- som den merendels skedde i hemmet. Den avlidne visades där upp för alla som ville komma och fördes sedan i pro- cession till kyrkogården. Döden har osynliggjorts i det moderna samhället genom att den merendels inträffar på institutioner, där människor är tagna ur sin egen levnads- miljö. Den döda kroppen förvaras i bisättningsrum eller bårhus fram till begravningen. Många människor har först långt upp i medelåldern deltagit i en begravning. Hanteringen av den döda kroppen var - och är i viss mån alltjämt - inte helt och hållet en privatsak utan även en samhällsangelägenhet. Den regleras av en begravnings- förordning men först och främst av sedvänjan, som kan vara lokalt skiftande. Döden som nationell erfarenhet Länder, som i mannaminne varit involverade i krig och krigshandlingar, har en nationell erfarenhet av döden. Det gäller i främst men även . Krigs- kyrkogårdarna är påminnelser om erfarenheter, som vi inte har haft motsvarighet till under i . Esto- nia-katastrofen var för och balter en bland många nationella katastrofer. För oss svenskar framstår den som ett unikum, skenbart utan vare sig tidigare motsvarighet på grund av sin omfattning. Vi saknar nationell erfarenhet av katastrofer av motsva- rande storlek. Den mediala uppmärksamheten kring regalskeppen och Kronan kan lätt ge intrycket av att deras förlisning utgjorde nationella kata- strofer. Då sjönk 1628 omkom likväl endast mellan 30 och 50 man. Vid Stora förlisning vid slaget utanför 1676 var förlusterna ännu min- dre. , som tillika var de stora krigens tid, markerades både nederlag och segrar på de europeiska slagfälten med gudstjänster på hemmaplan. Segrarna med skallande trumpet fanfaror och Te deum. Nederlagen med förstämda, svartdraperade pukor. I kon- centrerades högtidlighållandet 1771 till Den store bede dag, som alltjämt firas. I hade vi med skiftande karaktär. Den största nationella katastrofen utgjorde i gången tid kungens död. I varje socken i hela landet markerades den med klockringning. Ringningens längd var ett tecken på sorgens omfattning. Efter död ringdes under och efter död . fick ringningen mindre proportioner. Sorgen uttrycktes även genom att altare och predikstol överkläddes med svart tyg och ge- nom att prästerna bar svarta mässhakar. Klagodagar till- hörde landssorgsceremonielet liksom B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A sorgegudstjänster i rikets kyrkor. Sorgeceremonierna blev en landsomfattande manifestation. neutralitet under två världskrig medförde att vi skonades för stora förluster. Men ändå omkom 787 svenskar på svenska fartyg och 430 svenskar på utländska fartyg under –18. Tillsammans gör det 1 217 personer, dvs. betydligt fler än antalet om- komna vid Estonia-katastrofen. Dessa förluster förorsaka- des främst av den tyska ubåtskrigföringen. Inte heller an- dra världskriget lämnade oss oberörda. Vid torpederingen av det svenska fartyget mellan och omkom 84 människor. Denna händelse väckte desto större uppmärksamhet som var ett passagerarefartyg i reguljär trafik. Händelsen omta- las alltjämt i . derrättad om vad som sker och får genom pressbilderna och TV-rutan en känsla av att själv vara åsyna vittne. Den mediala uppmärksamheten kan vara så när- gången, att den är upprörande för de närstående. Omvärl- den bryter in på det privatas territorium. De egna kära omkomna exploateras för allmänhetens ögon. Snabbhets- faktorn medför att fakta inte hinner kontrolleras. Ryktes- spridning uppstår för att inte säga mytbildning. De verk- liga omständigheterna kring en katastrof kan ofta faststäl- las först genom en omfattande utredning om ens då. Det mediala intresset är kortvarigt. Nya händelser minskar ge- nast rubrikernas storlek. Efter ytterligare någon tid krävs det särskilda händelser för att en katastrof på nytt skall ak- tualiseras i medierna. Döden har alltid haft ett nyhetsvärde. Redan själa- ringningen över enskilda personer väckte människors ny- fikenhet: Vem är död? Begravningarna ägde tidigare rum i samband med söndagens högmässa, då många var närva- rande på kyrkbacken och i kyrkan. Dödsfallen inom för- samlingen tillkännages alltjämt vid söndagens högmässa och i dagstidningarnas vecko- eller månadsrapporter. Det anses vara en skyldighet för de anhöriga att annonsera om närståendes dödsfall. I vissa lokaltidningar finns även begravningsreferat med uppgifter om begravningsakten och om vem som sänt kransar till båren. Det massmediala intresset knyter sig numera dock inte till vanliga dödsfall utan till olycksdöden. Ju fler om- komna, desto större rubriker. Ju vidrigare omständigheter, desto bredare läsekrets. Men uppmärksamheten sam- manhänger även med den dödes samhällsposition, vilket vi senast upplevt i samband med statsminister bortgång. Medan budskapet om död i Lützen krävde en månad för att nå till , sker nyhets- förmedlingen numera blixtsnabbt över hela klotet. Tid- ningarnas kamp om lösnummersköpare ökar tempot. Ett dödsfall av en känd person – som t.ex. prinsessan – höjer upplagorna enormt. Allmänheten vill hålla sig un- I har soldaten på sitt yttersta en enda önskan: att jordas i en snygg vit skjorta.