sou · GNB351d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Genom att en förutsättning för förbudet är att all- mänheten har tillträde till tillställningen eller sammankomsten faller möten i slutna sällskap och sammankomster i hem och på andra platser där allmänheten inte har tillträde utanför tillämpningsområdet. För- budet omfattar dock även verksamhet som är att jämställa med tillställning eller sammankomst dit allmänheten har tillträde, dvs. då de faktiska omständigheterna utvisar att den är offentlig. Enligt 3 § skall den som bryter mot förbudet dömas till fängelse i högst eller, om omständigheterna är mildrande, till böter. 2.3.3Vissa bestämmelser om ekonomiska förmåner /DJHQ RP HUVlWWQLQJ WLOO VPLWWElUDUH För den som fått sin arbetsförmåga nedsatt till följd av smittsam sjuk- dom föreligger rätt till sjukpenning eller sjuklön om förutsättningarna härför i övrigt är uppfyllda. Den som inte förlorat arbetsförmågan men är smittbärare kan istället få ersättning enligt lagen om ersättning till Enligt 3 § har smittbärare rätt till ersättning av allmänna medel, s.k. smittbärarpenning, om han måste avstå från förvärvsarbete på grund av 1.beslut enligt smittskyddslagen eller livsmedelslagen (1971:511) el- ler föreskrifter som har meddelats med stöd av livsmedelslagen eller 2.läkarundersökning eller hälsokontroll utan att beslut har fattats men som syftar till att klarlägga om han är smittad av en samhällsfarlig sjukdom eller har en sjukdom, en smitta eller ett sår eller annan ska- da som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människo- föda. Utöver smittbärarpenning ges även rätt till resekostnadsersättning. Med smittbärare avses enligt 1 § den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha förlorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen eller den som för eller kan antas föra smitta utan att vara sjuk i en smittsam sjukdom. När det gäller de ovan angivna förutsätt- ningarna för smittbärarpenning skall noteras att ett beslut enligt smitt- skyddslagen endast kan avse en samhällsfarlig sjukdom. En ansökan om ersättning enligt lagen om ersättning till smittbärare görs till försäk- ringskassan vilken fattar beslut om ersättning (11 §). Vidare finns i la- gen närmare regler om bl.a. beräkning av smittbärarpenning samt sam- ordning med annan ersättning. Någon karensdag gäller inte vid smitt- bärarpenning utan ersättning utgår i ersättningsperio- den. I lagen ges även möjlighet att sätta ned eller dra in smittbärarpen- ningen i vissa fall. Ekonomiska förmåner i samband med smitta finns även reglerade i ODJHQ RP DYJLIWVIULD VMXNYnUGVI|UPnQHU P P I|U YLVVD och I|URUGQLQJHQ PHG VlUVNLOGD EHVWlPPHOVHU RP JUDWLV XQGHUV|NQLQJ RFK EHKDQGOLQJ DY |PlQ YLG YLVVD . I detta sammanhang kan även nämnas att ODJHQ RP DOOPlQ I|UVlNULQJ $)/ och I|URUGQLQJHQ RP YnUG DYJLIWHU P P I|U YLVVD innehåller bestämmelser om ekonomiska förmåner i form av bl.a. rätt till tillfällig föräldrapenning i samband med smitta hos barnet (4 kap. 10 § AFL) respektive avgiftsfri- het för vård och åtgärder enligt smittskyddslagen (4 § förordningen om vårdavgifter m.m. för vissa utlänningar). Enligt I|URUGQLQJHQ RP HUVlWWQLQJ IUnQ VWDWHQ L YLVVD |U DWW I|UKLQGUD VSULGQLQJ DY HQ VPLWWVDP VMXNGRP kan en enskild eller ett företag få ersättning från staten för kostnader och förluster som orsakats av att en myndighet ingripit enligt smittskyddslagen (dock endast beträffande vissa sjukdomar) eller enligt livsmedelslagstiftningen för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom. Förordningen innehåller närmare bestämmelser om i vilka fall sådan ersättning kan ges och hur ersättningen kan beräknas. Bland annat finns en särskild bestämmelse om möjlighet till ersättning om en myndighet låtit avliva ett sällskapsdjur. 