sou · GNB384d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Ett pris som det civila samhället får betala blir att utbildning i allt högre grad uteslutande ses ur perspektivet ekonomisk nytta. Andra argument för studier – jämlikhet, personlig utveckling och inte minst för demokratins skull hörs inte i dånet från ekonomismens ångvält.65 En annan sidan är upplösningen av många gränser: mellan fritid och arbete (distans- arbete), mellan det privata och det politiska (arbetsfördelning i hemmet) och den mellan stat och civilt samhälle. En kommentar blir att det mesta känns välbekant och inte särskilt nytt – man skulle kunna se det som en förskjutning av perspektiv snarare än en be- skrivning av ett helt nytt samhälle. En central tanke är att individer i detta samhälle bygger identiteter genom att välja levnadsstilar ofta genom valet av konsumtion, åsikter etc. På så sätt försöker man skapa sina egna biografier. Ett sådant samhälle utmanar både den traditionella synen på civilt samhälle och på folkbildning – bådas historia är starkt knutet till traditionella kollektiva identiteter och till det moderna samhället vars vision tecknades . Vad blir ett civilt samhälle och demokrati i ett sådant samhälle och hur kommer folk- bildningen in? För att förhålla sig till detta utmanas det civila sam- hällets traditionella mönster – i inte minst folkrörelserna. En sådan utmaning är det civila samhällets ställning hos de som inte klarar detta risk-samhälle – den tredjedel som hamnar utanför i ett möjligt två tredjedelssamhälle. Utifrån demokratins värdebas hand- lar utmaningen om att vara ett motstånd mot detta utanförskap, som innebär såväl brist på pengar och kulturell utarmning som underord- ning och den brist på autonomi, som arbetslöshet och bidrags- beroende skapar66. För folkbildning handlar det om att bidra till att stärka dessa gruppers sociala nätverk och bidra till deras förmåga att bygga kulturella identiteter, på ett sätt som inte ytterligare skapar utan- förskap. Ett annat värde som delvis är relaterat till utanförskapet är stödet för pluralism – att identiteter kan byggas som ansluter till den mångkulturella karaktären i detta samhälle. Samhället som här tecknats karaktäriseras av brist på homogenitet – med livsstilar som formats med diverse olika utgångspunkter. Utanförskapet är i hög grad relaterat till att man är främmande för den dominerande kultu- ren. Ett stöd för pluralism, såtillvida att man ges möjlighet att själva skapa en egen autonom identitet blir ett realistiskt sätt att bidra till ett civilt samhälle, som är anpassat till denna verklighet. Hur är studiecirkeltraditionen inför en sådan värld? Ser vi till studiecirklarna – liksom folkbildningen i stort – förefaller det vara mycket väl anpassat till att motsvara krav från ett samhälle som hyllar pluralism som värde. I själva verket framstår det som en historiens lyckträff eller ironi att ett system med så starka band till framväxten av det samhälle som vi antas lämna framstår som svaret på ett post-modernt samhälles utmaningar67. Mångsidighet fann man i boken vara det mest slående draget när man be- traktade studiecirkelverksamheten som helhet68. Fokuserar vi på pluralismen i innehåll så kan man konstatera att det är minst sagt rikt varierat. Jämför vi med den brist på variation som återfinns i det offentliga skolsystemet blir detta tydligt. Ett skäl till detta är natur- ligtvis avsaknaden av nationella läroplaner. Ett annat är troligen också att såväl studieförbund som folkhögskolor har varit tvungna att leta efter nya områden för att behålla sin verksamhet eller för att expandera – expansionen har ju sett över seklet varit enorm. Flexibi- liteten, som en del uppfattar som närmast lösaktighet, när det gäller vad man kan ägna sig åt, har inneburit stora möjligheter för olika intressen att kanalisera sina behov genom studiecirkelverksamheten. En annan mer idealistisk aspekt på mångfalden är att den tidigt deklarerades som ett ideologiskt värde inom