sou · GNB342d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Vidare föreskrivs i denna paragraf att regeringen äger förordna, att reservdelar och tillbehör till luftfartyg utan hinder av patent må införas till riket och användas här för reparation av luftfartyg, hemmahörande i främmande stat i vilken mot- svarande förmåner medges för svenska luftfartyg. Med stöd av detta be- myndigande har regeringen utfärdat kungörelsen ( 1967:845) om införsel och användning av reservdelar och tillbehör till luftfartyg utan hinder av patent. Avgifter och andra ersättningar för förrättningar 4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- skrifter om avgifter och andra ersättningar för förrättningar och tillstånd enligt denna lag och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen samt enligt EG-förordningar på den civila luftfartens område. Beslut angående kostnad som är förfallen till betalning får verkställas enligt utsökningsbalken. Denna paragraf, som motsvarar nuvarande 12 kap. 4 § LL, innehåller bestämmelser angående avgifter och andra kostnader för förrättningar I paragrafen har gjorts ett tillägg med avseende på förrätt- ningar och tillstånd som har sin grund i EG-förordningar på den civila luftfartens område. I förordningen (1994:1808) om behöriga m yndighe- ter på den civila luftfartens område anges de myndigheter som skall prö- va frågor och fullgöra de olika uppgifter som åligger en medlemsstat enligt rättsakter som beslutats inom Europeiska gemenskapen och som rör civil luftfart. I denna förordning om behöriga myndigheter finns emellertid inga föreskrifter om avgifter eller andra kostnader. 5 § Det finns särskilda bestämmelser om innehav och användning av radioanläggning- ar ombord på luftfartyg och inom markorganisationen. I denna paragraf, som helt överensstämmer med nuvarande 12 kap. 5 § LL, görs en hänvisning till bestämmelser i annan lagstiftning om innehav och användning av radioanläggningar ombord på luftfartyg och inom markorganisationen. Med hänvisningen åsyftas i första hand lagen (1993:599) om radiokommunikation. Det kan i och för sig ifrågasättas om den aktuella hänvisningen behövs. Med hänsyn till den betydelse för luftfarten som bestämmelserna om radiokommunikation har, och att det finns bestämmelser härom i Chicagokonventionen, anser dock utredning- en att det är befogat med en hänvisning. När det gäller bestämmelserna i kan nämnas att i artikel 28 i konventionen förbinder sig de fördragsslutande staterna bl.a. att på sitt territorium sörja för radiotjänst för att underlätta interna- Vidare finns det i bilaga 10 till konventionen internatio- nella normer och tillämpningsförfaranden avseende teletjänst för luftfar- ten. I artikel 30 i Chicagokonventionen finns bestämmelser om luftfartygs radioutrustning. Till denna artikel ansluter sig bestämmelser i kap. 7 av bilaga 6 till konventionen rörande den radioutrustning som skall medfö- ras ombord på luftfartyg. Ämnet berörs även i kap. 5 av bilaga 2 till konventionen. 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att den som fullgör tjänst som är av betydelse för flygsäkerheten eller luftfartsskyddet skall genomgå drogtest. Denna paragraf saknar helt motsvarighet i nuvarande lagstiftning. I av- snitt 7.6 har utredningen utvecklat bakgrunden till paragrafen. Med droger avses i denna paragraf samtliga medel, inklusive alkohol, som kan påverka tjänstgöringsförmågan hos dem som omfattas av be- stämmelsen. Således omfattas utöver illegal narkotika även andra prepa- rat som används som droger, såsom lösningsmedel, samt anabola ste- reoider eller andra dopingmedel. Även läkemedel som kan utgöra en fara från flygsäkerhetssynpunkt omfattas. Med drogtest avses en medicinsk undersökning som innefattar analys av kroppsvätskor, som blod och urin, och utandningsluft för att ta reda på användningen av droger. Bestämmelsen omfattar inte enbart offentliganställda utan även pri- vatanställda. Den personkrets som omfattas av bestämmelsen är