sou · GNB3113d2 · 2000-01-01 00:00:00 — De förtroendeuppdrag de hade haft i invandrarnämnden hade också fått sällskap av uppdrag i kyrkorådet, skolstyrelsen och valberedningen, för att nämna några. Sammanfattningsvis kan vi säga att samtliga tretton politiker hade en gedigen svensk bakgrund trots att de var födda i utlandet. Utan undantag hade de varit bosatta i till- baka och för det mesta också tillbringat sin barndom och uppväxttid här. Med tanke på den sociala bakgrunden kan de framför allt anses vara socialt representativa för 1960-talets arbetskraftsinvandrare från och , samt för flyktinginvandringen i anslutning till . Flertalet av dem var socialdemokrater och för många av dem byggde den kommunalpolitiska karriären på ett tidigt engagemang i fackligt arbete, på fackliga kurser och uppdrag. Rollen som intresseförmedlare mellan invandrarföreningar och den kommunala beslutsarenan tycktes dock endast ha axlats av de till i vuxen ålder flyttade kommunpolitikerna. Det är tydligt att flyktinginvandring från inte hade lämnat några spår i hur politikerkåren var sammansatt i de tre aktuella kommu- nerna. En viktig delförklaring kan vara att den fackliga vägen till att bli involverad i socialdemokratiskt partiarbete av olika skäl inte längre fungerar lika effektivt som förut. Dels har invandringen änd- rat karaktär från arbetskrafts- till flyktinginvandring, dels kan den höga arbetslösheten bland utländska medborgare och den generella ökningen av korttidsanställningar i arbetslivet sannolikt ha bidragit till att minska både möjligheterna till och intresset för att arbeta fackligt. En ytterligare förklaring kan finnas i det faktum att endast ungefär hälften av våra politiker var invandrare i den meningen att de hade flyttat till i vuxen ålder. Enligt detta mönster borde det snarare vara barn till de senaste decenniernas flyktinginvandrare än representanter för föräldragenerationen, som 10–kan förväntas dyka upp på den politiska arenan. Vem representerar politiker med invandrarbakgrund? Ställda inför frågan om vilken eller vilka samhällsgrupper och/eller intressen som våra tretton politiker i första hand ansåg sig repre- sentera, kunde deras svar variera mycket. Bland lägre allmänpolitiker var det vanligt att se sig som representant för arbetare, sina kamrater eller arbetarklassen. Dessa var de mest typiska svaren från socialdemokratiska politiker, vilka också i regel ansåg sig tillhöra arbetarklassen. Men även invandrare eller flyktingar nämns av några som en särskild grupp att företräda i politiken. Då kunde det låta på följande sätt: Jag tycker att jag har en uppgift att överblicka det sociala och framför allt när det gäller invandrare. Det är i individärenden som jag har att bidra med. ... det kan vara invandrarärenden där invandrare har råkat ut för och lyckas [jag] förklara varför det är si och så och att beslut skall fattas si och så. Främst identifierar sig dessa fem allmänpolitiker med arbetarklassen, men i vissa fall även med andra grupper i samhället, Främst turkar och kurder, och de svaga i samhället, t.ex. handikappade och knarkare och barn. En politiker säger att han Vet ej, men säger in- vandrarklassen. Säger att det finns en speciell invandrarklass i sam- hället. Politikerna i kategorin högre allmänpolitiker tenderade att i större utsträckning problematisera frågan om representation. Som moderat kommunalråd kan man konstatera att: Det var en knepig fråga. Jag representerar alla människor i samhället ... privilegiet att som kommunstyrelsens ordförande föra det egna partiets politik. Däremot kan han inte svara på frågan om vilken samhällsklass han tillhör, han kan inte uppleva samhället på det sättet. Den ledande socialdemokratiske kommunpolitikern har däremot något lättare att ta ställning till vem han representerar som politiker. Han företräder socialdemokraterna, arbetarklassen och lägre medelklass. Folkpar- tisten, den tredje ledande allmänpolitikern, deklarerar tydligt att han inte identifierar