folkbildningen69. Detta tema är mycket intressant ur demokratisynpunkt, såtillvida att det utgör en utmaning av ett visst drag i den demokratiteori som vi tidigare diskuterat, nämligen att det finns en slags gemensamt för- nuft som gör att vi kommer fram till det riktiga och rimliga över olika gränser. I stället för det gemensamma förnuftet skulle man kunna visa på betydelsen av mångfald för demokratin – att var och en kan utveckla sina åsikter, sina intressen och finna likar som skaffar kunskap för att bygga under sina möjligheter att verka för sina behov. Ett sätt att se på demokratin och politiken är rimligen att se det som en arena för fredliga lösningar på konflikter, där kom- promiss och förhandling är centrala. Så sett blir det viktigt för med- borgarna att kunna formera sig, bilda sig, och föra fram sina krav. Genom sin brist på enhetlighet kan olika särarter få utrymme inom folkbildningen. Om man har ett bestämt religiöst intresse, som i Cirkelsamhälle som ägnar sig åt livsåskådnings- frågor i en kyrklig inramning kan man göra detta i folkbildningen, men knappast i komvux. Ett annat exempel från samma skrift är , som ägnar sig åt att odla finsk kultur via körer och att bygga en kantele i cirkel. Denna möjlighet att odla personliga intressen och fördjupa dem innebär att folkbildningen underlättar och bidrar till mångfald snarare än enhetlighet. Det finns en lång tradition, där respekt för andra synsätt och åsikter förknippas med demokrati. Inte minst i kamper mellan demokratiska och totalitära perspektiv finner man detta tema i folkbildningstraditionen. Så långt kan vi konstatera att studiecirklarna både är ett bra system och att det faktiskt fungerar som en plats att odla särarter och att pluralismen därmed får en studiemässig motsvarighet. Det finns dock en baksida. Inledningsvis utpekades det framväxande samhällets allt hårdare karaktär av att skapa ett utanförskap hos en stor minoritet – arbetslösa, invandrare, personer som lever på till- fälliga arbeten. Att denna nya underklass redan står utanför ett aktivt deltagande i demokratin framgår av siffror på valdeltagande och andra indikatorer. Att inkludera dessa i det civila samhället, som aktiva medborgare, som arbetar för att förbättra sin ställning fram- står som den verkliga utmaningen. Detta är i första hand en ut- maning som de själva kanske måste ta tag i, folkstyre för och genom folket, men det kräver det existerande systemets stöd – rörelsers och folkbildningens. Nya sociala rörelser har ofta setts som ett hopp för det civila samhällets vitalisering. Man refererar t.ex. ofta till miljö- och kvinnorörelser. De är knappast nya och förefaller vara knutna till den lyckliga två tredjedelen av befolkningen. Utmaningen handlar alltså om helt andra rörelser som har sin naturliga hemvist bland de grupper som håller på att falla utanför – rörelser för långtidarbets- lösa och tillfällighetsarbetande och för invandrare. Det handlar då också om studieverksamheter som uppstår i relation till dessa gruppers behov. Studiecirkel – institutionen är perfekt för detta ändamål, men siffror visar, som vi redan sett att det krävs stora sats- ningar för att utsträcka det civila samhället till de som mest hotas av det framväxande samhället. Hur står det då till med demokratin inom cirklarna – har deltagarna något att säga till om? För det första handlar det om maktfördel- ningen inom den enskilda cirkeln – som vi kan kalla inre demokrati. En annan aspekt är i vilken mening deltagaren har inflytande över beslutsfattandet inom studieförbundet i stort. I det första fallet är det rimligt att tänka i termer av deltagardemokrati medan det i det andra fallet rimligen handlar om en demokrati via val av represen- tanter. Begreppet deltagardemokrati hör hemma i den demokrati- teoretiska diskussionen, sedan långt tillbaka. I grunden var det en sådan man fann i de antika grekiska exemplen. Som utopi har den deltagardemokratiska synen haft sin motpol i teorier som närmast använt sig av