samtli- ga som fullgör tjänst som är av betydelse för flygsäkerheten eller luft- fartsskyddet. Till denna krets hör t.ex. piloter, flygledare, flygledaras- sistenter i AFIS-tjänst, flygplatskontrollanter som utför särskild kontroll, personal i ramptjänst samt all personal inklusive lokalvårdare som ar- betar i eller i närheten av de luftfartyg som finns på en flygplats. När det gäller själva genomförandet av drogtester är det av stor bety- delse att dessa tester genomförs på ett med hänsyn till den personliga integriteten godtagbart sätt. Utredningen vill understryka den kvalitativa aspekten. De testmetoder som används måste vara ändamålsenliga och säkra. Att testerna inte ger utslag för andra än de avsedda substanserna måste vara en självklarhet. Vidare måste sekretessen vara tillfredsstäl- lande. Arbetsgivaren bör också vid undersökningen lämna tillräcklig in- formation om testförfarandet till arbetstagarna. Dessa hänsyn får tillgo- doses genom föreskrifter meddelade av den myndighet som blir ansvarig för drogtesterna, dvs. Tillsyn, överklagande m.m. 1 § Den myndighet som regeringen bestämmer utövar tillsyn över att bestämmelserna i 1–12 kap. och de föreskrifter som meddelats med stöd av dessa bestämmelser följs. Om regeringen föreskriver det, får myndighet som avses i första stycket anlita an- nan vid tillsynen. För utövande av tillsyn enligt första stycket skall där avsedd myndighet och annan som myndigheten anlitar för tillsynen ges tillträde till luftfartyg, flygplat- ser, anläggningar, lokaler och andra objekt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att den som står under tillsyn av myndighet som avses i första stycket skall lämna de uppgif- ter som myndigheten behöver för att kunna utöva tillsyn. Denna paragraf, som rör s.k. tillsyn, saknar direkt motsvarighet i den nuvarande luftfartslagen. finns bestämmelser om tillsyn spridda på ett flertal ställen i LL. Vad som regleras i denna paragraf är tillsyn som avser verksamhetskontroll. De bemyndiganden som krävs för att tillsyn i form av erforderlig tillträdeskontroll skall kunna utövas åter- finns i anslutning till respektive materiella regler. Se vidare kapitel 17. 2 § beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen överklagas i frågor som rör trafiktillstånd hos regeringen. övriga beslut vid myndighetsutövning mot enskild enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen överklagas hos all- män förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrät- ten. Beslut som avses i denna paragraf gäller , om inte annat förordnas. Denna paragraf motsvarar nuvarande 14 kap. 2 § LL. Som behandlats i kapitel 19 har utredningen vid sin översyn av överklagandebestämmel- serna beaktat de riktlinjer fastställt, vilka innebär bl.a. att från regeringen bör lyftas bort sådana ärenden som inte kräver ställningsta- gande från regeringen som politiskt organ. De enda beslut av direkt poli- tisk karaktär som utredningen funnit är beslut i frågor rörande trafiktill- stånd. Dessa beslut skall enligt första stycket överklagas till regeringen. I andra stycket anges vilka övriga beslut som kan överklagas, vilket sker till allmän förvaltningsdomstol. En förutsättning enligt andra styck- et är att beslutet skall innebära myndighetsutövning mot en enskild. I detta ligger att beslut av typen partsbesked undantas från möjligheten till överklagande. Med partsbesked menas ståndpunkter som intar som part i civilrättsliga och liknande förhållanden, t.ex. beslut att häva ett köp, att säga upp ett hyresavtal, att kräva betalning för en ford- ran som inte kan utsökas utan föregående dom, att avslå en begäran om betalningsanstånd, att avböja ett ackordserbjudande och att vägra att betala skadestånd. 