sou · GNB313 · 2000-01-01 00:00:00 — Det sägs ofta att massmedierna har övertagit folkets roll att formulera önskemål om innehållet i demokratins beslut. De flesta politiska förslag som kommer fram i medierna är inte uppfunna av journalister utan syns i intervjuer med upphovsmännen och i artik- lar av debattörer från de stora organisationerna och myndigheter- na. Den form i vilken populära medier kan formulera politik – till exempel debattprogram, intervjuer, ledare och debattartiklar – kan man inte rösta om i . Lagstiftningen kräver andra för- beredelser och andra, juridiskt mer gångbara formuleringar. Det som kan hända med mediernas politiska förslag är att de blir föremål för resolutioner på partiernas möten och kongresser och med tiden kommer in i motionerna till . Därmed har medierna matat den politiska process som beskrivs av den första tankelinjen. Eller, att mediernas förslag blir föremål för organisa- tioners vidare utredningar och blir del av den politiska processen enligt den andra tankelinjen. Det har också hänt att politiska idéer från medierna har blivit föremål för myndigheters och departe- ments egna (snabb)utredningar och därmed kommit in i det politiska beslutsfattandet enligt den tredje tankelinjen. ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST Efterkrigsregeringarna i har förvisso fått enstaka idéer från gräsrötter och flera idéer från LO, SAF och LRF. Särskilt LO har fått gehör. Men de många och stora idéerna kommer från egna analyser, kraftfulla generaldirektörer, egna experter, utredningar eller kommissioner. Det mesta av det demokratiska beslutsfattan- det kan inte beskrivas som beställningar från väljarkåren eller eliter och dem närstående organisationer, det är statsmakternas egna initiativ. Så långt demokratins funktionssätt. några ord om dess rela- tion till etiken. Vi och dom: att övervinna dubbelmoral Dubbelmoral är det vanligaste i mänsklighetens historia, dvs. skilda normsystem för in-grupp och ut-grupp, olika regler för vi och dom. Transaktioner och handlingar inom en grupp följer vanligen regler knutna till föreställningar om den egna gemenskapens rättigheter och skyldigheter, respekt och ritualer, gåvor och gengåvor. I transaktioner med andra grupper gäller inte dessa regler. Här är skyldigheterna mindre, man får gå längre i att tala nedsättande om motparten, lura de utomstående, hugga till med rövarpriser, ta ut ockerränta, och på andra sätt handla stick i stäv med de regler som gäller för transaktioner inom gruppen. Demokratin bryter med dubbelmoralen. Motståndaren skall ha rösträtt och alla de andra demokratiska rättigheterna. Fienden skall ha yttrandefrihet. Främlingen som bosatt sig här skall ha samma rättigheter som du som bott här . Inom demokratin kan man acceptera de annorlunda, acceptera olikheter, prata och skämta om dem, acceptera alla olika slags människor som lika värda. Till civiliserat demokratiskt liv hör att de som så vill får fira sin olikhet av hjärtans lust. Magnifikt firar irländare dag i . De homosexuellas parad i är legendarisk. (Därmed är inte sagt att skattemedel bör utgå till att fira etniska eller sexuella minoriteter. som vill vara ett Förenta Natio- nerna i miniatyr ger stort skattestöd till invandrargrupper. Det har skapat politiska klyftor och etniska stridigheter. sexuella firandet – liksom det religiösa – passar nog bäst i den privata sektorn.) När andra hälft blev ett betydande invandrarland utbröt först en slags tystnad om etniska skillnader. I den jämlikhetens stamort på jorden som ville vara fick inga sådana olikheter tillerkännas betydelse; det skulle skolan, folk- rörelser och medier se till. Men snart upptäckte vi att vi löser inga problem genom att be svenskarna att hålla tyst om etniska skill- nader. finns inte bara jämlikhet utan också individualism i det svenska värderingsklimatet. Därmed borde vi kunna acceptera en ökande uppskattning också av etnisk individualitet. Strävan mot en enhetsmoral märks i flera livsområden. I upp- brottet från dubbelmoralen