sou · GNB368d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Polisen och åklagaren samlade alla anhöriga för information om förundersökningsarbetet och för att meddela att miss- tanke om brott skulle delges fyra av de ungdomar som varit med om att arrangera festen. och första inbjöds först anhöriga famil- jer och sedan berörda ungdomar att besöka brandlokalen. var formell hyrestagare av lokalen. Häfa-grupp med- verkade också i dessa visningar. /våren genomförde läns- styrelsen vidare ett antal seminarier i olika brandfrågor. Häfa-gruppen hade också individuella kontakter (familjer) och bi- trädde ett antal stödenheter i stadsdelarna . Anhöriga till omkomna bildade en förening, Brand- offrens anhöriga (BOA), i vilken den övervägande delen av de omkom- nas anhöriga blivit medlemmar. Medlemmarna ger varandra stöd och arbetar för att minnet av de bortgångna hedras. Bl.a. deltar de i ett sam- arbete med för att skapa ett minnesmärke. Före- ningens styrelse blir den normala kontakten med myndigheterna. 9De närmast drabbades syn på myndigheternas information och bemötande. Utredningen har som ett syfte att undersöka om informationen och be- mötandet skett i sådana former och på ett språk som de drabbade för- stått samt om någon form av etnisk särbehandling förekommit. Relativt få synpunkter har förts fram kring detta vid mötena och samtalen med drabbade medan kritiska synpunkter på andra förhållanden varit vanliga och väsentligast för dem. Utredningen har därför funnit det angeläget att behandla denna kritik mot myndigheterna. Det material som redovisas här är således en grund också för de resonemang som förs och de slut- satser som dras i såväl kapitel 10 som 12-13. Såväl i massmedier som i kontakter med myndigheter har en tydlig misstro bland drabbade kommit till uttryck. Den finns hos både anhö- riga och ungdomar och tar sig ofta drastiska uttryck: Branden är anlagd men polisen döljer det. Man har inte givit oss någon information därför att vi inte är riktiga svenskar. Misstron har också mer konkreta inslag. Man undrar varför polisen hindrade ungdomar från att hjälpa till på brand- platsen, varför polisen inte hittade en av kropparna där, varför åklagaren går ut i medierna med påståenden om att många hörda ungdomar ljuger och har rökt hasch. Utredningen har försökt få en nyanserad och bred bild av de drabba- des uppfattningar. Någon fullständig kartläggning av de drabbades erfa- renheter och bedömningar har utredningen dock saknat förutsättningar för. Utredningen har mött anhöriga till de omkomna vid ett möte i regi av brandofferföreningen, ett möte med anhöriga till skadade samt ett samrådsmöte med ett tjugotal anhöriga. Vid behov har tolkar anlitats. Samtliga anhöriga till omkomna har tillskrivits och ombetts svara på frå- gor om bl a vilken information de fått. Till icke svenska medborgare har breven översatts till deras modersmål. Nio brevsvar har inkommit och också lett till telefonkontakter och sammanträffanden med enskilda eller grupper av anhöriga. Utredningen har vidare anordnat två möten med berörda ungdomar från Angeredsgymnasiet, den enskilt mest drabbade skolan, och därefter samrått med dem och andra ungdomar. De direkta kontakterna omfattar drygt 30 anhöriga till omkomna, sex till skadade och ett tiotal ungdomar som var med på brandplatsen. De närmast drabbades syn på myndigheternas information ... vidare intervjuat sex representanter för frivilliga krisgrupper eller nyckel- personer i etniska grupper. Utredningen har fått en relativt bred kontaktyta till de drabbade. Om de är representativa för hela gruppen kan inte säkert bedömas. De re- presenterar sannolikt inte ett genomsnitt utan snarare de som är särskilt aktiva. Genom intervjuerna med dem och representanterna för de et- niska frivilliga grupperna framgår att många anhöriga alltjämt är så drab- bade av sin sorg att de inte förmår kontakta myndigheter eller formulera synpunkter på t ex information. Ur den aspekten är de som intervjuats och svarat