3 § I den mån det behövs får regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer, i de avseenden som behandlas i denna lag, meddela ytterligare föreskrifter som gäller skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa eller trafik. Förvaltningsuppgift som ansluter till föreskrifterna får, om regeringen föreskriver det, av myndighet som avses i första stycket överlämnas åt annan, även om uppgiften innefattar myndighetsutövning. Denna paragraf, som motsvarar nuvarande 14 kap. 3 § LL, innehåller bestämmelser om delegering av normgivningskompetens och förvalt- ningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning. 4 § Är i krig eller krigsfara får regeringen, i den utsträckning rådande förhål- landen påkallar det, föreskriva eller i enskilda fall medge undantag från bestämmel- serna i denna lag, från föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag och från andra lagar och författningar som avser luftfarten. Regeringen får därvid meddela de föreskrifter som behövs. Detsamma gäller, om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är föran- ledda av krig eller av krigsfara som har befunnit sig i. Om regeringen i andra fall än då är i krig har meddelat föreskrifter enligt denna paragraf, skall föreskrifterna underställas prövning inom efter utfärdandet. Om någon sådan underställning inte sker eller om föreskrifterna inte godkänns av från underställningen, upphör föreskrifterna att gälla. I denna paragraf, som helt överensstämmer med nuvarande 14 kap. 4 § LL, finns bestämmelser genom vilka regeringen ges generella möjligheter att medge undantag och meddela föreskrifter i situationer av krig eller krigsfara e.d. 5 § Vid tillämpningen av denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen avses med Chicagokonventionen den konvention angående internationell civil luftfart som avslutades i , med den konvention rörande internationellt erkännande av rätt till luftfartyg som avslutades i , med Warszawakonventionen den konvention om internationell luftbefordran som undertecknades i och som reviderades genom det i avslutade protokollet, genom det i avslutade protokollet samt genom de i avslutade protokollen nr 3 och nr 4 och med Guadalajarakonventionen den konvention om internationell luftbefordran som utförs av annan än den avtalsslutande fraktföraren, som undertecknades i Gua- dalajara . I denna paragraf, som helt överensstämmer med nuvarande 14 kap. 5 § LL, upptas definitioner av de olika konventioner som nämns i författ- ningstexten. När det i författningstext hänvisas till en av de i paragrafen omnämnda konventionerna innefattas normalt även för bindande ändringar av aktuell konvention. 14 kap. Ansvarsbestämmelser m.m. 1 § Den som uppså tligen eller av oaktsamhet manövrerar ett luftfartyg på ett så vårdslöst sätt att andras liv eller egendom utsätts för fara döms för trafik till böter eller till fängelse i högst . Denna paragraf saknar direkt motsvarighet i den nuvarande luftfartsla- gen. Paragrafen är en följd av att det överlåts åt att med- dela trafikbestämmelser, se vidare avsnitt 12.2. 2 § Den som tjänstgör ombord på ett luftfartyg efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i så stor mängd att alkoholkoncentrationen under eller efter tjänstgöringen uppgår till i blodet eller per liter i utandningsluften döms för flygfylleri till böter eller fängelse . Detsamma gäller den som utövar tjänst som anges i 6 kap. 23 §. Villfarelse angående alkoholkoncentratio- nen fritar inte från ansvar. För flygfylleri enligt första stycket döms också den som tjänstgör ombord på ett luftfartyg eller som utövar tjänst som anges i 6 kap. 23 § efter att ha intagit narkotika som avses i 8 § narkotikastrafflagen (1968:64) i så stor mängd att det under eller efter tjänstgöringen finns något narkotiskt ämne kvar i blodet. Detta gäller dock inte om narkotikan intagits i enlighet med läkares eller annan behörig receptutfärdares ordi- nation. För flygfylleri enligt första stycket döms också den som tjänstgör ombord på ett luftfartyg eller som utövar tjänst som anges i 6 kap. 23 § och då är så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat medel, att det kan antas, att han inte på ett betryggande sätt kan fullgöra sina uppgifter. Denna paragraf