sig med invandrare eller med sin egen invandrar- grupp även om han annars är mycket intresserad av sociala frågor. Däremot anser en högre allmänpolitiker med finländsk bakgrund att han Upplever sig tillhöra Sverige-finländare eller arbetare. Är stolt över sin finska uppväxt och känner starkt för sina finska rötter. Hypotetiskt kan vi tänka oss att just de politiker som har eller har haft sin huvudsakliga politiska gärning inom det invandrarpoli- tiska området i högre grad än andra skulle se sig själva som företrä- dare för invandrare generellt eller för vissa invandrargrupper mer INVANDRARE SOM MEDBORGARE, VÄLJARE OCH POLITIKER Detta tycks dock inte stämma med dessa politikers egen syn på saken. En av våra tre högre invandrarpolitiker ser sig som representant för det socialdemokratiska partiet och tolkar sin roll som invandrar- politiker snarare som ett resultat av önskemål och påtryckningar från partiet, det var solklart att han med sina språkkunskaper skulle få ta sig an invandrarfrågorna. Men även om initiativet låg hos par- tiet framhåller han att han gärna vill arbeta med invandrarfrågor och lyfta fram dem i politiken. Men på frågan om grupptillhörighet och identitet blir svaret att han närmast känner sig som arbetare. Vår andra socialdemokratiska invandrarpolitiker hade på grund av stridigheterna med kommunen lämnat invandrarpolitiken . Han ansåg sig dock präglas av sitt grekiska ursprung och därför kändes det fortfarande naturligt för honom att känna tillhörighet med den grekiska gruppen i . Som politiker tycktes han vara den som hade axlat ansvaret för att arbeta för den grekiska och även för andra invandrargruppers intressen. Den tredje högre invandrarpolitikern, moderat, såg sig visserligen som representant för de personer som berördes av invandrar- nämndens verksamhetsområde, men betonade att han i politiken representerade alla kommunbor oavsett om de var invandrare eller svenskar. Att han själv skulle identifiera sig med någon samhälls- grupp var en främmande tanke för honom som moderat. Man tän- ker inte i de banorna, konstaterade han. Vilken betydelse tillmäter de representationsfrågan? Att erfarenheter bara kan representeras av dem som delar dessa har varit en av utgångspunkterna i demokratidebatten. Hur problema- tiserade då politikerna frågan om representation och vilken betydel- se ville de tillmäta den sociala representationen i förhållande till idé- och åsiktsrepresentation när det gällde invandrarnas intressen? Vil- ken typ av erfarenheter ansåg man att det behövdes för att arbeta med invandrarfrågor och skulle exempelvis just politiker med in- vandrarbakgrund vara bättre skickade än andra för att arbeta med invandrarfrågor? Vi vänder oss först till kategorin lägre allmänpolitiker, de flesta uppvuxna i och utan uttalade intressen för att specifikt ar- beta med invandrarfrågor. Nej, det finns ingen skillnad mellan in- vandrarpolitiker och andra i det avseendet, men de som arbetar med invandrar- och flyktingfrågor måste ha god kunskap om invandrarna och om deras kulturella bakgrund, är det sammanfattande slut- omdömet i denna politikerkategori. Det krävs inte att man själv är invandrare, men visst kan det vara så att just politiker med invand- rarbakgrund kan ha något särskilt att bidra med i invandrarpolitiska frågor, resonerar man. En av de intervjuade önskar sig att svenska politiker som arbetar med invandrarfrågor verkligen utnyttjade möj- ligheten att lyssna på invandrarerfarenheter. Han kommenterar detta med att Vi svenskar (!) har ibland en egenhet att tro att vi är bäst på allt och jag har märkt att andra kulturer kan vara före oss och som har löst problemen på andra bra sätt. Kunskapen om invandrare, invandrarkunskapen är ett viktigt tema för flera av de intervjuade politikerna. Kunskap behövs enligt en av dem även för att Invandrare kan missbruka den svenska välfärden. Svensken kan inte ana att de har blivit lurade. Ytterligare en annan politiker belyser problematiken från