gör demokratin gemensam sak med kristendomen och kapitalismen. Alla de stora religionerna har kritiserat dubbelmoralen. För att göra alla folk till lärjungar måste apostlarna göra upp med sin tids dubbelmoral som gjorde åtskillnad mellan ett utvalt folk och andra icke-utvalda folk. sade i : Mig har lärt att icke hålla någon människa för ohelig eller oren. drev framgångsrikt lärans internationalisering: Här är icke jude eller grek, här är icke träl eller fri, här är icke man eller kvinna, alla ären I ett i . Problemen med dubbelmoralen har emellertid kommit tillbaka när det visar sig att inte alla folk blir lärjungar. Under dubbelmoralen i ekonomin är handel över gruppens gränser episodisk och präglad av misstro och lurendrejeri. I värsta fall blir affärerna som vikingaraider med våld och utpressning i marknadsföringen, inte fredlig reklam om varornas förtjänster. Transaktioner i ett sådant system blir mest förstagångsköp, åter- köp blir inte regel. Man är mer intresserad av att göra en enstaka storslam än att sätta upp ett långsiktigt regelbundet flöde av varor och tjänster i vilket varje upprepad transaktion innebär en liten men relativt säker vinst som kan ackumuleras till en stor för- mögenhet. Lån och krediter kan inte tillhandahållas rutinmässigt på stabila villkor; de egna gynnas i stället på de andras bekostnad. Den ekonomiska dubbelmoralen lever kvar i vår tids kompis- kapitalism och dess husbankers kreditgivning. Vi ser den i ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST rövarmoralen bland dussintalet kapitalfurstar och deras hov och hejdukar i . Vi ser den i i släkten olika företag. Vi ser den i massiv skala i olika kapitalistkretsar och deras husbanker. Här fuskar bankerna med bokföringen; de vågar inte öppet förnedra sig själva och öppet förolämpa kompisarna med att offentligt bokföra och kräva in lånen eller sätta låntagaren i konkurs. Det gäller några av världens största banker. Marknadsekonomins enhetsmoral verkar vara en gradfråga. Demokratins enhetsmoral i olika länder är på flera punkter också en gradfråga, men inte på den avgörande punkten. Den graderade rösträtten har helt försvunnit till förmån för enhets- principen: en medborgare, en röst. de Tocqqvilles tes om jämlikhet , en konservativ fransk samhällstänkare, lanserade i en berömd skrift 1835-40 om den unga amerikanska demokratin tesen att den politiska jämlikheten i den nordameri- kanska republiken i praktiken drev fram jämlikhet på alla livs- områden. Ett visst livsområdes organisationsform kan förvisso färga av sig på andra livsområden. Sant är att demokratin i liksom annorstädes medförde en stimulerande jämlikhet i um- gängesformer och allmän konkurrens. I demokratins förlängning låg att alla yrkeskarriärer öppnades för de duktiga och alla kon- sumtionsmönster och bostadsområden öppnades för dem som hade råd, oavsett deras kön, klassbakgrund, börd, etnisk bakgrund. Men skillnader i inkomst, i utbildning och kompetens, i förmåga att skapa och uppskatta konst, i religiös och etisk virtuositet har levt kvar i liksom i alla existerande demokratier. Erfarenheten säger alltså att vi kan omfatta demokratins fulla jämlikhet vid valurnorna utan att jämlikhet råder på andra livsom- råden. Näringsliv, vetenskap, konst etcetera förlorar inte sin sälta genom allmän nivellering i en politisk demokrati. Den politiska demokratin visar sig också fungera trots att klassklyftorna består. Både högerns och vänsterns agitation har visat sig missledande på denna punkt. Det finns många värderingar och strukturer i samhället som är äldre än demokratin och som förblivit dess tysta förutsättningar. Låt oss diskutera några som har etiskt innehåll. Vissa människor prioriterar värdefasthet och dramatiserar sina värderingar. Andra prioriterar instrumentalism och kompromissar sina värderingar. Distinktionen mellan värdefasthet och instru- mentalism drogs av . Han skilde en wertrational handling dvs. rationalitet baserad på värdefasthet, från en zweckrational handling