sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — Samtidig med, at nationalstaterne er under forandring i forbindelse med en voksen- de globalisering og tættere europæisk integration opstilles der nye visioner om et pluralistisk og flerkulturelt samfund og nye idealer om et dialogdemokrati. Den britiske sociolog har i en række bøger problematiseret de gamle politik- og demokratiforståelser som har rod i industrisamfundet (Giddens , Giddens ). Giddens har peget på tendenser til øget individuel refleksivitet og en udvidelse af demokratiet i de posttraditionelle samfund fra parlamentet til hele samfundet. Han har udviklet nye begreber om et dialogdemokrati, som der hviler på en direkte samtale mellem individer, og om en livspolitisk agenda, som tematiserer moralske og eksistentielle spørgsmål. Den tyske sociolog har ligeledes defineret et anderledes politikbegreb, som han kalder subpolitik, som udtrykker en fornyelse af politisk subjektivitet inden for og uden for de poli1tiske institutioner med borgerne, ikke politikerne, som de cen- trale aktører. Giddens og Beck2 er begge interessante i et demo- kratiperspektiv, fordi de peger på en ny dimension i det politiske, FEMINISTISEKK PERSPEKTIVER PÅ DEMOKRATI OG MEDBORGERSKAB hvor borgerne inddrages direkte som politiske aktører som ligger uden for den klassiske politikforståelse og de traditionelle politiske institutioner (Giddens , 1994 og 1994, , Giddens and Lash 1994). Der ligger efter min mening en række udfordringer i moderni- tetsanalyserne både for demokratiteorier og for feministiske teorier. De peger på tendenser i retning af en udvidelse af demokratiet og signaliserer en ny politikforståelse, der bl.a. har rødder i nye relatio- ner mellem demokrati og hverdagsliv. Der er uden tvivl sket en vok- sende individualisering i de moderne samfund, der udtrykker en tendens til højere grad af individuel autonomi, refleksivitet og øget valgfrihed, som også påvirker borgernes politiske handlinger og identiteter. Giddens og har begge peget på tendensen til indi- vidualisering og opbrud i familie- og kønsrelationer som forbindes med et mere grundlæggende opgør med traditioner i de post-tradi- tionelle samfund (, Giddens og Lash 1994). Fra et feministisk perspektiv er det dog en svaghed, at de ikke analyserer samspillet mellem køn og demokrati. De har ikke blik for samspillet mellen de ulige betingelser for kvinder og mænd i familien og de ulige magt- forhold mellem køn i det offentlige liv i de posttraditionelle sam- fund. De feministiske forskere har gennem de sidste kritiseret, at de dominerende teorier om demokrati ikke har taget spørgsmålet om kvinders marginelle position i de moderne demokratier alverligt (Pateman 1988). , republikanske og socialistiske teorier om demokrati og medborgerskab kritiseres for at være andro-centriske, fordi ideen om et autonomt individ i den offentlige sfære bygger på en mandlig norm (1998a). Politologiens snævre politikbegreb er ligeledes blevet problematiseret, fordi demokratiet løsrives fra hverdagslivet og primert forbindes med de politiske institutioner i den offentlige sfære. Feministiske teorier har påpeget, at den klas- siske demokratiforståelse hvilede på en underliggende præmis om en kønsmæssig arbejdsdeling, der opdelte medborgerskabet i politiske aktive mænd og passive kvinder (1987; Pateman 1988, 1988). Såvel demokratiteorierne som den praktiske udformning af de- mokratiet i det 18. og 19. århundrede byggede på en præmis om kvinders udelukkelse fra demos. I tiden efter første og anden ver- denskrig har kvinder tilkæmpet sig stemmeret og formelle politiske rettigheder. Det er imidlertid et problem for demokratiet, at kvinder i det meste af verden, med undtagelse af , fortsat er i mindretal i de politiske forsamlinger og stort set er udelukket fra politisk indflydelse og magt. Kvinders marginalisering i forhold til det offentlige liv og den politiske magt er derfor et hovedtema i fe- ministisk demokratiteori, også blandt nordiske kvindeforskere (Pateman 1988, 1989, 1993, 1990; et. Politologien er derimod overvejende kønsblind, eller kønsforskelle opfattes som et udtryk for et efterslæb, som gradvis vil blive løst af sig selv (Karvonen og 1995). Feministiske forskere er enige om, at det er vigtigt, at kvinder er med til at påvirke deres eget liv og være medbestemmende i forhold til beslutningerne i samfundet, men der er ikke enighed om at for- mulere et positivt demokratibegreb. Der