liknelser med en marknad: demokrati där eliter fritt konkurrerar om folkets röster. Den senare synen förefaller inte stå långt från den politiska verklighet, där åsikter säljs via reklambyråer. Denna senare vardagsverklighet har inte bara kritiserats utan även getts teoretiskt stöd av demokratiteori, som använder marknads- metaforer. Att studiecirklar arbetar efter demokratiska former är ofta upp- fattat som deras viktigaste särdrag – som leder till att de framstår som en utomordentligt rar och intressant blomma i den pedagogiska terrängen. En sida av detta har vi redan berört – självbildnings- tanken. Denna handlade i grunden om att man i kollektivet tog hand om sin egen bildning. Detta kunde dock ske i olika former – alltså inte nödvändigtvis i studiecirkelform. Däremot låg ett pedagogiskt credo i begreppet, nämligen att deltagaren själv tolkade och tog till sig stoffet utan förmedlande händer och tillrättalägganden gjorda i efterhand.70 Icke desto mindre handlade självbildningstanken om att deltagarna som kollektiv eller individuellt hade makt över bild- ningen innehåll och form. Ser man till beslutsfattande kring människors lärande i allmänhet finner man en stor variation redan på den principiella nivån. Å ena sidan har vi personalutbildning, där inriktning, innehåll och del- tagande i princip faller utanför demokratisk kontroll. Det offentliga skolväsendet formas genom den representativa demokratins beslut. Å andra sidan finns inom skolans eller klassrummets ram ett in- flytande som är starkt begränsat av nationella beslut kring vad som skall läras och hur det skall värderas. Detta sätter starka gränser för den inre demokratin i den läroplansstyrda vuxenutbildningen. I praktiken betyder detta att såväl lärare som studerande har be- gränsad makt över framför allt innehållsfrågor. En fallstudie av komvux-verksamhet gav exempel på besluts- fattande, där visserligen studerande påverkar verksamheten men på mycket begränsade områden och i former som är informella och där enskilda elever påverkar utan att det finns garantier om att majorite- ter finns bakom.71 I allmänhet fattade lärare alla beslut som rörde studiernas kärnfrågor, något som eleverna fann legitimt. Man skulle kunna säga att beslutsfattandet påminde om det som sker i en något patriarkalisk familj – inte demokratiskt, som i en förening, men inte heller auktoritärt som i en ordergivande organisation. Hur kan studiecirklarna placeras in i detta landskap? För det första har folket genom sina valda representanter i ett mycket svagt inflytande över verksamheten – ingen styrning via läroplaner och inga betygssystem, som styr studiemönstren. Det enda är statsbidragets krav uppsatta som en del allmänna mål och så krav på utvärdering av verksamheten. Den andra sidan av den repre- sentativa demokratiaspekten är studiecirkeldeltagarens inflytande över studieförbundets verksamhet. Här förefaller det, som att detta inte alltid föreligger. I de flesta studieförbund utgör inte studie- cirkeldeltagarna basen för valen av representanter, utan i stället medlemmarna i de organisationer som är knutna till studieför- bunden. Många deltagare är naturligtvis knutna till dessa organisa- tioner, men någon klar formell koppling mellan de enskilda del- tagarna och besluten ovanför den enskilda cirkelns nivå finner vi inte i de flesta av studieförbunden72. Man skulle kunna säga att den representativa demokratin därmed ofta blir svajig på det formella planet – beslutsfattandet är visserligen formellt sett demokratiskt, men basen utgörs inte av studiecirkeldeltagarna. Många saknar där- för helt formellt inflytande över verksamheten utanför den cirkel de deltar i. Grunden till detta får sökas i den tid, när cirklarna i första hand var instrument för folkrörelserna. I viss utsträckning är de ju det fortfarande, men stora delar av verksamheten har inte denna koppling. Möjligheterna för att deltagarna skall kunna utöva självbe- stämmande inom den enskilda cirkeln är formellt sett mycket