på brev inte representativa. De synpunkter som kommit fram vid intervjuer och i brevsvar är relativt kritiska till myndigheternas agerande. Den upprördhet som de drabbade naturligen känner innebär sannolikt att fokus läggs på de ne- gativa erfarenheter och upplevelser man haft vid möten och kontakter med myndigheter. Det är dock värt att observera att det dels avges gene- rellt positiva omdömen, dels ges högt beröm till framförallt de direkta sjukvårdande insatserna. Utredningens möten och samtal ger ingen entydig bild. En generellt negativ syn på polisen kan dock noteras även om här finns många nyan- ser. De mest kategoriska och negativa uppfattningarna om polisen och andra myndigheters agerande har utredningen mött vid samtal med ung- domar som inte varit med på brandplatsen. Ungdomarnas uttalanden präglas alltjämt ofta av upprördhet och ångest över händelsen och förlo- rade kamrater. En grupp elever med invandrarbakgrund på ett gymna- sium i planerade att hämnas på svennarna men lug- nade sig efter ett möte med representanter för kommunen. Nästan samtliga ungdomar som utredningen träffat är och betraktar sig som svenskar. De talar normal svenska med något undantag för helt nyanlända. De anser sig inte särbehandlade utifrån etnisk bakgrund. Någon menar dock att om branden drabbat svenskar skulle polis och räddningstjänst agerat annorlunda och satt in mer resurser. Ungdomarna är i stort positiva till vården på sjukhusen och det be- mötande de fått på kris- och stödcentrum. Den punkt som bland ungdomarna – och alla andra grupper – väcker mest misstro är att orsaken till branden inte blivit klarlagd eller redovi- sas. Många har här deciderade åsikter, t ex att rasister anlagt branden. De hänvisar till episoder där rasister t ex utanför ropat svartskallar, nu har vi fått er. Rykten förs fram som att en bensinbomb skulle exploderat i lokalen eller att högtalarna skulle börjat brinna. An- dra ungdomar tillbakavisar ryktena. De närmast drabbades syn på myndigheternas information ... Andra inslag som väcker misstro är larmningen och det man uppfat- tar som innan räddningstjänsten rycker ut, att räddningstjänsten skyller ifrån sig på att de inringandes svenska skulle varit svår att förstå, att polisen var passiv och i stället för att rädda människor hindrade ung- domarna från att göra det. Flera ungdomar hävdar att polis hindrade dem från att gå in trots att deras kamrater inifrån ropade på hjälp. Någon säger att polisen inte gjorde någonting och att brandmännen bara satt i sina bilar, helt stelfrusna. Andra ungdomar säger att de inte såg mycket av polisen. De kunde bara spärra av. Att en kropp hittades först efter branden ses av många som bevis på att polisen var slarvig eller likgiltig för de drabbade. De gjorde allt fel men vill inte erkänna det. Man misstror åklagaren och förundersökningen p g a de uppgifter som läckt ut till massmedier om att ungdomarna ljuger vid förhören och att det skulle förekommit haschrökning. En pojke hävdar att polisen inte tagit hans uppgifter vid förhör på allvar och försökt provocera honom. Journalisterna tog mig på allvar, inte poliserna. En annan av ungdo- marna säger att poliserna var justa. Flera ungdomar som skadats vid branden säger i sammanhanget att de överhuvud inte förhörts. De är också kritiska till att arrangörerna gjorts till syndabockar genom att de meddelats misstanke om vållande till annans död innan orsaken till bran- den kommit fram. Uppfattningarna om informationen från myndigheter går isär inom grup- pen. Många av de som per brev besvarat frågan anser att informationen varit dålig. Vissa tycker att mötena mellan polis och anhöriggruppen har fungerat väl medan andra anser att den inte gett svar på deras frågor. De svar man fått har man tvingat fram. Kritik riktas också mot brist på stöd och okänsligt bemötande. Någon hävdar att de som invandrare behand- lats som andra klassens medborgare. Några andra menar att ibland fick invandrarna privilegier, ibland blev de negativt