2.3.4Epizootilagen (1980:369) Epizootilagen innehåller bestämmelser för att förhindra allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa (epizootiska sjukdomar). Vilka sjukdomar som omfattas av lagen anges i epizootiförordningen (1980:371). Enligt 2 § epizooti- lagen har den enskilde skyldighet att anmäla till veterinär om han har anledning att misstänka att ett djur i hans vård drabbats av epizootisk sjukdom. Det åligger veterinären att genomföra undersökning samt att i den utsträckning det behövs besluta om bl.a. förbud mot att besöka eller att lämna en fastighet där sjukfallet inträffat (3 och 4 §§ epizooti- lagen). Veterinären har också enligt 4 § förordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruktion en skyldighet att underrätta bl.a. Jordbruks- verket vid misstanke om epizootisk sjukdom. Vid konstaterat fall av epizootisk sjukdom har att om det behövs besluta bl.a. om ovannämnda förbud och om vissa andra åtgärder (5 § epizooti- lagen). Enligt 7 § epizootilagen får vidare , för att be- kämpa och förebygga epizootiska sjukdomar, meddela föreskrifter om olika åtgärder, däribland avlivning, smittrening samt skyddsympning eller annan förebyggande behandling av djur. anses också ha rätt att fatta beslut om dessa åtgärder i det enskilda fallet. Den centrala tillsynen över lagens efterlevnad utövas enligt 9 § epizootilag- en av medan utövar tillsynen inom länet. har rätt att meddela de förelägganden och förbud som uppenbart behövs och får även förordna om rättelse på den enskildes bekostnad. Lagen innehåller även bestämmelser om ersättning av stats- medel för kostnad eller förlust som uppkommit till följd av ett ingripan- de enligt epizootilagstiftningen (10 och 11 §§ epizootilagen). 2.3.5Lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur Lagen om bekämpande av salmonella hos djur innehåller bestämmelser om åtgärder för att bekämpa och hindra spridning av uppkommen sal- monellainfektion hos husdjur och djur som hålls i fångenskap. Jord- bruksverket får besluta om bl.a. slakt, isolering av djur, smittrening och andra åtgärder som är nödvändiga från bekämpningssynpunkt (1 §). Tillsynen över efterlevnaden av ovannämnda beslut utövas genom vete- rinär som utsett (3 §). får meddela de förelägganden som uppenbart behövs för lagens efterlevnad och får också förordna om rättelse på den enskildes bekostnad (4 §). Vissa be- fogenheter som ankommer på verket enligt lagen kan dock delegeras (5 §). I förordningen om bekämpande av salmonella hos djur (1984:306) finns bestämmelser om möjlighet till ersättning för den som orsakats kostnader och förluster på grund av beslut enligt lagen eller dess följdbestämmelser. 2.3.6Lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m. Lagen om provtagning på djur, m.m. avser enligt 1 § bl.a. kartläggning och kontroll av smittsamma djursjukdomar och åtgärder för att hindra spridning av smittsamma djursjukdomar. Enligt 2 § får föreskriva eller i det särskilda fallet besluta om provtagning eller undersökning. Verket får vidare besluta bl.a. om avlivning av djur, isolering av djur eller andra begränsningar i hanteringen av djur (4 a §). Om inte annat föreskrivits utövar enligt 7 § tillsynen över efterlevnaden av sådana föreskrifter och beslut som meddelats med stöd av lagen. Möjlighet finns att delegera viss tillsyn. får meddela förelägganden och förbud. 2.3.7Livsmedelslagen (1971:511) Livsmedelslagen innehåller bl.a. bestämmelser som syftar till att före- bygga uppkomst och förhindra spridning av smitta via livsmedel. Med livsmedel avses enligt 1 § matvara, dryckesvara, njutningsmedel eller annan vara som är avsedd att förtäras av människor med undantag av vara på vilken läkemedelslagen (1992:859) är tillämplig. Med livsme- del avses även dricksvatten. Lagens bestämmelser gäller med vissa un- dantag inte hantering av livsmedel i enskilt hushåll. Den gäller inte hel- ler hantering i kök i förskola eller fritidshem med högst två avdelningar (3 §). I lagen och de bestämmelser som följer av lagen finns detaljerade bestämmelser om bl.a. livsmedels beskaffenhet, hantering och