dvs. rationalitet baserad på fritt valda mål och medel (1956, s 12-13). Värdefasthet – som kallas idealism om man tycker om värde- ringen och dogmatism om man inte håller med – omfattar värde- ringar som man inte är beredd att kompromissa om. Det värde- rationella handlandet styrs av ideal med vilka vi inte kan dagtinga. Hit kan räknas samvetsfrågor som lojalitet med den egna familjen, solidaritet med de svaga, medkännande med de sjuka, bevarandet av vår planet för kommande generationer. I politiken och religio- nen kallas en utvecklad värdefast inställning ofta fundamenta- lism. Arbetet i offentlig förvaltning kräver få eller inga kompromis- ser: man följer sina instruktioner och sitt fasta schema. Annat är det till exempel i handeln, där man i vanliga fall måste anpassa sig till konkurrenter och utnyttja alla öppningar. Men hantverkaren som vägrar göra avkall på kvalitet, även om det betyder att hans produkter får svårt att hävda sig i konkurrensen, blir ett vardags- exempel på värderationalitet. Ett annat är den nyblivna modern som finns i arbetslivet men känner att hon absolut måste stanna hemma hos sina barn så länge de är små. Ett tredje exempel är den ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST samvetsömme som vägrar vapentjänst som inkallad och under inga omständigheter vill ta ett jobb inom rustningsindustrin som civil- person. För andra som söker jobb på arbetsmarknaden kan en värdefast inställning innebära att de utesluter jobb i kärnkraftverk eller på slakterier. Instrumentalism – som kan kallas pragmatism om man tycker om värderingen eller opportunism om man inte håller med – omfattar värderingar som vi kan experimentera och kompromissa med för att få ett optimalt resultat; det kan gälla praktiska förhandlingar och kalkyler i affärslivet eller politiken och många tekniska lös- ningar. Här styrs vi av praktiska resultat, obundna överväganden av medel och mål. Ett exempel från arbetslivet är den anställde som betraktar sitt jobb enbart som ett medel att försörja sig. Han lägger ner lika mycket eller litet i sitt jobb som han beräknar skall räcka för att möta hans ekonomiska behov. Om han vill ha en bättre standard och får ett bättre bud byter han jobb och kanske yrke. Han flyttar gärna från sin hemort om han får bättre jobb någon annanstans. Och givetvis placerar han alltid sitt sparkapital där det ger störst avkastning. De moderna institutionerna från parlamenten till de kapitalis- tiska företagen är instrumentella, målrationella institutioner. Vår tids islamska reaktion på kapitalismens intrång är en påminnelse om kontrasten mellan det värderationella och det målrationella. Det pragmatiska inslaget i samhället ansågs länge vara det enda moderna. har vi lärt oss att kompro- misslös miljö-, freds- och djurvänlighet också kan vara moderna värderingar. Handlingar som styrs av värderationalitet är moraliska i den me- ningen att de följer en kallelse eller moralbud oavsett vad dessa leder till. Här gäller principetik. Den är de värdefastas etik. Handlingar som styrs av instrumentell rationalitet är moraliska i den meningen att de som utför dem kan ta ansvar för deras kon- sekvenser. Här gäller ansvarsetik. Den är pragmatikernas etik. En dialog mellan dessa två etiska skolor genomsyrar många offentliga diskussioner och privata samtal . vinner ansvarsetiken, menade , när han skrev om detta . Personligen tyckte han inte att man skulle beklaga detta. Ett samhälle helt baserat på principetik, menade han, skulle bli olidligt. Flera av de politiska rörelser som vuxit sig stora , t.ex. miljö-, kvinno- , freds- och djurväns- rörelserna är värderationella och håller på principetiken. Webers distinktion hjälper oss att förstå hur resonemangen kring frågor de aktualiserat går förbi varandra. I den offentliga debatten om kärn- kraft ansåg t.ex. anhängare av instrumentell rationalitet att kärn- kraft bara var en bland många energikällor. De resonerade i prag- matiska termer: hur kunde man finna den rätta och mest ekono- miska kombinationen