bemötta. Flera av de drabbade menar att några av dem behöver tolkhjälp men inte alltid fått det. Många anser att journalister prioriterades före anhö- riga. De sattes i centrum, inte de drabbade. Flertalet av de utredningen intervjuat uttalar förtroende för myndig- heterna. På många punkter har man dock kritiska synpunkter och ut- trycker misstro. Det är åter framförallt att orsaken till att branden inte redovisats men också att information inte givits var förundersökning står och när besked kan väntas om orsaken. Uttalandet av en räddnings- ledare på brandnatten att branden var anlagd och den allmänna dementin senare har också väckt misstro. Flera hävdar att polisen känner till orsa- De närmast drabbades syn på myndigheternas information ... ken men att den hemligstämplats, vilket en anhörig kopplar ihop med statsministerns besök. Även några anhöriga tror att rasister anlagt bran- den och uppger att några medelålders män uppehållit sig först i loka- lerna, sedan i källaren och i ett förråd i trapphuset där branden skulle ha uppstått. Många kritiserar räddningsarbetet för långsamhet, passivitet och för brist på resurser, t ex ambulanser och sjukvårdspersonal. Att en kropp inte hittades förrän efter branden och de motsägande uppgifter som då gavs av polisen tolkas som tecken på nonchalans och inkompetens. Till den omkomna flickans föräldrar på- stås polisen ha sagt att Vi silar askan för att hitta en tand eller ett benfragment. När föräldrarna frågade om de sökte efter dot- terns smycken svarade polisen att hon till inte fanns i loka- len. kontaktas brodern till den omkomna och får beskedet Vi har hittat något som kan vara din syster. Det är nästan ingen kropp, bara rester. meddelar tekniker att kroppen är rela- tivt bibehållen om än svårt bränd och att kläderna är intakta. Brodern tog upp de felaktiga uppgifterna med en annan polistjänsteman som vidgick att fel begåtts och på begäran bad om ursäkt för det. Han ville dock inte gå ut med ursäkten i pressen; Jag kan inte stå till svars för vad kollegor säger. Föräldrarna har uppfattat festen som nykter och drogfri. De stöder sig då på egna erfarenheter av sina barn men också på de uttalanden som läkare och annan sjukvårdspersonal gjort. De är därför upprörda över uppgifter från bl a åklagaren som återgivits i massmedia om hasch- rökning som tänkbar orsak till branden, om alkoholförekomst, om ung- domarnas kriminalitet och att ungdomarna ljuger. Många är särskilt kri- tiska till åklagarens resonemang om en kulturell bakgrund till lögnerna. Varför går han ut och smutskastar alla dessa ungdomar? Många anhöriga upplevde – av självklara skäl – väntan på att få besked om sina barn som mycket lång. De är ofta starkt kritiska till organisationen av identifieringen av de omkomna och anser att polisen och andra inblandade inte tog tillvara deras egna konkreta uppgifter om barnen. Miljön på med massor av människor som ofta var desperata och chockade, få rum för identifiering och visning samt många obehöriga fördröjde identifieringen. Organisationen var till en början dålig hävdar många. Man la t ex ut ett anteckningsblock i aulan för att de anhöriga skulle skriva in sina barns namn och sina telefonnummer m m. Blocket kom sedan inte till användning. De anhö- riga omtalar att de dels i polishuset, dels på Sahlgren- ska, lämnat samma uppgifter om sina saknade barn både . De tycker också att identifieringen borde kunnat gå fortare med tanke på att de lämnat fotografier, uppgifter om kläder och smycken samt tydliga signalement. Bilderna de anhöriga ger av hur de bemötts på De närmast drabbades syn på myndigheternas information ... sjukhusen är olika. Många omvittnar att de i kritiska situationer togs om hand mjukt, respektfullt och professionellt medan andra inte kontaktats alls eller mötts av personer som varit formella eller rentav avvisande. Föräldrar till ännu ej identifierade barn fick uppgifter via text-TV att de kunde få besked på polishuset och begav sig då dit. De fick vänta bl