saluhål- lande. Vidare finns bestämmelser om personalhygien och om livsme- delslokal. Enligt 24 § utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av livsmedelslagstiftningen medan utövar den närmare tillsynen inom länet. Den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet utövar tillsynen inom kommunen i den mån regeringen inte föreskrivit att den skall utövas av . har bl.a. rätt att få tillträde till områden, livsmedelslokaler och andra utrymmen och att där göra undersökningar och ta prover (26 §). Tillsyns- myndigheten får vidare meddela de förelägganden och de förbud som uppenbart behövs och kan även besluta om rättelse på den enskildes be- kostnad (25 §). Härutöver kan myndigheten under vissa förutsättningar ta hand om en vara och i vissa fall även låta förstöra den (27 §). 2.3.8Miljöbalken (1998:808) I har femton lagar som berör miljö- och hälsoskyddet sammansmälts, bl.a. hälsoskyddslagen (1982:1080) miljöskyddslagen (1969:387) och renhållningslagen (1979:596). Enligt 1 kap. 1 § miljö- balken är målet med balken att främja en hållbar utveckling och att till- försäkra nuvarande och kommande generationer en hälsosam och god miljö. 2 kap. i innehåller rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler. Ett flertal av hälsoskyddslagens bestämmelser återfinns i 9 kap. som rör miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Vissa av hälsoskyddslagens bestämmelser har istället tagits in i förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Med stöd av regler om hälsoskydd och därtill anslutande bestämmelser kan ingripanden göras i syfte att förebygga eller undanröja olägenheter för människors hälsa. Enligt 9 kap. 3 § avses med olägenhet för män- niskors hälsa – vilket begrepp ersatt hälsoskyddslagens begrepp sanitär olägenhet – en störning som enligt medicinsk eller hygienisk bedöm- ning kan påverka hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfäl- lig. I 9 kap. finns vidare bestämmelser som föreskriver att bostäder och lokaler för allmänna ändamål skall brukas på ett sådant sätt att olägen- heter för människors hälsa inte uppkommer och att de skall hållas fria från ohyra och andra skadedjur (9 kap. 9 § 1 st ) samt att ägare eller nyttjanderätthavare till berörd egendom skall vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra uppkomsten av eller undanröja olä- genheter för människors hälsa (9 kap. 9 § 2 st). Härutöver finns be- stämmelser bl.a. om avloppsanläggningar och anläggningar för grund- vattentäkter. Vidare finns regler som medger möjlighet att meddela föreskrifter i olika hänseenden om sådana behövs för att inte olägenhet för människors hälsa skall uppstå. Enligt 26 kap. 1 § skall tillsynsmyndigheten kontrollera efterlevna- den av och bestämmelser som följer av balken. Den närmare fördelningen av tillsynsansvaret framgår av förordningen (1998:900) om tillsyn enligt . När det gäller tillsynen över miljö- och hälsoskyddet inom kommunen, med undantag för sådan miljöfarlig verksamhet som kräver tillstånd, anges dock direkt i balken att den skall utövas av den eller de nämnder som kommunen bestäm- mer (26 kap. 3 §). För att kunna utöva tillsyn har myndigheten rätt till tillträde och att få göra undersökningar ( 28 kap. 1 §). Tillsynsmyndig- heten har vidare rätt att meddela förelägganden och förbud (26 kap. 9 §). Om det meddelade föreläggandet eller förbudet inte åtlytts, kan myndigheten begära verkställighet av beslutet hos kronofogdemyndig- heten (26 kap. 17). Möjlighet finns också att besluta om rättelse på den felandes bekostnad (26 kap.18 §). 