ett mycket annorlunda perspektiv. Hon berör både det dilemma som en minoritetsrepresentant kan hamna i, dvs. att få svårt att vinna gehör för sina synpunkter, och själva huvudproblemet om att kunna representera erfarenheter och intressen man själv inte har. Dels konstaterar hon att man kanske lyssnar lite mer på en svensk om han för fram de här kunskaperna, men framhåller hon att Men tro inte att en person som inte har upplevt hur det är att läm- na sitt hemland vet hur det känns. Man kan ju ha språkkompetensen men man måste också ha kulturkompetensen, kunna identifiera sig med dem som man skall företräda, resonerar vår socialdemo- kratiska politiker med flyktingbakgrund från . Bland högre allmänpolitiker är tongångarna i sak de samma i re- presentationsfrågan, men man formulerar sig på ett annorlunda sätt. I grunden gäller att man inte själv behöver vara invandrare för att kunna representera denna väljarkategori. Det räcker med att man är kompetent, kunnig och har hög integritet. Helst skall man ha vida kunskaper om världen, ha insikt om hur människor kan ha det. Det är viktigt att man är lite idealist och humanist, eller har humanis- men som sin lidelse, och dessutom har kunskap om sitt eget sam- hälle. Färdigheter som dessa kan man exempelvis skaffa sig genom utlandstjänstgöring, resonerar en av politikerna. När det gäller flyk- ting- och invandrarfrågor är det viktigt att man har bra människosyn och solidaritet, att man känner för rättvisa och jämlikhet gentemot andra. Till skillnad från lägre allmänpolitiker får den kunskap och kompetens som här efterlyses en vidare betydelse. Den begränsas inte till att handla om kunskap om invandrare och deras bak- grundskulturer utan syftar snarare till en av både rätta kunskaper och värderingar sammansatt hållning i invandrarfrågor. INVANDRARE SOM MEDBORGARE, VÄLJARE OCH POLITIKER Men visst, konstaterar en av de intervjuade högre allmänpoliti- kerna, Det är lättare att vara politiker för dem som man har en ge- mensam bakgrund med. Det handlar väldigt mycket om att förstå levnadsvillkor. Och han fortsätter: Jag med invandrarbakgrund vet vad det innebär att hamna längst ned på samhällsstegen. Vilken syn på representationsfrågan har då de politiker som i första hand har arbetat med invandrarfrågor under sin politiska kar- riär? Vi får inget direkt svar på frågan om invandrarbakgrunden är nödvändig för att man skall kunna företräda invandrarintressen. Däremot betonar man vikten av goda kunskaper i invandrar- och flyktingfrågor. Samtliga tre poängterar också att det är mycket tungt att arbeta med invandrarfrågor, inte minst beroende på att verk- samheten i invandrarnämnden täcker en hel rad av områden och arbetsfält med frågor om skolan, språkundervisning, bostäder och sociala problem. En av intervjupersonerna menar att man måste kunna visa vanlig mänsklighet för då klarar man det mesta. Men det kan också vara så att man ändå inte klarar av uppgiften. En före detta i invandrarfrågor aktiv politiker hade lämnat ord- förandeskapet i invandrarnämnden efter långvariga stridigheter med kommunen. Han var mycket bitter. Enligt hans beskrivning var in- vandrarfrågorna mycket inflammerade och Det kan vara riskabelt att vara invandrare och syssla med invandrarfrågor i kommunalpoli- tiken. Dessutom får man som invandrarpolitiker lätt dra en dubbel börda, dels ansvaret för invandrarfrågor, dels det vanliga kommu- nalpolitiska arbetet för hela väljarkåren, vilket gör att man till slut inte orkar längre. Detta tycks de vanliga svenska politikerna slippa, de skyller på bristande språkkunskaper för att inte behöva engagera sig i invandrarfrågor, resonerade han. Teoretiskt sett är det önskvärt att invandrar- och flyktingbeho- ven företräds i politiken av politiker med egna genuina invandrar- erfarenheter, men i praktiken tycks just denna kategori av politiker, med en vuxen invandrares upplevelser och erfarenheter av det svenska samhället och med invandrarfrågorna som arbetsområde, möta