motsvarar nuvarande 13 kap. 1 § LL. Första stycket innehåller huvudregeln om ansvar för onykterhet vid luftfart. Denna tar sikte på alkoholkoncentrationen i gärningsmannens blod eller utand- ningsluft under eller efter tjänstgöringen. Bara en av gränserna behöver vara uppnådd för att ansvar skall inträda. När någon har uppnått för straffbarhet angivet värde behöver domstolen inte göra några bedöm- ningar av den tilltalades förmåga att fullgöra sina uppgifter på ett be- tryggande sätt. Regeln bygger på presumtionen att de nämnda värdena generellt sett indikerar att en person inte kan fullgöra sina uppgifter på ett betryggande sätt. Det råder fri bevisprövning när promillereglerna skall tillämpas (jfr NJA 1984 s. 637). Det kan således vara mö jligt att fastställa en promillegräns utan blodprov eller utandningsprov om det föreligger säkra uppgifter om den mängd som har konsumerats och de tidpunkter när det har ägt rum. Det finns dock anledning att iaktta myck- et stor försiktighet i fråga om teoretiska beräkningar av alkoholkoncent- rationen när det inte finns någon form av teknisk bevisning om före- komsten av alkohol i kroppen. Huvudregeln innehåller endast en nedre gräns. Det är inte uteslutet att ansvar kan dömas ut efter huvudregeln, även om alkoholkoncentrationen varit högre än det gränsvärde som anges i 3 §. Så bör bl.a. ske vid gär- ningar där omständigheterna varit mildrande. Bestämmelserna om alkoholkoncentration tar bara sikte på alkohol- berusning. Frågan om ansvar för en gärningsman som varit påverkad av andra medel skall bedömas efter andra eller tredje stycket. Uttrycket tjänstgör ombord på ett luftfartyg innebär att såväl flyg- besättning som kabinpersonal omfattas av bestämmelsen. Genom hän- visningen till 6 kap. 23 § omfattas även flygledare i flygtrafikled- ningstjänst och flygtekniker samt, i den mån regeringen har föreskrivit det, annan personal inom markorganisationen med tjänstgöring som är av betydelse för säkerheten. När det gäller rattfylleri anses det att föraren skall ha haft uppsåt till att han har förtärt alkoholhaltiga drycker och i den mängd som medfört den straffbara koncentrationen eller påverkan. Däremot ställs inga krav på uppsåt eller oaktsamhet när det gäller al koholkoncentrationen eller påverkansgraden. Föraren behöver alltså inte ha förstått eller bort förstå att han hade uppnått straffbar al koholkoncentration eller varit så påver- kad som krävs för straffansvar. Det är också irrelevant vad han själv hade för uppfattning om sin körförmåga. 1 Enligt utredningens mening bör samma ordning gälla i fråga om flygfylleri. Genom en ändring av 1 kap. 2 § första stycket BrB blev BrB:s allmänna reglering av det subjektiva rekvisitet tillämplig också på straffrättens område. Ändringen innebär att det även beträffande straff- bestämmelser utanför BrB ställs upp en presumtion om att det fordras uppsåt för att straffrättsligt ansvar skall utkrävas. Mot denna bakgrund har utredningen ansett att det av lagtexten bör framgå att villfarelse an- gående alkoholkoncentrationen inte fritar från ansvar. Andra stycket motsvarar den ändring som har föreslagits beträffande rattfylleri (se prop. 1998/99:43). Hänvisningen till 8 § narkotikastraffla- gen innebär att bestämmelsen omfattar såväl illegal narkotika som legal, dvs. narkotikaklassade substanser som ingår i läkemedel. Vissa narko- tiska preparat omvandlas i kroppen och bildar metaboliter, en form av nedbrytningsprodukter, som kan utgöra ett annat narkotikaklassat ämne än det som ursprungligen intagits. Bestämmelsen har därför utformats så att det narkotiska ämne som skall ha funnits i blodet under eller efter tjänstgöringen skall omfattas av 8 § narkotikastrafflagen men behöver inte vara identiskt med den narkotika som intagits. Andra stycket inne- håller också ett undantag för den som i enlighet med läkares eller annan behörig receptutfärdares (t.ex. tandläkare) ordination intagit narkotika. 