2.4Bestämmelser i annan lagstiftning med anknytning till frågor som rör smittskyddet 2.4.1Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) I hälso- och sjukvårdslagen (HSL) återfinns de grundläggande reglerna för hälso- och sjukvården. har ansvar för att de inom lands- tinget bosatta erbjuds en god hälso- och sjukvård men skall även i öv- rigt verka för en god hälsa hos hela befolkningen (3 §HSL). Även kom- munerna har i några fall skyldighet att erbjuda hälso- och sjukvård, dock ej läkarvård. utövar tillsyn över hälso- och sjuk- vården. I 2–2 c §§ HSL finns de grundläggande principerna för hur sjukvår- den skall bedrivas. Målet är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Hälso- och sjukvården skall bl.a. bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet och främja goda kontak- ter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Så långt det är möjligt skall vård och behandling utformas och genomföras i samråd med patienten. Hälso- och sjukvården skall vidare arbeta för att före- bygga ohälsa. Upplysningar om metoder för att förebygga sjukdom el- ler skada skall när det är lämpligt ges till den som vänder sig till hälso- och sjukvården. HSL innehåller även bestämmelser rörande ledningen av hälso- och sjukvården. I 29 § redogörs med hänvisning till smittskyddslagens reg- ler för vem som har ansvaret för ledningsuppgifter rörande tvångsisole- ring. Bestämmelser om psykiatrisk tvångsvård finns i ODJHQ RP SV\NLDWULVN WYnQJVYnUG /37 och ODJHQ RP UlWWVSV\ NLDWULVN YnUG /59 . Ändamålet med tvångsvården är enligt 2 § LPT att se till att den som är i oundgängligt behov av sådan psykiatrisk vård, som ges efter intagning på sjukvårdsinrättning, blir i stånd att frivilligt medverka till erforderlig vård och ta emot det stöd som han behöver. När det gäller LRV har samhällsskyddet fått större betydelse. LPT och LRV är i stora delar samordnade men skiljer sig i vissa avseenden. /DJHQ RP SV\NLDWULVN WYnQJVYnUG /37 Tvångsvård enligt 3 § LPT får endast ges om patienten lider av en all- varlig psykisk störning och på grund av sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har ett oundgängligt behov av psykiat- risk vård, som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på sjukvårdsinrättning för heldygnsvård. Som ytterligare för- utsättning gäller också att patienten motsätter sig sådan vård eller till följd av sitt psykiska tillstånd uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett grundläggande ställningstagande i frågan. Samtliga tre förutsätt- ningar skall föreligga . Vid bedömningen skall vidare beaktas om patienten till följd av sin psykiska störning är farlig för annans per- sonliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa. Beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning för tvångsvård fattas av chefsöverläkaren vid en enhet för psykiatrisk vård och skall grundas på ett av annan läkare utfärdat s.k. vårdintyg. Tvångsvård enligt sådant beslut kan äga rum . Om patienten är intagen för frivillig psykiat- risk vård kan beslut om tvångsvård fattas även utan vårdintyg, s.k. kon- vertering, vilket beslut dock endast kan avse . Om ytterligare tvångsvård erfordras skall länsrätten efter ansökan av chefsöverläkaren besluta i frågan. Chefsöverläkaren skall genast besluta om tvångsvår- dens upphörande när förutsättningar för denna inte längre föreligger. Chefsöverläkarens beslut om intagning för tvångsvård eller avslag på begäran om att tvångsvården skall upphöra kan överklagas av patienten hos länsrätten. /DJHQ RP UlWWVSV\NLDWULVN YnUG /59 För den som fällts till ansvar för brottslig gärning eller är misstänkt för sådan gärning kan i vissa fall beslutas om rättspsykiatrisk vård. Enligt 31 kap. 3 § kan domstolen vid bestämmandet av påföljd för en gärning besluta om överlämnande till rättspsykiatrisk vård. För- utsättningarna, förutom att det måste vara fråga om ett brott där påfölj- den inte kan stanna vid böter, är att gärningsmannen lider av en allvar- lig psykisk störning och att det med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsbe- rövande och annat tvång. I beslutet kan domstolen under viss förutsätt- ning föreskriva att vården skall förenas med särskild utskrivningspröv- ning. Härutöver kan chefsöverläkaren vid en enhet för rättspsykiatrisk vård eller för rättspsykiatrisk