flest problem i det politiska arbetet. Medan lägre allmänpoli- tiker betonade behovet av invandrarkunskap och högre allmänpo- litiker såg lösningen i en mer ideologiskt orienterad humanism och kompetens i arbetet med invandrarfrågor, erfor de politiker som i praktiken hade ägnat sin politiska gärning åt invandrarfrågor med viss resignation detta som ett synnerligen svårt politikområde. Slutligen har vi frågan om ifall våra politiker ansåg att deras egen invandrarbakgrund förpliktigade dem att särskilt uppmärksamma invandrarväljarnas intressen. Med undantag för någon enstaka per- son uppfattade inte de tretton intervjuade politikerna sig själv som särskilda företrädare för invandrare eller flyktingar. Detta samman- fattar också på ett bra sätt våra resultat. Flertalet av de intervjuade politikerna varken ansåg sig representera invandrarväljarna eller kan anses vara representativa för de invandrargrupper som kommit till under de senaste årtiondenas flyktinginvandring. Som barn till invandrare, som flera av dem var, förefaller de dessutom snarare vara socialt representativa för den uppväxande generationen med utländskt påbrå men knappast för den vuxna invandrarbefolkningen. De ökade klyftornas medborgarskap – att institutionalisera det ojämlika medborgarskapet Av vår genomgång framgår hur invandrarnas sociala och politiska medborgarskap i betydande utsträckning präglas av ojämlikhet. En svag arbetsmarknadsposition och i praktiken begränsat politiskt in- flytande kännetecknar i varierande grad både naturaliserade och de- nizens. En teoretiskt möjlig förklaring till detta kunde vara en tids- mässig eftersläpning mellan statens beslut om formella rättigheter och deras praktiska genomförande. Mot den tolkningen talar dock det faktum att har klyftan snarare ökat än minskat. Vi nämnde inledningsvis hur problemet med invandrarinflytande direkt för oss till kärnfrågorna i dagens demokratidebatt och till frågan om på vilket sätt samhället kan garantera ett fullvärdigt de- mokratiskt inflytande för de grupper som har från majoriteten annorlunda intressen och erfarenheter. Många bedömer den liberal- demokratiska formen både som otidsenlig och otillräcklig för att lösa problemet för de samhällsgrupper som lider av en margi- naliserad position i samhället och i politiken. Man har sett lösningen i någon form av kompletterande grupprättigheter som kunde ga- rantera även dessa grupper en likvärdig demokrati, en demokrati som skulle ge dem en chans att få sina intressen erkända och tillgo- dosedda. Demokratins värde för de eftersatta grupperna handlar naturligtvis ytterst om huruvida även de kan få sina intressen inväg- da i de gemensamma politiska besluten, framhåller man (Kymlicka 1995). Den svenska modellens öppning för särintresserepresentation har nämnts som ett intressant experiment där invandrares indi- INVANDRARE SOM MEDBORGARE, VÄLJARE OCH POLITIKER viduella politiska rättigheter blivit kompletterade med möjligheter till grupprepresentation. Men mot bakgrund av deras position i ar- betslivet och i politiken, kan vi knappast påstå att denna modell för intresserepresentation har fungerat som en garant för social och po- litisk jämlikhet. En möjlig förklaring kan vara den allmänna nedtoningen av all korporativ representation . På grund av den eko- nomiska och ideologiska utvecklingen, dels den offentliga politikens minskade ekonomiska utrymme, den offentliga sektorns nedbant- ning och prioriteringen av ekonomisk effektivitet, dels nyliberalis- mens gynnande av marknadsinfluerad politisk ledningsstil, har den korporativa sammanjämkningen av skilda gruppintressen som ett tidigare viktigt led i den politiska processen alltmer trängts undan. Med andra ord har all korporativ representationen förlorat i bety- delse och därmed även den som specifikt gällt för invandrarintres- sen. Den svenska modellens uppkomst och eventuella fall har under engagerat många debattörer och statsvetare. Både slutsatserna som betygssättningen har