av energiresurser. För anhängare av värde- rationalitet var kärnkraften i grunden en samvetsfråga vilken skulle bedömas på moraliska, inte ekonomiska, grunder. Det demokratiska beslutssystemet förutsätter att samhället i stort följer en pragmatisk, målrationell huvudgata. I moderna samhällen finns många minoritetsopinioner och få majoritets- opinioner. För att skapa majoriteter måste de olika minoriteterna kompromissa. Kompromissens klimat är den målrationella instru- mentalism, den vi kallar pragmatism när vi gillar den och opportu- nism när vi ogillar den. Dess etik är ansvarsetik. Om väljarna inte gillar de gjorda kompromisserna skall de ha möjlighet att rösta på andra politiker i nästa val. Det kallas politiskt ansvarsutkrävande. Tyvärr är detta politiska ansvar vanligen luddigt. Politiska be- slut i demokratier är ofta kompromisser eller samförståndslös- ningar som ingen har ensamansvar för. Valrörelser är komplexa, ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST propagandistiska processer i vilka en ansvarsfråga lätt drunknar i mängden av andra frågor och partilojaliteter. Alternativet är att utkräva ansvar i domstolar. Domstolar arbetar som regel enligt den principetiska modellen. En författ- ningsdomstol medför ett mått av principetik i demokratins ansvarsetiska statskonst. har vi hanterat starka opinionsrörelser baserade på värdefast moral genom att förlägga avgörandena i folkomröst- ningar snarare än i riksdagsbeslut. Så kom beslut till i förbuds- frågan 1921 och kärnkraftsfrågan . Demokratin är inte svars- lös i ett värdefast, kompromisslöst värderingsklimat, men den arbetar annorlunda. Demokrati i värdefasta och tragiska klimat Det är vanligt att tolka livet som ett drama. Den dramaturgiska tolkningen har också gjort insteg i psykologi, psykiatri, social- psykologi och sociologi. Den slår ut de mekaniska tolknings- modellerna, t.ex. behaviorismen. Det är svårt att tänka sig att den parlamentariska demokratin kan frodas lika bra i ett värdefast klimat som i ett pragmatiskt. När kompromisslöshet råder i parlamenten – oavsett om den kallas idealism, dogmatism eller fundamentalism – blir parlamentet en teater där man kan dramatisera sina fundamentalistiska stånd- punkter men aldrig nå majoritetsbeslut annat än i frågor där funda- mentalisterna redan har en enad majoritet. En sådan parlamentarisk teater kan kanske ge förlösning och tröst i länder och tidsåldrar i vilka det faller sig naturligt att se livet som övervägande tragiskt. Vi ser ibland sådan teater i i . På har uppbrott till andra länder väntat för många, i finns en flykt in i vodkan. I låter man tangon gå i moll. Andra länder har andra mekanismer att hantera de oundvik- liga ledsamheterna. Tragedin finns överallt där man ger en större betoning av det vardagslivets lidande som saknar förklaring och förlösning. De personliga problemen kan handla om att den älska- de väljer en annan och man påminns hela livet om detta. barn växer upp och fyller föräldrar med förhoppning men dör på tröskeln till vuxenlivet. Eller att modern offrar allt för sin familj men familjen hamnar i vanära eller misär. Livet i sådana gemen- skaper är i grunden tolkat som en tragedi. I tragedin blir avvikaren utfryst, stenad, dödad eller landsförvisad. Det är uthärdligt endast därför att tragedin är oändligt gripande, och därför att de onda kan utstötas ur gemenskapen och frälsare kan uppträda som offrande sig för de utsatta. I länder där livsdramat mer ses som en komedi får man en annan syn på avvikare och normöverträdare än där den tragiska visionen dominerar. I komedin gör den avvikande bort sig, blir utskrattad, gör en försonande gest, och återintegreras i gemen- skapen. En human behandling av brottslingar med återanpassning som mål (vilken i vissa tider har utmärkt ) har sin tysta förutsättning i komedins syn på tillvaron. Det gäller också för där man skall vara kollegor i utskottsarbetet timmen efter det man i kammarens tv-sändning offentligt debatterat i höga tonlägen och röstat mot