a i till polishuset utan någon kontakt vilket uppfattades som opsykologiskt och illa planerat. Några anser att besked om att deras barn avlidit meddelades okänsligt medan andra tycker att både polis och sjukvård agerade finkänsligt och erbjöd stöd. Man är upprörd över att bara efter branden per post få besked att barnbidrag och bostadsbidrag minskat eller upphört därför att ens barn har dött. Också överlämnandet av de rättsmedicinska proto- kollen som redovisar dödsorsak anser några anhöriga skedde okänsligt. Många är också kritiska till polisens attityd till skadade ungdomar som blivit förhörda; de anser att förhören varit provokativa och rivit upp sår hos ungdomarna. En förälder hävdar att polismannen som förhörde hen- nes dotter var aggressiv och försökte lägga ord i hennes mun som hon inte sagt. En familj klagar över att släktingar – en broder – inte fick visum för att komma till begravningen. skriftliga motivering var att han hade för avsikt att stanna i . Utredningen bygger på intervjuer med sex ledare för krisgrupper och/ eller religiösa samfund. De intervjuade anser inte att någon avsiktlig negativ särbehandling på etnisk grund förekommit. Däremot anser de att aktuella myndigheter inte alltid känt till de etniska eller religiösa sed- vänjor och tänkesätt som är betydelsefulla i kontakterna med de olika etniska grupperna och t ex vid omhändertagandet av de omkomna. Flertalet av de intervjuade anser att misstron framförallt finns hos ungdomarna. Situationen på brandplatsen var kaotisk och konfliktfylld. Både ungdomar, poliser och brandmän var chockade vilket skapade en grogrund för rykten och misstro. Ungdomarnas misstro var ett sätt att uttrycka deras upprörda känslor. Ungdomar uttryckte sig Det är svensk- arna som har dödat oss. Dom har allt, båtar och sommarstugor, och dom dödade oss som fiskar i en burk. En intervjuad anser att polisen och räddningstjänsten inte kunde hantera ungdomarnas upprörda känslor på brandplatsen. Några intervjuade såg som sin uppgift att försöka få ungdomar att lita på myndigheterna och deras information. De blev då både hotade och misstänkliggjorda. En annan intervjuad berättar att han träf- De närmast drabbades syn på myndigheternas information ... fat flera landsmän som tror att svenskar ligger bakom branden och som vägrade att tro på uppgiften att tolv etniskt svenska barn omkommit. Frivilligrepresentanterna anser att endast relativt få av föräldrarna misstror myndigheterna. De som är starkt misstrogna står ofta utanför samhället; är inte delaktiga i dess aktiviteter och är okunniga om det. Misstron kan också bottna i många människors bakgrund och negativa upplevelser av myndigheters agerande i tidigare hemländer och den seg- regation man upplevt i . En intervjuad omvittnar att många ur de etniska grupperna är ängsliga för att liknande händelser skall inträffa igen; de sätter sig t ex nära utgångar. Några av de intervjuade bedömer att misstron närs av att polisen lämnat olika uppgifter om orsaken och inte redovisar utredningens läge. Allt tyder på att polisen kört fast. Då tycker jag man ska gå ut och säga det. Misstron har förstärkts av att åklagaren har delgivit arrangörerna av festen misstanke om brott innan den egentliga orsaken redovisats. En intervjuad menar att misstron inom hans grupp – somalier – också för- stärktes när en förälder hindrades från att som avtalat tala i TV vid minnes- stunden i sporthallen i . Biskopen gavs istället ordet och därefter avbröts sändningen. De intervjuade har olika och nyanserade inställningar till mediernas rapportering. Någon är enbart positiv: De skrev vad jag sagt men på bättre sätt. Andra menar att enskilda journalister var påträngande och inte respekterade anhörigas sorg. Flera är kritiska till att massmedierna endast uppmärksammade den muslimska begravningen i men inte den profana i . En intervjuad anser att iranierna blev mycket negativt inställda till medierna när TV lät en mulla med anknytning till den iranska ambassaden representera