varierat mycket allt be- roende på vilka aspekter av modellen som stått i fokus för debatten. De flesta är dock överens om att den svenska modellen i grunden är försvagad när det gäller sådana grundläggande drag som full syssel- sättning som det övergripande målet för arbetsmarknadspolitiken samt samförstånd och korporatism som politisk stil (Premfors 1999). Den andra förklaringen handlar om för den svenska modellen interna problem. Trots att den ofta tolkas som en modell för all särintresserepresentation är den i grunden en samarbetsmodell för arbetsmarknadens parter och staten, i historiskt perspektiv en mo- dell för att reglera konflikten mellan arbete och kapital. Som klass- baserad modell för klasspolitik ger den svenska korporatismen mindre spelrum för andra särintressen, och i realiteten underordnas dessa den grundläggande klassdimensionen. Även om korporatism ofta beskrivs och uppfattas som en möjlighet för samhällets alla or- ganiserade intressen att utöva politiskt inflytande, har i verkligheten endast de stora arbetsmarknadsorganisationerna och organisationer som bygger på folkrörelser ett mer reellt inflytande (Premfors 1999). Dessa villkor uppfyller inte invandrarorganisationerna även om de teoretiskt sett har en möjlighet att samverka med staten. Den tredje förklaringen handlar slutligen om invandrarorganisa- tionernas roll som korporativa intresseförmedlare. I den utsträck- ning som de över huvud taget har arbetat som representanter för särintressen har de i regel gjort detta i frågor som rört etnisk-kultu- rella problem, något som möjligen kan ses som en naturlig följd av hur de är organiserade, efter etnisk-nationell tillhörighet. Däremot har de frågor som är förknippade med invandrarnas sociala och po- litiska medborgarskap sällan funnit sin väg ens till riksorganisatio- nernas agenda. Riksdagsbeslutet om att invandrargrupper inte åtnjuter grundlagens skydd som minoritetsgrupper, vilket an- sågs följa av den internationella folkrätten, är naturligtvis också ägnat att tona ner frågan om invandrargruppers särintressen, och därmed även invandrarorganisationers roll som representanter för sådana intressen. Teoretiskt sett är den svenska modellens politikprocess öppen för invandrares särintressen. I praktiken har denna öppenhet haft sina begränsningar. Castles slutsatser om situationen i kan därmed sägas äga relevans för de svenska förhållandena. Enligt honom överbrygger inte formell jämlikhet som medborgare i sig ekonomisk eller social marginalisering eller ger delaktighet och makt i centrala ekonomiska och politiska institutioner. Och att vara medborgare är ingen garanti för skydd mot diskriminering (Castles 1994). För de invandrare som inte är svenska medborgare, denizens, skiljer sig vardagens sociala och politiska medlemskap i det svenska samhället drastiskt från den jämlikhet som deras formella rättigheter utlovar: Arbetslösheten är hög och den politiska underrepresenta- tionen ett faktum. Men även för naturaliserade svenska medborgare och deras i födda barn tycks villkoren vara relativt sett sämre. Till exempel löper enligt en genomförd arbetsmark- nadsundersökning andra generationens invandrare betydligt större risk än infödda svenskar att drabbas av arbetslöshet, trots i övrigt likartad bakgrund och likvärdiga skolbetyg: andra generationens invandrare, det vill säga de som är födda i , har betydligt sämre odds än jämförbara kamrater med helsvensk bakgrund, kon- staterar forskarna (990214). Den ökade klyftan mellan formella och reella medborgerliga rät- tigheter är ett generellt problem i det svenska samhället enligt be- tänkandet Nya villkor för ekonomi och politik (SOU 1993:16). Utredningen fastslår att demokratins samhällsordning grundar sig på det aktiva medborgarskapet och framhåller att medborgarens faktiska möjligheter att utnyttja sina rättigheter kräver att hon har tillgång till olika slag av resurser. Visserligen är de medborgerliga re- surserna internationellt sett relativt