1 Se , Trafikbrottslagen, 6 uppl. 1995, s. 80 med hänvisningar. Den som på grund av sjukdom eller annat tillstånd är i behov av narkoti- kaklassade läkemedel och som använder medlet i enlighet med läkarens ordination omfattas således inte av totalförbudet. För dessa personer gäller i stället reglerna om s.k. kliniskt fylleri som återfinns i paragrafens tredje stycke. Med begreppet ordination avses en sakkunnig instruktion om viss behandling, i detta fall medicinering med narkotikaklassat läke- medel av viss angiven dos. Illegal åtkomst av narkotikaklassat läkemedel liksom bruk av illegal narkotika eller överdosering av legala preparat faller således utanför undantaget och omfattas av nollgränsen. Gärningsmannen skall ha haft uppsåt till att narkotika intagits. Samt- liga narkotikaklassade läkemedel förskrivs på särskilda receptblanketter och dess förpackningar är försedda med varningstriangel. I läkeme- delsverkets föreskrifter (LVFS 1997:12) om förteckningar över narkoti- ka med tillägg (LVFS 1998:3) och i den årliga utgåvan av finns information om vilka substanser som är narkotikaklassade. Olovligt eget bruk av narkotika är kriminaliserat i narkotikastraffla- gen. Den som tjänstgör efter ett sådant intag av narkotika skall, om övri- ga förutsättningar enligt denna paragraf är uppfyllda, dömas för flyg- fylleri. Vid fall av ringa narkotikabrott och flygfylleri bör ansvar ådömas för båda brotten. Om narkotikabrottet inte är att anse som ringa konsumerar detta däremot flygfylleribrottet. Om fråga är om grovt flygfylleri får detta brott anses konsumera ett ringa narkotikabrott medan det bör dö- mas i konkurrens med narkotikabrott som inte är ringa. I tredje stycket finns bestämmelser om s.k. kliniskt fylleri, som inne- bär att ansvar ådöms den som vid sin tjänstgöring är så påverkad av al- kohol att det kan antas att han inte på ett betryggande sätt kan fullgöra sina uppgifter. Detsamma gäller om gärningsmannen är påverkad av något annat medel. Ansvarsregeln i detta stycke är avsedd att vid alko- holpåverkan vara subsidiär i förhållande till alkoholkoncentrationsregeln i första stycket på det sättet att bevisning om påverkansgraden inte skall behöva föras, om promillerekvisitet är uppfyllt. För att kunna slå fast att påverkan har varit sådan att gärningsmannen inte på ett betryggande sätt kunnat utföra sina uppgifter är domstolen hänvisad till sådana bevisme- del som den misstänktes egna uppgifter om vad och hur mycket han har förtärt, vittnesutsagor och klinisk läkarundersökning som kan komplette- ras med analys av urin och blod. I praktiken torde det dock bli ovanligt att bevisning förs om påverkansgraden på annat sätt än genom doku- mentation av resultatet av blodanalys eller utandningsprov. Bestämmel- sen i tredje stycket torde ha sin största betydelse när andra medel än al- kohol använts eller när den tilltalade förtärt såväl alkohol som andra me- del. Med uttrycket medel avses förutom narkotiska preparat även ex- empelvis sömnmedel samt lugnande och smärtstillande preparat. Allmänt sett bör ansvar för kliniskt fylleri kunna komma i fråga så snart en gärningsman varit så berusad att det vid en objektiv bedömning framstår som att han inte på ett betryggande sätt kan utföra sina uppgif- ter. Vilka allmänna krav som kan ställas i det hänseendet bör bl.a. ses i ljuset av de grunder som ligger bakom avgränsningen av straffansvaret när det gäller promillegränsen. I praktiken torde det dock knappast bli aktuellt att döma till ansvar för kliniskt fylleri annat än när utredningen visar att den tilltalade varit så kraftigt påverkad att det framgått av hans beteende att han var påverkad. Beträffande annat medel än alkohol krävs att gärningsmannen anting- en när han intog detta eller senare under tjänstgöringen hade uppsåt som omfattade att medlet i den mängd han intog var rusgivande. När det gäller bruk av alkoholhaltiga drycker och annat medel skall i de fall då straffbar påverkan inte uppnås med varje medel för sig uppsåt föreligga med avseende på att de hade rusgivande verkan i kombination med varandra. Straffskalan innehåller böter eller fängelse . Vid bestämmande av påföljden måste hänsyn tas till den skillnad i straffvär- de som kan föreligga mellan t.ex. flygfylleri begånget av en pilot i linje- fart och motsvarande brott begånget av kabinpersonal. 