sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Och, det är klart, det fanns en massa dåliga fastighetslån, visst fanns det det, så du kan ju säga att garantin var nödvändig i den situation som hade uppstått, men den hade inte behövt uppstå. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? F ö rklaringar till 90 - talets depression Förklaringarna till varför den ekonomiska krisen blev så djup är många, eller rättare sagt; delförklaringarna är många. Kring detta diskuterar ledande ekonom i (SNS, 1998): Den närmast till hands liggande förklaringen till att recessionen blev så djup är att inga försök gjordes att möta kostnads- och efterfrågechockerna med devalvering eller ökad in- hemsk efterfrågan på varor eller arbetskraft. Det förelåg också en ovanlig samtidighet i ett antal negativa utbuds- och efterfrå- gechocker. Viktiga exempel är den internationella recessionen, de höjda realräntorna på världsmarknaden och (ännu mer) i , den drastiska nedgången i tidigare inflaterade priser på kapitaltill- gångar och det ungefär 75-procentiga fallet i byggnadsverksamhet i fastighetssektorn. råkade ett stort antal finansiella insti- tutioner ut för en allvarlig solvenskris... Tyvärr har det inte varit möjligt att avgöra vilken av dessa förklaringar till den djupa reces- sionen som är den viktigaste. Min personliga bedömning är att de viktigaste faktorerna var den övervärderade kronan, och realrän- techocken – den sistnämnda delvis ett resultat av att kronan var övervärderad. Flera av de negativa chocker som den svenska eko- nomin utsattes för var helt klart ett arv händelser och politik. Dessa ord av är nog en realistisk sammanfattning av vad som hände. Man bör lägga märke till att tongivande ekonom förklarar recessionens djup med att inga försök gjordes att möta kostnads- och efterfrågechockerna med devalvering eller ökad inhemsk efterfrågan på varor eller arbetskraft. Detta kan till exempel ställas mot och andra be- dömares tal om slapp finanspolitik under dessa år. Det kan också ställas mot vad sa apropå den politik som fördes av den borgerliga regeringen . Jag frågade följande: Men om man ser de här två borgerliga perioderna med regerings- innehav, så kan man till exempel konstatera att så ökade inte den inhemska efterfrågan alls, och likadant , då den inhemska efterfrågan föll. Man har mitt i en kris så att säga stramat åt ytterligare och det har ju så att säga, om man tittar på ag- regerad nivå lett till att BNP har halkat efter . Är det en alltför förenklad syn? Menar du att det i stället handlar om strukturella orsaker? –Ja, inte bara förenklad utan den är ju fel. Det är ju riktigt rent praktiskt som du sa med efterfrågan och BNP, men jag menar: det beror ju inte på någon åtstramning. Om du ser perioden –94 så – det beror ju på vad man menar med åtstramning – men statsfi- nansiellt så var det ju i alla fall en fruktansvärd påspädning, med enorma budgetunderskott. Socialdemokraterna med sitt enkla bud- skap ville ju späda på ännu mera, som de skällde på rege- ringen för budgetunderskottet. Det är det som jag menar är det förenklade budskapet, men om BNP ändå faller beror det ju bland annat på att den där typen av keynesiansk politik inte fungerar nå- got vidare bra med de stora underskotten. På den privata sidan var ju kontraktionen desto större. Men det var den ju som ett resultat av denna uppgillring som hade skett . –Det är mycket bättre att föra en politik så man inte hamnar i den här belägenheten. Man skulle inte haft åttiotalspolitiken, man skulle inte heller haft politiken . Då hade man sluppit detta. Jag frågar då om den politik som fördes som handelsminister – att man till exempel kombinerade devalveringarna 1977 med en momshöjning och stramade åt den inhemska efterfrågan – jag frågar om det var en klok politik eller om var motståndare till den. Det var ju trots allt som var ekonomiminister under större delen av den perioden. – Jo, det har säkert från vår sida begåtts alla