jämnt fördelade i det svenska samhället, resonerar utredningen, men ser den kraftigt ökade arbetslösheten som det allvarligaste hotet mot det aktiva INVANDRARE SOM MEDBORGARE, VÄLJARE OCH POLITIKER Vi kan bara tillägga att detta hot inte drabbar samhällsmedlemmar jämnt, utan i särskilt hög grad dem med in- vandrarbakgrund, och detta oavsett medborgarskap och om de är födda i eller ej. Mycket tyder således på att villkoren för vardagslivets medlem- skap i det svenska samhället inte endast följer det formella och juri- diska medlemskapet som denizen eller medborgarskap som naturali- serad svensk medborgare. I stället styrs individens faktiska medlem- skap även av medborgarskapets andra dimension, hennes medlem- skap i den dominerande kulturella gruppen, i nationen . finns det risk för en utveckling i riktning mot att det juridiska medlems-/medborgarskapet alltmer skiktas beroende av individens etnisk-nationella ursprung. som den svenska liberala medborgarskapslagstiftningen kan tolkas som att den nära följer jus soli-principen, bosättning(srätt) ger rätt till medborgarskap, tycks det praktiska medlems- och medborgarskapet i stället visa ökad tendens att följa jus sanguinis-principen, enligt vilken härstamning styr rätten till civila, sociala och politiska rättigheter. Att det råder ett motsatsförhållande mellan att formellt vara medborgare och ändå vara urskiljbar från andra medborgare genom etniskt ursprung eller kulturell tillhörighet blir allt vanligare i dagens samhällen. Men när dessa skillnader dessutom ger upphov till ojäm- likhet måste medborgarskapet ses som icke fullbordat (Castles 1994). Hur kan medborgarskapet göras mer inklusivt? Enligt t.ex. Leca möter dagens demokratier en viktig utmaning i att utveckla en medborgarskapssyn som är relevant för mångetniska och mångkul- turella samhällen, och där betoningen på nationell homogenitet er- sätts med ökad pluralism ifråga om kulturella och etniska identiteter (Leca 1992). Enligt Castles, som talar för ett mer jämlikt medbor- garskap och likvärdigt deltagande av alla samhällsgrupper, förutsät- ter detta viktiga institutionella förändringar. Han förespråkar multi- kulturellt medborgarskap som kombinerar universalitetsprincipen med rätt till olika behandling av samhällsgrupper med skilda värden, intressen och behov (Castles 1994). För det första betyder det jäm- lika medborgarskapet likhet inför lagen, dvs. det juridiska medbor- garskapets formella jämlikhet. Men detta är dock inte tillräckligt. Erkännandet av formella lika rättigheter leder inte nödvändigtvis till jämlikhet i fråga om respekt, resurser och möjligheter. Tvärtom kan ett sådant formellt erkännande i själva verket dölja och legitimera att vissa grupper missgynnas och diskrimineras. Att behandla t.ex. in- vandrargrupper lika trots att rådande förhållanden, lagar och policies i praktiken resulterat i till och med med tiden ökad marginalisering, är bara ett sätt att befästa ojämlikhet. Genom lämpliga politiska åtgärder bör staten motverka barriärer som är baserade på sociala markörer. Men hit hör också kraven på att behandla olika människor med skilda karakteristika, behov och önskemål och slutligen att erkänna sådana gruppskillnader som legitima i stället för att se dem som handikapp, avvikelser från majoritetsnormen. De institutionella förändringar som har ägt rum i den svenska modellens ideologiska och orga- nisatoriska bas, kan måhända bidra till ett mera inklusivt medborgarskap än dagens. Den liberala vågen bidrog till en generell ideologisk förskjutning från kollektiva identiteter och värden mot ökad individualism (1998). Tillsammans med internationalisering har man utpekat ökad individualism, som en av de två huvudsakliga drivkrafterna bakom den svenska modellens försvagning (Premfors 1999). De starka kollektiva identiteterna som grund för solidaritet och jämlikhet i samhällsbygget ger vika för en mer individualistisk livsstil, inte minst på grund av medborgarnas höjda utbildningsnivå.