3 § Är ett brott som avses i 2 § att anse som grovt döms för grovt flygfylleri till fäng- else i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningsmannen 1.har haft en alkoholkoncentration som uppgår till i blodet el- ler per liter i utandningsluften, 2.annars har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, eller 3.fullgjort sin uppgift på ett sätt som inneburit påtaglig fara för flygsäkerheten. I denna paragraf föreskrivs ansvar för ett onykterhetsbrott som är grovt. Straffet är fängelse i högst . Böter ingår inte i straffskalan. Frågan om ett brott skall anses grovt skall avgöras med beaktande av samtliga omständigheter vid brottet. I bestämmelsen har emellertid angetts att domstolen vid bedömningen av om brottet är grovt särskilt skall beakta vissa omständigheter. Vilka dessa omständigheter är fram- går av punkterna 1–3. I de fall en omständighet som där nämns förelig- ger skall brottet regelmässigt bedömas som grovt. Om det finns någon förmildrande omständighet att ta hänsyn till kan det medföra att brottet bedöms lindrigare. De två första punkterna tar sikte på alkoholkoncentrationen och på- verkansgraden. Har alkoholkoncentrationen uppgått till minst 1,0 pro- mille i blodet eller per liter utandningsluft, skall brottet normalt bedömas som grovt. Detsamma gäller enligt punkt 2 om gär- ningsmannen varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel. Punkten 2 är främst avsett för fall där den misstänkte har varit påverkad av något annat medel än alkohol eller där det inte föreligger någon be- visning om alkoholkoncentrationen. En avsevärd påverkan av alkohol kan i vissa fall föreligga även om det står klart att alkoholkoncentratio- nen inte uppgått till de angivna gränsvärdena. Straffansvar för grovt brott i ett sådant fall förutsätter en övertygande utredning om påver- kansgraden t.ex. genom bevisning om att gärningsmannen konsumerat stora mängder alkohol eller att han varit kraftigt berusad. Regeln i andra punkten kan inte tillämpas som ett alternativ till regeln i första punkten på så sätt att enbart den omständigheten att någon tjänstgjort med en alkoholhalt i blodet på t.ex. skall medföra att han döms för grovt brott enligt andra punkten. Även om någon av de nu nämnda omständigheterna har förelegat kan det vara så att brottet inte är att bedöma som grovt. Detta kan exempel- vis hänga samman med att faran för flygsäkerheten varit ringa med hän- syn till tjänstgöringssituationen. Å andra sidan kan, som framgår av tredje punkten, brottet vara att bedöma som grovt även om alkoholkon- centrationen eller påverkansgraden inte varit så stor men det däremot har funnits en påtaglig fara för flygsäkerheten. Det är framförallt två situa- tioner som det kan finnas anledning att beakta i detta sammanhang, nämligen om gärningsmannen har utfört sin uppgift på ett vårdslöst sätt eller om brottet är begånget när gärningsmannen haft en särskilt ansvars- full uppgift. Om gärningsmannens uppgift efter omständigheterna inte ställde hö- ga krav på honom utan var av enkel beskaffenhet är detta något som talar emot att kvalificera hans gärning som grovt brott. Ju lägre alkoholkoncentrationen är desto högre krav måste ställas på andra försvårande omständigheter för att gärningsmannens berusning i den mening som avses i punkt 3 skall bedömas ha inneburit en påtaglig fara för flygsäkerheten. Ett brott enligt förevarande paragraf är att se som ett s.k. artbrott. Således skall normalpåföljden för brottet vara fängelse och det bör före- ligga särskilda skäl för att en icke frihetsberövande påföljd skall väljas. Villkorlig dom bör användas med mycket stor restriktivitet och komma i fråga endast i klara undantagsfall.