undersökning besluta om rättspsykiatrisk vård för bl.a. den som är anhållen, häktad eller intagen i kriminalvårds- anstalt. Förutsättningarna är att den som beslutet rör lider av en all- varlig psykisk störning och med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sin personliga förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård som kan tillgodoses genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning samt att han motsätter sig sådan vård eller till följd av sitt psykiska tillstånd uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett ställningstagande i frågan. I de fall där beslutet inte fattats av en domstol i ett brottmål kan beslutet överklagas hos länsrätten. Enligt 3 § socialtjänstlagen (1980:620) (SoL) har kommunen det ytters- ta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. I 6 § SoL regleras den enskildes rätt till bistånd från försörjning och sin livsföring i övrigt om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Häri ingår också insatser för rehabilitering av missbrukare. har vidare enligt 11 § ett ansvar för insatser i syfte att förebygga och motverka missbruk av alkohol och andra beroendeframkallande medel. Nämnden skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och den vård han behöver för att komma ifrån missbruket. Vidare skall socialnämnden enligt 22 § SoL sörja för att den som behöver vårdas eller bo i annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller hem för vård och boen- de. Kommunen skall enligt 23 § (med undantag för LVM- och LVU- hem) tillgodose behovet av familjehem och hem för vård och boende. Närmare bestämmelser om sådana hem och om vårdens utformning finns i socialtjänstförordningen. Beslut som rör bistånd till vård och behandlingsinsatser m.m. kan endast överklagas genom s.k. kommunal- besvär. Beslutet prövas i laglighetshänseende men domstolen kan inte ändra det materiella innehållet i beslutet. Insatser enligt socialtjänstlagen bygger på friv illighet från den en- skildes sida. Lagen kompletteras dock i två fall av tvångsbestämmelser, nämligen lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Den sistnämnda lagen kommer dock inte att redogöras för här. /DJHQ RP YnUG DY PLVVEUXNDUH L YLVVD /90 Enligt 4 § LVM skall tvångsvård beslutas om någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen eller på annat sätt. En förut- sättning för beslut om vård enligt LVM är vidare att missbrukaren till följd av missbruket utsätter sin fysiska och psykiska hälsa för allvarlig fara, löper uppenbar risk att förstöra sitt liv eller kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Tvångsvård beslutas av länsrätten efter ansökan av socialnämnden och lämnas genom sär- skilda s.k. LVM-hem. För att möjliggöra att erforderliga smittskyddsåtgärder vidtages för att förhindra smittspridning finns en sekretessbrytande regel i 26 a § Enligt denna skall, en vid LVM-hemmet verksam person som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen och som får kännedom om att en intagen har en samhällsfarlig sjukdom, underrätta den som förestår vår- den vid hemmet om det inte står klart att det inte finns risk för smitt- spridning. I smittskyddslagen finns bestämmelser om behandlande lä- kares skyldighet att vid hivinfektion informera ansvarig läkare för LVM-vården. 2.4.4Sekretesslagen (1980:100) Enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100), SekrL, gäller sekretess inom den offentliga hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd och personliga förhållanden om det inte står klart att upp- giften kan röjas utan men för den enskilde eller honom närstående. Även smittskyddsläkaren omfattas av hälso- och sjukvårdssekretessen enligt 7 kap. 1 § SekrL. Vidare gäller sekretess för uppgifter hos social- tjänsten, polisen och kriminalvården (7 kap. 4, 19 och 21 §§). Sekre- tesslagen bygger på principen att sekret ess gäller mellan olika myndig- heter och mellan självständiga