möjliga olika problem, men kom ju också i den situationen att om man inte kan göra något så måste man ändå göra någonting. Och med den bor- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? gerliga regeringen var det mycket lite som kunde göras därför att och var inte intresserade av göra något an- nat än att snarare fortsätta socialdemokratisk politik. Och ham- nade man i omöjliga situationer, om man är ekono- miminister kan man behöva vidta åtgärder som man inte själv egentligen tror på. Så 1976 till 1982 var ingen gloriös period i fråga om att försöka vända på rätt väg. – Men, ja, momshöjningarna de har ju två effekter: det ena är att de kan suga upp köpkraft och minska från efterfrågesidan men sedan så höjer de från kostnadssidan. Det de höjer från kostnadssidan kan utlösa en massa mekanismer i fråga om kompensationskrav från fackliga sidan och snurra vidare, så det är då en bedömning av vilket här som är starkast. Och i en mycket inflationistisk situation där man håller på med kompensation och sådant där så tror jag inte momshöjningar är något vidare bra. Jag har ju varit med i regeringar som har höjt momsen men det har inte varit mina förslag, det kan jag försäkra dig. För att återvända till orsakerna till krisen . , chef för ekonomiska sekreta- riat, har en mer detaljerad förklaring till 90-talskrisen än de flesta bedömare. Han skriver i Ekonomisk Debatt nr 6, 1999: – Jag har i huvudsak argumenterat för två slutsatser. Den ena är att den realekonomiska krisen inte bör förklaras som orsakad av ett flertal olyckliga oberoende händelser. De förändringar i bostadsbe- skattningen som genomfördes i samband med skattereformen är en viktig exogen händelse som orsakade eller i betydande grad för- stärkte flera av de händelser som utgör krisens förlopp. Det är bl.a. kollapsen i bostadsbyggandet, fallet i villapriserna, uppgången i sparkvoten, nedgången i privat konsumtion, den sjunkande in- dustriproduktionen, sysselsättningsraset och den offentliga skuld- krisen. Det andra är att utvecklingen bortsett från omläggningen av bo- stadsbeskattningen troligen skulle skapat en djup lågkonjunktur, men inte en depression med fallande BNP . De faktorer som brukar föras fram – bl.a. strukturella problem i ekonomins funktionssätt, övervärderad valuta, en svag internationell kon- junktur, realränteuppgången – motiverar inte den dramatiska ut- veckling som inträffade. Övergången från lågkonjunktur till de- pression bör i betydande utsträckning skyllas på skattereformens hantering av bostadsbeskattningen. Det gjordes två misstag i samband med skattereformen 1990/91 med avseende på bostadsmarknaden. Det första misstaget består i att bostadsinvesteringar som enda vara, tjänst eller kapitalplacering i hela ekonomin belades med både konsumtions- och kapitalbe- skattning. Det andra misstaget var att genomföra omfattande re- geländringar för bostadsmarknaden så tvärt. Den anpassningspro- cess som detta utlöste i den mycket stora förmögenhetsmassa som bostäder utgör bidrog i betydande utsträckning till att vi fick en depressiv utveckling. På teoretiska grunder är det rimligt att anta att skattereformen långsiktigt är positiv för ekonomiska utveckling. Inled- ningsvis har den dock genom de effekter som beskrivits ovan inne- burit stora samhällsekonomiska skador. Perbos inlägg i debatten är intressant, och ett exempel på att nya hypoteser om varför krisen blev så djup fortsätter att presenteras, vilket fördjupar och nyanserar vår bild fortlöpande. har vi kanske skeendet på för nära håll för att se vilka bitar som var de dominerande och vilken kris som utlöste vilken. använder vi oss av schablonbilder som att regeringen skapade krisen eller den socialdemokratiska politiken är förklaringen till djupdykningen. De är sällan mer än delvis sanna. Euro eller skvalpvaluta – EMU eller inte? Den svåraste krisen för svensk ekonomi kan dock sägas vara över nu i viktiga avseenden, även om sysselsättningen är alldeles för låg. Vår valuta har flutit , och det har varit en växelkursregim som har fungerat bra tillsammans med den oberoende . Just som denna re- gim har etablerats och vi har fått en högre tillväxt än omvärlden igen, av lägre tillväxt, vill många politiker att vi ska låsa växelkursen igen genom att gå med i . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Aftonbadet skrev : in i ? I denna ledare kunde man bland annat läsa: Och det kan bli dyrt att inte gå med. EMU ger oss skydd mot de globala valutahajarna. Livet blir tryggare om vi aldrig mer kan drabbas av 500 procents ränta. Det är bara det att det knappast lönar sig att spekulera mot en rör- lig växelkurs. Några 500 procents ränta är det svårt att se någon situation som kräver med en sådan växelkursregim. Man kan undra om inte ledarskribenter känner till att det faktiskt var mot en fast växelkurs som de globala hajarna spekulerade, inte en flytande. Vidare skriver man: I längden duger det inte att låta andra bestämma över oss. kan inte sitta på åskådarplats när inför den nya valutan och alla stora affärer görs upp i euro. På den grunden blir ett ja till EMU självklart. Man kan fråga sig i vilken mån vi låter andra bestämma över oss om vi behåller vår egen valuta. Man kan också fråga sig varför vi inte kan vara med och göra affärer i euron när vi kan göra ett antal mångmiljonaffärer i dollar. När man läser sådana inlägg i EMU-debatten då kan man ställa sig en smula frågande till nyttan med en folkomröstning i frågan. Om en del av våra viktigaste opi- nionsbildare tar ställning till EMU på sådana lösa grunder, hur ska då medborgarna kunna bilda sig en någorlunda realistisk uppfatt- ning av de reella fördelar och nackdelar projektet kan medföra? Professor , , är en av dem som reagerat på okunniga argument mot den svenska valutan. skrev han en debattartikel i där han gick igenom en del av de argument för EMU och euron som före- kommer i debatten. Ett av inläggen han kommenterar kom från , som kallat den svenska kronan för en skvalpvaluta. Ett annat favoritargument för EMU är att euron blir stark och sta- bil medan kronan blir en svag och instabil valuta. SE-Bankens che- fekonom varnade för att flykten till euron skulle försvaga kronan. betonade eurons stabilitet och kallade kronan för skvalpvaluta. Men om för en fast penningpolitik inriktad på låg inflation finns ingen anledning att kronan ska bli svagare än euron. kommenterade även talet om att ett ja till EMU in- nebär lägre räntor i : Som det ser ut nu kommer den att föra en penningpolitik inriktad på låg inflation, men utanför EMU har vi minst lika stora möjligheter att föra en sådan politik. Därför av- färdade argumentet att EMU ger lägre ränta. Vi stödde oss inte bara på teori utan också på praktisk erfarenhet. Ett antal länder – , , – hade visat att små länder med flytande växelkurs mycket väl kan ha låg inflation och låga räntor. Vi förordade ökad självständighet för för att skapa förtroende för penningpolitiken utanför EMU. Ändå har företrädare för , bankekonomer, okritiska journalister och ledarskribenter ständigt upprepat argumentet att vi får lägre ränta om vi går med i . Så sent som betonade EU-kommissionären lägre räntor som ett av de viktigaste skälen att gå med i i en artikel i heter. Även kommenterar yttrande om skvalpvaluta: – Han sa att kronan har blivit en skvalpvaluta ungefär. Och, jag menar, om man nu har någon som helst förståelse för marknadse- konomi så är det ju så att i priset sammanfattas på ett effektivt sätt all information, och den ändras , och det är därför priset går upp och ner – och det är alltså bra att det gör det. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Utbud och efterfrågan, helt enkelt? Vitsen med den regim vi har – en flytande växelkurs och en självständig riksbank – det är just att även kronkursen ska ta upp stötar. Vi kan ju jämföra med , som är med i den här Exchange Rate Mechanism (), och ska alltså hålla danska kronkursen fast mot euron, och då måste man ju anpassa räntan, så då blir det ju räntan som tar upp allting. Så när de fann att det bör- jade bli överhettning och att marknaden började oroa sig för att de hade växande bytesbalansunderskott, då måste de ut och höja rän- torna rätt häftigt. Det finns ett intressant uttalande av den danske centralbankschefen . Han fick frågan hur stor penningpolitisk självständighet har egentligen. Han sva- rade: , sedan måste vi göra likadant! Och det används då i den svenska debatten för att visa hur liten själv- ständighet man har. Men det är ju för att danskarna har fast växel- kurs! Det är inte alls tillämpligt på oss! Om de höjer eller sänker räntan det kan vi strunta i. Men däremot är det ju så att växelkur- sen betyder mycket mindre för vanligt folk och för hushållen. De allra flesta läser i tidningen, och de som just åkt på en tjänsteresa eller charterresa, de har en grov uppfattning att en peseta är unge- fär , de ser inte om det är 5,26 eller 5,33 men i hela närings- livet så går det ändå in och har smärre effekter, framför allt på fi- nansieringssidan. Det är ett väldigt bra system, som sprider ut den där anpassningen över hela ekonomin, på ett sätt som är effektivt. Medan om man har fast växelkurs, då höjer plötsligt den danska räntan , och mängder av hus- ägare och andra upptäcker att deras privatekonomi förändras dra- matiskt. Men det beror just på att de har det systemet med fast växelkurs. Men det där har alltså använts i den svenska debatten för att visa hur känsliga vi är för yttre påverkan, trots att vi inte har samma system. När den svenska kronan går upp och ner – vilket ju är själva tanken med en rörlig växelkurs – så säger den borgerliga oppositionsledaren här, det fungerar inte – kronan går upp och ner! Vill han ha prisreglering på alla områden? Det här, menar jag, visar att debatten har lämnat det empiriska och teoretiska sta- diet, och ekonomerna har gett upp. Även Hans Tson , han skrev ju den där där han konstaterade att EMU i och för sig är en dum idé, men att det nu är kört, så nu måste man på något sätt hantera det här. Detta spökskepp som han trodde skulle sjunka seglar faktiskt vidare, och det innebär att nu kommer faktiskt med, så nu får man lägga upp hela politiken och debatten därefter, var hans slutsats. Det pekar på här är viktigt. Med en flytande växelkurs så blir det denna växelkurs som tar upp stötarna i stället för företag och privatpersoner. I borde detta ha tydliggjorts genom händelserna , när just växelkursen låg fast medan räntan for i höjden. menar att den svenska debatten på området är både okritisk och förvirrad. – Vi har inte längre kvar det intellektuella förhållningssättet till den här frågan, utan argumenten är hoprafsade och sprids väldigt kri- tiklöst av alla. Under den här euro-euforin som var de första veck- orna , då ser man ju hur hela pressen, alla tidningar av alla kulörter, spelar med i detta, att vilken enastående framgång euron har blivit. Men dessa länder har ju haft fast växelkurs mot varand- ra i evigheter , och de har samma valutor kvar , de har bara be- stämt att vi också inför en ny räkneenhet som kallas euron, och som ska bli sedlar och mynt – det fanns ju inget skäl att tro att det skulle hända något särskilt för det. Och sedan, när euron försvagas, så säger några triumferande Titta, den var inte så bra i alla fall!. Men euron är en stor valuta som rör sig mot dollar och yen, det är totalt förvirrat. I detta tillstånd av total förvirring befinner sig efter ett par decenniers berg- och dalbana för medborgarna under den fasta växelkursen, och av kris men tilltagande stabilitet med flytande växelkurs. Det demokratiska inslaget i processen kring EMU kan ibland vara svårt att upptäcka. -–efter ja-artikel – gick statsminister ut i brittiska och hävdade att inte kan stänga dörren till EMU, och att vi inte har något val. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Att inte ha något val brukar vara synonymt med att inte ha nå- gon demokrati. Det är ju det som är finessen med en demokrati, just att man har en valmöjlighet. sa att socialdemokraterna på sin partikongress i princip bara har att välja mellan att säga ja genast eller att säga ja . Om detta skrev : Därmed fick omvärlden veta att nu står i samma kö för ett villkorat EMU-medlemskap som och . Ett besked som togs väl emot. Inte minst bland internationella placera- re, men även av kollegor bland EU:s stats- och regerings- chefer. När träffar svenska journalister är budskapet lite mer nyanserat. Till synes också anpassat till den skeptiska hemmapubliken. är oerhört pressad av ministerkollegorna i , av ja-sidan, etablissemanget och finansmarknaderna att säga ja till EMU. Det är därför han nu säger att i längden inte kan stå utanför valutaunionen. Det anser flera kända socialdemokrater som är starkt kritiska mot EMU. DN:s skriver i sin analys: Statsminister har varnat för att EMU kan hota självständighet och leda till att EU utvecklas till en europeisk stat. Det har gjort att han vägrat ta ställning för eller emot den europeiska valutaunionen. Men byter han fot och säger i brittiska tidningen att det är omöjligt för oss att säga nej. Den svenske statsministern har därmed som den siste bland EU-ländernas ledare sagt det som övriga medlemsländer väntat på – att han vill att även förr eller senare ska byta den egna valutan mot euron. Även om när han talade inför en svensk publik i går sade att det fortfarande finns ett vänta och se- alternativ. Ekonomijournalisterna intervjuade i samband med den artikelserie de skrev om kronförsvaret i 1996. De frågade hur pass stor valfrihet får om vi väljer att stanna utanför den europeiska valutaunionen, och om vi i så fall kan fortsätta med flytande växel- kurs. EMU är inte betjänt av att ha med länder som känner sig tvingade in. Därför tror jag att vi har möjlighet, i surhetens namn, att säga att vi inte vill. Men däremot ska vi inte tro att vi har friheten att köra en växelkurs bara på egen hand. kommer att vara tvunget att införa fast växelkurs, det kommer att finnas ett sådant tryck från omvärlden. kan inte fatta egna beslut här. Politikerna säger alltså att vi inte har något val. säger att vi måste gå med i och ge upp vår egen valuta. säger att vi, om vi säger nej till EMU, måste införa fast växelkurs. Uttalandena är intressanta, för stämmer de så innebär de ju de facto att demokratin på nämnda områden är avskaffad. Förhopp- ningsvis har de dock fel. Rimligen borde vi själva få välja om vi vill gå med i den ekonomiska och monetära unionen eller ej, rimligen borde vi också få välja om vi vill ha en rörlig eller fixerad växelkurs utanför EMU. Om inte, då är detta i sig sensationellt. Många människor känner att detta med EMU redan är kört, som uttrycker saken. Man känner att när tillräckligt starka krafter inom näringsliv, finansmarknad och politik bestämt sig för att ska med, och de stora medierna driver samma linje, då har medborgarna till slut ingen möjlighet att stå emot. Detta är något som är gemensamt för stora frågor som kärn- kraften, EU och EMU, att man lätt kan uppleva det som att ut- gången är given på förhand. Många medier presenterar opinions- undersökningar och skriver ökar ja-sidan! så att man bi- bringas en känsla av att nästa undersökning med nödvändighet VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? kommer visa att ja-sidan har vuxit ännu mer. Det skapas hos mot- ståndarna en känsla av att det bara är en tidsfråga, och till slut har detta blivit en självuppfyllande profetia. Mellan opinionsundersök- ningarna ägnar sig ja-sidans medier åt opinionsbildning där man framställer motståndare som nej-sägare och bakåtsträvare, och väntar sedan ut den förväntade svängningen i opinionen. Denna subjektiva tolkning tar jag upp med ekonomen , chef för . – EMU-frågan stämmer väl in i din bild. Där har väl etablissemang- et tyckt – med ganska goda argument – att vi skulle gå med. Men