de döda iranierna och deras anhö- riga. 10Slutsatser om myndigheternas information och bemötande Myndigheterna har två målgrupper vid en händelse som brandkatastrofen, dels medierna, dels de drabbade och deras anhöriga. Hur informationen formades ur den aspekten är ett förhållande som diskuteras i detta kapi- tel. Utifrån myndigheternas och de drabbades skilda uppfattningar be- handlas frågor om särbehandling förekommit och om bemötandet fung- erat väl och med hänsyn till etnisk bakgrund. Myndigheternas informationsuppgift vid en katastrof som den aktuella är att ge anhöriga och drabbade besked och fakta och att informera allmänheten. Informationen till allmänheten och i viss mån till anhöriga sker främst genom att förse massmedierna med korrekt och adekvat information. Myndigheterna har således två målgrupper för sin information. De inriktade sig vid branden snabbt på att ge massmedierna tillgängliga fakta och material. Presskonferenser anordnades tidigt och genomfördes i väl planerad samverkan mellan de olika myndigheterna. Också de in- ternationella mediernas önskemål uppfylldes efterhand väl. Myndighe- terna är nöjda med organisationen av sina insatser och hur de svarat mot massmediernas önskemål. Informationen till de anhöriga och berörda ungdomar krävde andra former och resurser. De sökte sig på egen hand till sjukhusen och i mindre antal även till polishuset och brandstationen i och förvän- tade sig att snabbt få reda på vad som hänt deras barn och vänner. inrättades aulan på till en informationscentral och etablerades krisjourer i drabbade stadsdelar. Telefonnummer till olika sjukhus och kris- och stödcentraler förmedlades medan i övrigt de anhöriga hänvisades till att vänta på kon- takt från polisens sida. Enligt utredningens mening bör informationen till de drabbade ha högst prioritet. Vid brandkatastrofen innebar det bl a att när information gavs måste hänsyn tas till de olika etniska grupper som fanns bland de Som framgått av kapitel 9 anser många anhöriga att de inte fick den information de sökte och att tidsutdräkten framförallt för identifieringen var onödigt lång. Myndigheterna har givetvis ägnat sig åt såväl informationen till an- höriga/drabbade som till massmedierna. Dock synes tyngdpunkten ha legat på att ge massmedierna så snabb och adekvat information som möjligt och att underlätta deras arbete. Det innebar att den direkta infor- mationen till de anhöriga ägnades relativt mindre uppmärksamhet i pla- nering och utformning. Mot den bakgrunden ter det sig angeläget att myndigheterna övervä- ger hur de skall prioritera huvuduppgiften att ge de av en olycka när- mast berörda så snabb och begriplig information som möjligt utan att andra informationsfunktioner negligeras. Sådana överväganden bör också uppmärksamma hur man möter de nya krav på snabbhet och flexibilitet som ställs därför att anhöriga så snabbt får vetskap om att en katastrof inträffat. Informationen måste också utformas med hänsyn till att den svenska befolkningen numera är etniskt mycket blandad. Polis och räddningstjänst lämnade information redan på brandplatsen till journalister som sökt sig dit. Man utformade tidigt en informations- policy. I samarbete med övriga berörda myndigheter planerades och genomfördes i räddningstjänstens lokaler i gemensamma press- konferenser, den första 03.30 på brandnatten. (Sjukvården hade hållit en tidigare, , på .) Gemensamt samlades resurser bl a språkkunnig personal och tolkar för att serva de internationella massmedierna. Man försåg också såväl svenska som internationella medier med rum och utrustning. Planeringen och konkreta insatser genomfördes snabbt och skickligt. Utredningen bedömer att myndigheterna gav såväl nationella som internationella massmedier efterfrågad service. 