större än på andra håll där lärande organiserats. Det finns få restriktioner på nationell nivå utan verksamheten formas inom enskilda studie- förbund och deltagandet är fritt och frivilligt. I sin studie av cirkel- ledare gjorde en distinktion mellan tre olika slags cirklar – undervisnings- diskussions- respektive hantverkscirklar – som torde ha stor betydelse för deltagarnas självbestämmande. I diskus- sionscirklarna förefaller jämlikheten mellan deltagare och ledare vara störst. Vidare tycks bestämmandet över diskussionens innehåll vara mest uttalat, även om man i allmänhet utgår från ett studiematerial. Av ledarnas beskrivning att döma förefaller dessa cirklar ha drag av den kollektiva självbildning, som av en del setts som traditionens essens. I studie av relationen mellan studiecirklar och föreningar finns ett fall, som har denna karaktär – en cirkel i an- slutning till hembygdsföreningen. observerar hur cirkel- deltagarna tar initiativ genom att föra in teman som de tycker an- sluter inklusive att man tar med sig historiska fynd man gjort hemma för diskussion i cirkeln. I detta fall fattar man även beslut om praktiska åtgärder utanför cirkeln för att utveckla historie- intresset/turismen. I hantverkscirklarna förfaller mönstret vara annorlunda – här är takten individualiserad och ojämlikheten mellan ledare och deltagare större. Det samtal som empiriskt beskrivits handlar primärt om andra saker än cirkelns innehåll. I undervisningscirkeln blir ojämlikheten mellan deltagare och ledare ännu tydligare – här tycks deltagaren redan genom sin an- slutning till cirkeln underordna sig en oskriven läroplan, som föreligger redan på förhand och som ledaren sedan undervisar från. I ett pågående projekt har studerat beslutsfattandet i cirklar närmare via deltagande observation. Det handlar om ett be- gränsat antal cirklar och preliminära analyser, men han har belyst problematiken ingående. Hans preliminära tolkningar visar att cirkelns arbetsform inte är enhetlig i beslutsfattandets former. I en cirkel centreras hela processen kring ledaren, som på ett närmast patriarkaliskt sätt fattar alla beslut. I en annan finner vi mycket genuint samarbete i att forma arbetet. I ytterligare en annan uppstår en avsaknad av röd tråd genom att inget ansvar för processen tas av någon. Ett centralt problem, när det gäller den inre demokratin i många cirklar, är att de viktigaste besluten redan tagits innan och utanför cirkeln – innehåll, studieplan och litteratur är redan be- slutade av personer på en högre nivå i studieförbunden. Det blir en kurs. Demokratins arbetsformer, som vi vant oss vid i föreningsmöten och i andra beslutande församlingar, innehåller en rad rutiner. Dessa har sin grund i att säkerställa att alla åtminstone i princip har en lika stark röst, liksom att det finns en majoritet bakom besluten. Något motsvarande förefaller inte finnas i cirklarna. Snarare är det en påfallande informalitet, som dominerar. Denna informalitet kan förenas med alla former av maktstrukturer – från den patriarkaliska till den anarkistiska, som exempel visar. och har det trevligt, men utan att demokratiskt beslutsfattande nöd- vändigtvis går att spåra i cirkeln. Om beslutsfattandet är demokra- tiskt tycks det inte ske efter någon tydlig ordning eller standard- rutin. Detta torde ofta betyda att ledare eller på annat sätt röststarka definierar situationen. Denna informalitet skapar rimligen ett friare umgänge, som kan anses vara viktiga för byggandet av relationer – vi har redan pekat på detta. Problemet blir dock att det inte är tillräck- ligt, vilket vi ser när informaliteten förenas med icke-demokratiskt beslutsfattande. En slutsats som man kan dra blir att variationen mellan olika cirkeltyper är stor när det gäller den interna demokratin. Det är ett spann där ena ytterligheten är en kamratcirkel, där samma deltagare möts år och gemensamt fattar beslut om vad de skall studera varje termin. Den andra polen är verksamheter där deltagare samlas