där har man ju haft folkopinionen som ett problem. Ja, just det. Folkopinionen som ett problem! (Intervjuaren skrattar) – Jag håller med om din skildring av det hela i den meningen att man väntar ut frågan på något sätt. Skulle du gå ut och fråga folk: Tror du att vi kommer att vara med i ? då tror jag att skulle svara ja. Och jag tror att de flesta journalister som skriver om det här tror att vi kommer att vara med. Jag själv tror att vi kommer att vara med i , och då blir det på något sätt att man väntar ut medborgarna: Jaha, nu har folkopinionen kommit så långt – – och nästa gång kanske det blir och när det blir då utly- ser en folkomröstning och då är vi med. Den här uppgången som man ser nu präglas väl av att man går från en gans- ka abstrakt diskussion till en konkretisering för folk vad det är frå- gan om, och de här makroekonomiska argumenten som finns på minussidan, och som ju fortfarande har bärkraft, de kommer i bakgrunden och i stället blir det de här mikroekonomiska argu- menten, som ju har enkelhetens charm. Dessa mikroekonomiska argument med enkelhetens charm, som så väl uttrycker saken, är sådant som att man slipper använda miniräknare, slipper växla valutor och kan jämföra priser direkt mellan olika länder i euro. Hur som helst, mitt i denna EMU-debatt kan man i varje fall konstatera att nu ser ut att gå mot ljusare tider. duktivitet har ökat mer än i våra konkurrentländer, industripro- duktionen har vuxit snabbare än i omvärlden , och efter den djupa krisen har även hela produktionen, BNP, satt fart ordentligt, med höga tillväxtsiffror som resultat. Tyvärr har vi, när detta skrivs, fortfarande en för svenska mått hög arbetslöshet, även om den har minskat med ett par hundra tu- sen personer . Brist på arbete på många håll, flask- halsar och brist på arbetskraft på andra håll. Nedkylning och över- hettning . Kanske är det en situation vi får leva med i den nya ekonomin. Om det blir innanför eller utanför EMU återstår att se. 3.3Vad hände med tillväxt? När man talar om kostnader för den förda ekonomiska politiken för hela perioden då bör man veta att det inte är kron- försvaret 1992 som är den stora kostnaden, inte ens om det skulle ha kostat så mycket som 140 miljarder i statliga kursförluster och 35 miljarder i bankstöd (se ovan). Inte ens om den offentliga sek- torn permanent, inte temporärt, skulle ha tagit på sig den privata sektorns samlade finansiella förluster efter spekulationsekonomin och depressionen – enligt Hans Tson ca 1 000 miljar- der (se ovan) – inte heller då skulle detta vara den största förlusten av den förda ekonomiska politiken . Den största förlusten i kronor räknat framkommer om man jämför den tillväxt av konsumtion och produktion vi haft med den vi kunde haft om vi hade fört en klokare politik. Vi talar alltså om gapet mellan den reella och den potentiella levnadsstandarden. Jag ska nu avslöja en något chockerande siffra, som jag räknat ut genom att använda nationalräkenskaper: En trebarnsfamilj i hade kunnat konsumera för mer om konsumtionsökning hade följt ett genomsnitt av de rika ländernas konsumtionstillväxt! En kvarts miljon kronor mer för en mamma, en pappa och tre barn. Det är mer än i skattade pengar (priser). VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Jag menar alltså inte om vi ökat vår konsumtion mer än i andra länder, utan bara om vi hade följt den genomsnittliga procentuella ökningen av konsumtionen i vår omvärld. Då har jag inte i detta genomsnitt tagit med fattiga länder med lågt utgångsläge, detta är ett genomsnitt av konsumtionsökningen i 18 jämförbara länder, länder som var rika, låt vara att de flesta hade en lägre nivå på sin konsumtion än vår. Är man utrustad med en smula fantasi kan man föreställa sig vilken himmelsvid skillnad i levnadsstandard detta skulle utgöra för de flesta svenska familjer. Inte för de som redan har så mycket pengar att 20 000 mer inte skulle innebära att de föränd- rade sin livssitation.