10.3Information till och bemötande av drabbade De drabbade kommer i relativt stor utsträckning från etniska grupper som bor och lever segregerat i det svenska samhället (jämför avsnitt 14.1). Utanförskapet – att inte delta i eller känna någon samhörighet med samhällslivet – är en källa till misstro och negativ uppfattning om myndigheter. Det kan vara en bakgrund till att några av de intervjuade hävdar att myndigheterna behandlat dem som andra klassens medbor- gare. Utredningen har försökt undersöka om någon särbehandling på et- nisk grund förekommit. Några konkreta exempel på sådan har inte fram- kommit i intervjuerna. Det tycks vara så att myndigheterna har varit medvetna om att många av de drabbade hade annan än svensk etnisk bakgrund och därför sökt anpassa informationen till det. Tolkar inkallades tidigt på brandnatten till sjukhusen och kom i några fall spontant dit. De kom inte bara att fungera som traditionella tolkar utan också som förmedlare av information mellan personal och aktuella grupper. Också andra myndigheter anlitade tolkar vid kontakter med anhöriga om än inte vid alla tillfällen då det hade behövts. Utredningens slutsats är att särbehandling på etnisk grund inte har förekommit. Flertalet av de anhöriga, ungdomar och andra berörda som utredningen intervjuat anser att vård och bemötande inom sjukvård och kontakter med social personal präglats av empati och professionalitet. Många be- römmer vårdpersonalen på sjukhusen. Det har dock, som framgår av kapitel 9, framkommit åtskilliga kri- tiska synpunkter på bemötandet vid olika situationer. Många ungdomar och även anhöriga är starkt kritiska till polisens och i någon mån räddningstjänstens agerande på brandplatsen. Anhöriga upplevde bris- ter i bemötandet vid identifieringen av sina barn. De fick lämna uppgif- ter utan att de togs tillvara. Ett ordnat mottagande saknades till en början. Vid visningar av deras döda barn lämnades några en- samma eller fick enbart ett formellt mottagande. Andra omvittnar att de togs om hand av medkännande och skicklig personal. Brandkatastrofen var i många avseenden unik. Det stora antalet ung- domar och anhöriga som fanns på brandplatsen som rädd- ningsarbetet pågick var något nytt. Också anstormningen av chockade och upprörda anhöriga och ungdomar till sjukhusen efter olyckan var oväntad. Polisen och räddningstjänsten hade inte erfarenhet av en olycka med så många döda och skadade och att vara omgiven av så många upprivna och förtvivlade människor. De inriktade sig på att utföra sina tilldelade arbetsuppgifter och förmådde då inte alltid att hantera ungdo- marnas upprörda känslor. En slutsats blir att polisen bör analysera erfa- renheterna från branden och konfrontationerna med ungdomarna och överväga framtida insatser t ex behov av utbildningar. Varken polis eller sjukvård var beredda på att så många människor kom till sjukhusen. Man hade ingen plan eller erfarenhet hur man skulle Uppkommande problem löstes improviserat och tillfälligt. Insatser gjordes alltefter problem uppstod. Lösningarna blev ofta tillfäl- liga och behövde ändras vilket ibland ledde till bristande ordning och därmed till missnöje hos de berörda. Med tanke på att man inte förutsett det stora antalet människor synes dock mottagandet ha kommit i gång relativt snabbt. borde det inte varit obekant att en katastrof utlöser en explosiv tillväxt av informationsbehoven, bl a om orsak, kon- sekvenser och drabbade. De bilder av skiftande inkännande och smidighet i bemötandet som anhöriga ger visar främst på att de personliga förutsättningarna hos per- sonal varierar vid stora emotionella påfrestningar och stress. Det pekar på behovet hos ledningen av att i krislägen känna sin personal så att man kan sätta in de som är speciellt förmögna att flexibelt och empatiskt arbeta med människor i affekt och chock. Kommunen beslöt att samtliga anhöriga till omkomna skulle kontak- tas. Stadsdelsförvaltningarna fick dock budet att inte tränga sig på. An- höriga har i några fall angivit att de inte haft några kontakter med kom- munen. Några tycker att kontakterna bara varit formella och utan empati medan flertalet vittnar om just empati och respekt. Andra anhöriga efter- lyser mer kontakter.