för att bli undervisade i ett bestämt innehåll, som t.o.m. kan vara noga reglerat t.ex. navigationskurser för s.k. skepparexamen. Från relationer, samtal, kunskap, identitet och inre demokrati till handling Via olika synsätt på demokrati har jag sökt teckna olika bilder av studiecirklarna, men ett försök till helhetlig syn bör nog kröna resonemangen. Det förefaller mig rimligt att betrakta demokratin som en process som bör innehålla ett antal länkar i en kedja. Det som varit aspekter blir då här länkar. För att demokratin skall bli fullödig krävs att hela folket är involverat och att dessa solidariskt verkar för att demokratiska beslut faktiskt genomförs: att folkets ansvar bygger på folkets makt. Medborgarna måste därför ha möjlighet att skapa sig en plattform för åsiktsbildning, som i någon mening ger dem en oavhängighet mot den strategiska åsiktspåverkan som de utsätts för från olika håll. Detta kräver kunskap. De måste bedöma och värdera intrycken73. Detta sker bäst i tvångsfria samtal. Männi- skor bör även ha möjlighet att forma åsikter och handling med ut- gångspunkt från olika särarter, intressen och identiteter. Vårt sam- hälle som präglas av mångfald och brist på enhetlighet kräver att majoritetssynvinkeln inte undertrycker minoriteters röster. Men i slutändan av kedjan måste handlings- eller maktaspekten finnas där – hur kan åsiktsbildningen forma samhället? I studiecirkelsamman- hanget: Stärker studiecirklarna det civila samhällets makt? Studiecirklar måste anses vara den pedagogiska verksamhet som bäst motsvarar det civila samhällets krav: i dessa kan medborgare fritt studera det de själva anser vara av intresse. Det finns jäm- förelsevis få restriktioner när det gäller att sätta sig in i samhälls- frågor utifrån olika värdegrunder. De är lättillgängliga, en del av vardagen och är ett massfenomen. Få yttre hinder finns för att arbeta på ett demokratiskt sätt – få regler från stat eller annat håll som reducerar deltagarnas självbestämmande inom cirkeln. I studie- cirkeln ligger därför en utomordentlig potential för det civila sam- hället. Denna potential, som ju också är en utopi, realiseras på många sätt. Den kritiska frågan blir dock: Kan mer av utopin bli verklighet? I genomgången av de empiriska undersökningarna finns ett genomgående mönster av att cirklarna på olika sätt bara lyckas delvis med sin demokratiska mission. Deltagandet är i ett internationellt perspektiv enormt. För kvinnorna är det särskilt tydligt att cirklarna är en del av vardagen – här involveras de som har minst makt i högre grad än de mäktigaste. Å andra sidan är inte hela folket med. De som visar tecken på att stå utanför den svenska demokratin genom lågt valdeltagande och låg politisk representation liksom aktivitet – främst invandrare och arbetslösa – visar även tecken på att stå utanför cirkelsamhället. Cirklarna blir därför en bas för byggandet av horisontala relationer inom den relativt lyckligt lottade majoriteten. När det gäller demokratins stora utmaning – att motstå ett växande utanförskap bland invandrare och arbetslösa – är detta en utmaning för studieförbunden också. Cirkelns potential att vara en demokratiskt arbetande studieform får bara ett halvhjärtat genomslag – i många cirklar saknas ambitio- nen och ofta förefaller medvetenheten hos cirkelledare vara begrän- sad – det saknas belägg för att det finns rutiner som säkerställer demokratin inom cirklarna. Snarare tycks man i vissa studier finna en informalitet, bakom vilken man kan finna såväl ett patriarkalisk styre eller en slags djungelns lag. Att det alltid handlar om att man bygger horisontella relationer blir därför tveksamt. Informaliteten betyder säkert mycket för att få människor att känna sig accepterade och har på så sätt en slags stärkande effekt, men det är otillräckligt för att man skall kunna tala om en inre demokrati. Trots detta finns det massor av exempel på att man arbetar demokratiskt. Delvis tycks detta hänga ihop med vilken typ av cirkel det