verksamhetsgrenar inom en myndighet (1 kap. 3 § SekrL). Undantag gäller för de fall myndigheten är skyldig att lämna uppgifter till annan myndighet enligt lag eller förordning (14 kap. 1 §), vissa angivna fall då uppgifter får lämnas trots sekretess (14 kap. 2 § SekrL m.fl. bestämmelser) och de fall i vilka den s.k. generalklausulen är tillämplig (14 kap. 3 §). Enligt generalklausulen får sekretessbelagda uppgifter i viss utsträckning lämnas mellan myndig- heter efter en intresseavvägning. Detta gäller dock inte hälso- och sjuk- vårdssekretessen i 7 kap. 1 §. Vidare gäller undantag från sekretess en- ligt 1 kap. 5 § i fall av s.k. nödvändigt uppgiftsutlämnande. Emellertid skall denna senare bestämmelse utnyttjas restriktivt. Motsvarande bestämmelser om sekretess inom enskild hälso- och sjukvård finns i 2 kap. 8–10 §§ lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. 2.4.5Bestämmelser på straffrättens område Svensk rätt saknar straffbestämmelse som är särskilt avpassad för över- föring av smittsam sjukdom från en person till annan. (BrB) innehåller emellertid ett flertal bestämmelser som beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan tillämpas på den som beter sig på ett sådant sätt att smittsam sjukdom överförs eller riskerar att överföras. I 3 kap. BrB finns ett antal bestämmelser som kan tillämpas vid överföring av smittsam sjukdom. Enligt 3 kap. 1 § BrB döms den som berövar annan livet för mord eller om brottet är att anse om mindre grovt för dråp (2 §). Orsakar någon av oaktsamhet annans död döms för vållande till annans död (7 §). Den som tillfogar annan person kropps- skada, sjukdom eller smärta döms för misshandel (5 §) eller grov miss- handel (6 §). Åsamkar någon av oaktsamhet annan person kroppsskada eller sjukdom som ej är ringa döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom (8 §). Slutligen döms den som av grov oaktsamhet utsätter an- nan för livsfara eller fara för svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom, för framkallande av fara för annan (9 §). Försök eller förberedelse till mord, dråp eller sådan misshandel som inte är ringa är också straffbart (11 §). Bestämmelser som kan bli aktuella att tillämpa finns även i 13 kap. BrB. Enligt 13 kap. 7 § kan den som framkallar allmän fara för män- niskors liv eller hälsa genom att förgifta eller infektera livsmedel, vatten eller annat, på annat sätt sprida gift eller dylikt eller överföra eller sprida allvarlig sjukdom dömas för spridande av gift eller smitta. Den som av oaktsamhet begår sådan gärning döms enligt 13 kap. 9 § för vårdslöshet med gift eller smittämne. Försök eller förberedelse till spridande av gift eller smitta är straffbart (12 §). 8QGHUV|NQLQJ EHWUlIIDQGH KLYVPLWWD L EURWWPnO Enligt 28 kap. 12 § får blodprov tas på den som skä- ligen kan misstänkas för ett brott som kan medföra fängelse, om syftet med provtagningen är att utröna omständigheter som kan vara av bety- delse för utredningen om brottet. Genom ODJHQ RP XQGHUV|NQLQJ EHWUlIIDQGH +,9 VPLWWD L EURWWPnO ges möjlighet till provtagning på en person som är misstänkt för brott även i vissa andra fall än ovan. Enligt 1 § skall en undersök- ning av den misstänkte äga rum om målsäganden begär det. Sådan be- gäran kan framställas avseende en person som är skäligen misstänkt för sexualbrott, varigenom hivinfektion kunnat överföras till målsäganden. Begäran kan också framställas avseende någon som är skäligen miss- tänkt för annat brott om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att hivinfektion kunnat överföras till målsäganden genom brot- tet. Enligt 2 § fattas beslut om undersökning av åklagare eller domstol. Målsägande och åklagare skall underrättas om resultatet av undersök- ningen. 3Smittspridning i och i omvärlden I kapitlet redogörs för förekomsten av smittsamma sjukdomar i såväl nationellt som svenskt perspektiv. I avsnitt 3.4 behandlas särskilt vissa frågor om hivinfektion.