varandra. Demokratin går nog lättare i samhällen med komedins modell av livet än tragedins. I har aktualiserat en tragisk version av värl- dens öde, en ny form av global ondska att rädas och bekämpa. Men på det hela taget ser vi inte världen som tragisk. Vår riksdag och regering fungerar inte som teater, allt medan byråkratin och stor- företagen styr. Men vi kan hamna i den situationen om funda- mentalistiska och tragiska tolkningar av livet blir dominerande bland väljarna. Restriktioner mot kunga- och herremakt har alltid funnits. En av de finaste meningar som skrivits på svenska råkar handla om maktens gränser. Den lyder så här: Konungen bör rätt och sanning styrka och befordra, vrångvisa och orätt hindra och förbjuda, ingen fördärva eller fördärva låta, till liv, ära, personlig frihet och välfärd, utan han lagligen förvunnen och dömd är, och ingen avhända eller avhända låta något gods, löst eller ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST fast, utan rannsakning och dom, i den ordning, lag och laga stadgar föreskriva; ingens fred i dess hus störa eller störa låta; ingen från ort till annan förvisa; ingens samvete tvinga eller tvinga låta. Det är paragraf 16 regeringsform. Formuleringarna går tillbaka på kungaeden föreskriven i gamla landslagen. De låg väl i tiden . Den franska rättighetsförklaringen hade upprepats amerikanska konstitution: syftet med varje politiskt samfund är att helga människans naturliga och oförytter- liga rättigheter. Dessa rättigheter är frihet, egendom, trygghet och rätten att göra motstånd mot förtryck. I femte och fjortonde tillägget till amerikanska konstitutionen utvecklades den enda god- tagbara begränsningen av rättigheterna: Ingen skall ... berövas liv, frihet eller ägodelar utan prövning i laga ordning. 1970-talets grundlagsfäder var helt upptagna av idén om folk- suveräniteten, och den vackra formuleringen i 1809:16 fick inte vara kvar i deras grundlag. Den nya grundlagen innehåller visser- ligen likartade formuleringar, men vad som inte finns är ett explicit förbud för att rösta bort rättsstatens principer. Vi har heller ingen konstitutionsdomstol som kan ogiltigförklara sådana beslut. Demokratins slagord folket bestämmer måste följas av frågan vem är folket? Det vanliga svaret är: de som har hemortsrätt inom dessa gränser. Gränserna är satta av geografi och historia och vanligen genom krig. Demokratins begränsning som konflikt- lösande mekanism ligger i att den förutsätter gränslinjer som den inte själv kan sätta. I har vi inga erfarenheter av demokrati i en stat med flera nationer. När var en del av hade demokratin inte införts. Unionen med upplöstes innan vår demokrati var helt etablerad. Samerna, som kanske var urbefolkningen i norr, hade trängts undan långt innan demokratin infördes. När avträddes till kom Tornedalsfinnar på den svenska sidan. Mitt i fredsförhandlingarna återupptog vi näm- ligen striderna vid utanför och tillfogade ryssarna tillräckligt stora förluster så att gränsen för det som vi skulle avträda fick gå vid älv och inte vid språkgränsen vid . Sedan förtryckte vi tornedalsfinnarna. sökte vi till och med beröva dem deras språk genom att förbjuda användningen av finska i skolan. Av världens över 100 demokratier är bara ett tjugotal national- stater som i den meningen att den demokratiska staten omfattar en nation, ett folk. De flesta demokratier är som och , stater av nationer. tillhör men har självstyre. är en federation, dvs. en uppsättning homogena geografiska enheter (kantoner) inom staten. En demokratisk stat av nationer omfattar flera folk och har arrangemang som inskrän- ker majoritetsprincipen så att den största folkgruppen inte för- trycker och plundrar de mindre folkgrupperna i demokratins namn. Majoriteten låter de lokala minoriteterna fatta de beslut som i huvudsak berör endast dem. Denna decentralisering av besluts- fattandet, numera ofta kallad subsidiaritet, gör att demokratin kan fungera också i en stat av nationer. Subsidiaritet ett ord som man möjligen