handlar om, så till vida att man kanske oftare finner exempel på demokratiskt arbete i diskussionscirklar. Cirklarna fungerar ofta som en plats för en tvångsfri överlägg- ning om samhällsfrågor, men samtalen sker inte sällan på margi- nalen: De flesta cirklar har ett innehåll, där sådana diskussioner inte är huvudaktiviteten, utan det sker då vid sidan av – på raster och medan händerna sysselsätts av cirkelns ämne. Många sådana över- läggningar utmynnar i att man aktivt söker påverka samhället, men ett övergripande intryck är att samhällspåverkan sällan blir synlig i de studier som gjorts av verksamheten. Detta intryck kan bero på att handlingen är individualiserad och att den finns i en icke-kollektiv form och att det är detta som ligger bakom osynligheten. För att kunna bedöma studiecirklarnas betydelse för demokratin ur handlingsaspekten behöver två omständigheter anföras. För det första har deltagandet i studiecirklar många andra betydelser än de som direkt kan anses ha med demokrati att göra. Detta gör att demokratiaspekten så att säga konkurrerar med andra behov som deltagarna har. Man använder dem för att lära sig bestämda saker, för att utveckla personliga intressen eller för gemenskapen man finner74. I Cirkelsamhället finns en utförlig genomgång av de sam- hällsvärden som cirklarna tycks ha, när man analyserar deltagarnas berättelser om sina studiers betydelse. Det handlar t.ex. om bidrag till att upprätthålla en folklig kultur liksom att vara en bas för utveckling av gruppers identiteter. Uppen- bart är ju att verksamheten spelar stor roll för lärandet – inte minst genom att vara informellt och anpassat till deltagarnas genuina in- tressen torde det ha effekter i vardagen på ett annat sätt än formell skolning. Ursprungligen var det ju bildningen det handlade om. Själva huvudkonklusionen i studien blev att denna mångfald och variation var det mest utmärkande draget i cirkelverksamheten. Det finns skäl att slå vakt om detta och inte införa ett enda kriterium på cirklarnas framgång. ABF:s förste ledare, dömde redan i cirklarnas barndom ut detta som enfald. Demokratin är alltså central, men andra värden väger även tungt. Ur deltagarnas syn- vinkel blir detta särskilt tydligt, men detsamma torde gälla ur en samhällelig synvinkel. För det andra måste man betänka att cirklarna från början var en specialiserad del av folkrörelserna. I dem bedrevs studier – man skaffade sig kunskaper och formade ståndpunkter, men det var i rörelserna som man agerade för att forma samhället. Studierna skulle vara nyttiga för rörelserna75. När så studiecirkelverksamheten i allt högre grad blir autonom från rörelserna förefaller det rimligt att detta sker till priset av att studierna förlorar i maktdimensionen – det finns en självklar plattform att agera från. min har kanske inneburit att cirkelverksamheten inte dragits med i rörelsernas kris, men priset har möjligen varit en försvagning av cirklarnas bidrag till att forma samhället. En annan sida av denna försvagning är iakttagelsen att demokratin och det civila samhället betyder mindre för att forma samhället än . Demokratins genombrott innebar att väldigt många människor blev direkt in- volverade i beslutsfattandet i stat och kommun. På samma sätt växte det civila samhället starkt genom rörelserna. En annan sida av det demokratiska beslutsfattandet var olika andelsverksamheter, kooperativa verksamheter etc. Allt detta bedrevs på lokal nivå i liten skala, men med många inblandade. Det är slående hur oerhört många verksamheter som länge under vårt sekel drevs av med- borgarna själva – från de klassiska rörelserna till eldistribution och anläggning av fotbollsplaner – via demokratiskt beslutfattande. Det som sedan hänt är en slags nedmontering av medborgarnas vardagliga bidrag till skötseln av samhället. Många faktorer har bi- dragit, som ju är välkända. Många verksamheter sköts nu av an- ställda, som också dominerar beslutsfattandet – t.o.m. rörelserna har också blivit arbetsplatser.