kan läsa i sin tidning men som är svårt att säga högt. Ändå är det värt ett försök. Ordet som är främmande i de flesta språk kan en vacker dag bli lika fint som ett annat främmande ord, det grekiska demokrati. Demokratin säger att majoriteten beslutar. Men är det majori- teten av kommunen, av regionen, av nationalstaten, av EU-länder- na eller av ? Eller är det majoriteten av serber, av tysktalande, av krigförande, av vetenskapsmän, av affärsmän? Demokratin är svårhanterlig utan ett komplement, subsidiaritets- principen, som anger vem som är berörd av besluten och däri- genom mest behörig att delta i omröstningen. Subsidiaritet är EU-debattens bidrag till en europeisk ideologi för vår tid. Det är emellertid en oslipad diamant i idéernas värld. Makter och aktörer inom Europeiska unionen kämpar för sin framtid genom att slipa subsidiariteten till egen smak. ETIK OCH DEMOKRATISK STATSKONST Ordet kommer närmast från kyrkolatin. Den romersk- katolska kyrkan har sett imperier och stater komma och gå, men själv har den bestått . Vad är hemligheten bakom denna förbluffande stabilitet för en internationell organisa- tion? Är det subsidiaritet? Att biskopen inte gör det lantprästen är bättre skickad att göra, att påven inte gör vad biskopen på sin kant kan göra mer verkningsfullt? Detta är subsidiaritetens genom tiderna mest slipade yta: så mycket som möjligt skall bestämmas av den underordnade, och inte mer än det som är absolut nöd- vändigt skall bestämmas av den överordnade. Vrider vi på diamanten glänser en ny sida. Kyrkan gav subsidia- ritet ett tydligt etiskt innehåll. På den eviga frågan om jag skall ta vara på min broder svarar subsidiariteten: Ja, ansvaret faller alltid först på de närmaste, inte på andra. De högre instanserna som fri- villigorganisationer och kommuner kommer sedan, och staten kommer in i sista hand när allt annat först prövats. Näransvar skulle den ytan hos diamanten kunna heta på svenska. Påven gav i Quadragesimo den mest cite- rade katolska versionen av subsidiaritet: Det är orättfärdigt, av ondo, och störande av rätt ordning att en överordnad och större instans tillväller sig funktioner vilka kan utföras effektivt av lägre och mindre instanser. Han skrev detta med politisk udd mot tidens totalitära regimer (fascism och kommunism) som lade under sig allt samhällsliv. Subsidiariteten blev en ideologisk hörnsten för krist- demokratiska partier. Den skrevs in i den västtyska grundlagen. Den passade som handen i handsken med ett federalt system. Be- greppet har fått en rent politisk mening. Fördraget om en europeisk union (, ) nämner subsidiaritet i Artikel 3b med dessa ord: Gemenskaperna skall verka inom ramarna för den makt som detta fördrag tilldelat den och för de ändamål som det angivit. På områden utanför dess ensamrättsjurisdiktion skall gemenskaperna verka enligt subsidiari- tetsprincipen. ... (min kursivering). Subsidiariteten gäller alltså inte fördragsområdena, men allt annat som gemenskaperna kan ta sig före genom byråkraternas och politikernas initiativ. Borde inte subsidiariteten gälla genomgående inom den europe- iska unionen? Subsidiariteten har inte bara en lodrätt dimension som reglerar förhållandet mellan överordnade och underordnade instanser. Djupt i diamantens inre hittar man också en vågrätt dimension som reglerar sidoordnade instanser. Politiken är inte alltid över- ordnad. Den behöver inte styra religion, konst, vetenskap, industri och handel; de senare skall i görligaste mån styra sig själva, säger förespråkarna för horisontell subsidiaritet. Här blänker och blixtrar vad vi ovan såg som den västeuropeiska civilisationens svårvunna men stolta särdrag: religionsfrihet, konstnärlig frihet, akademisk frihet, och näringsfrihet. Individuell frihet är ett sent fenomen i vår historia. Den blev verklighet först med de engelska och franska revolutionerna. Långt tidigare hade historien fått en stor del av sitt innehåll i olika kollektivs kamp för frihet från inblandning av kungamakten eller annan centralmakt.