er dog fra slutningen af 1980erne sket et perspektivskift i de feministiske teorier fra fokus på kvinders marginalisering i det politiske liv til fokus på kvinders aktive medborgerskab som omfatter kvinders tilstedeværelse på alle politiske arenaer og niveauer i det politiske liv (1987; 1992, 1993, 1995, Sarvasy og 1994). I det følgende vil jeg først skitsere de udfordringer til demokrati- teorierne, som formuleres af modernitetsteoretikere som og . De to sociologer har udviklet parallelle be- greber om livspolitik og subpolitik, der på en række punkter minder om de feministiske visioner om at demokratisere hverdagslivet. Derefter vil jeg kort belyse spændvidden i de feministiske demokra- titeorier fra teori om det kønsopdelte medborger- skab til vision om et aktivt og pluralistisk medborger- skab, der på hver sin måde tematiserer samspillet mellem den offentlige og private sfære (Patemen 1988; 1995). I det tred- je afsnit inddrages den skandinaviske debat om køn og demokrati, og artiklen diskuterer nogle centrale pointer og dilemmaer i de skandinaviske demokratiforståelser set med feministiske briller. Med udgangspunkt i nyere forskningsresultater sættes fokus på to hovedtemaer: a) samspillet mellem hverdagsliv og demokrati, mel- lem det sociale og politiske medborgerskab, b) samspillet mellem kvinders kollektive politiske aktiviteter i og uden for de politiske institutioner, mellem deltagelse og magt (Skjeie 1992; et al , 1997, 1997, 1998c, et. Afslutningsvis diskuteres nogle aktuelle udfordringer til de nordiske demokratier ud fra et kønsperspektiv. FEMINISTISEKK PERSPEKTIVER PÅ DEMOKRATI OG MEDBORGERSKAB Modernitet, politik og demokrati i et kønsperspektiv Med udgangspunkt i de nye udfordringer i de moderne samfund, som er forbundet med den økonomiske, politiske og kulturelle globalisering, har argumenteret for at demo- kratisere demokratiet. Visionen om et dialogdemokrati3 markerer en faktisk og ideel udvidelse af demokratiet, der bygger på autonomi i kommunikationen. Dialogdemokratiet på mange punkter det politologiske begreb om deliberativt demokrati, der sætter den offentlige diskussion om almene politiske spørgsmål i centrum. Giddens mener imidlertid, at der er behov for at udvide demokratiet fra den formelle politiske arena til hverdagslivet og til den globale orden (Giddens ). Dialogdemokrati er ikke orienteret mod konsensus, men betragter dialog i det offentlige rum som et middel til at leve sammen med andre i gensidig tolerance – hvad enten den anden er et individ, et globalt samfund eller religiøse tilhængere (Giddens 1994:115). Giddens fremhæver på den ene side, at adskillelsen mellem staten og det civile samfund er et fremskridt knyttet til det demo- krati, som bl.a. har den fordel, at det giver individerne i det moderne samfund mulighed for at ignorere politikken. Dialogdemokratiet peger samtidig på fire områder, hvor globaliseringen og den institu- tionelle refleksivitet har skabt nye muligheder for en demokratise- ring uden for den formelle politiske sfære (Giddens 1994:117–124): For det første handler politik i højere grad om det personlige liv, for eksempel demokratisering af seksuelle relationer, ægteskab og familiespørgsmål i form af en bevægelse fra traditionelle ægteska- ber i retning af rene forhold som indgås for deres egen skyld ikke på grund af den kønsmæssige arbejdsdeling mellem en forsørger og en moder/husmoder. For det andet åbner udbredelse af sociale be- vægelser og selvhjælpsgrupper nye områder for offentlig dialog for eksempel omkring reproduktionsteknologier. For det tredje er der mulighed for en demokratisering af store virksomhederne gennem strategier for decentralisering og mere fleksible ledelsesstrategier. Og endelig er der mulighed for demokratisering af den globale or- den og nye former for politiske institutioner på transnationalt ni- veau for eksempel gennem udbredelse af det formelle demokrati men også gennem udbredelse af andre former for dialog, for ek- sempel omkring økologiske problemer. Det er Giddens pointe, at de nye udfordringer til demokratiet gør de gamle opfattelser af politik utilstrækkelige, og livspolitik bliver derfor et centralt begreb for menneskers selvrealisering på et individuelt og kollektivt niveau (Giddens 1991:9). Giddens skelner mellem emancipationspolitik, som er et spørgsmål om livschancer, og livspolitik, der er et spørgsmål om livsstil (Giddens 1994:14–15). Giddens ideal er, at udvikle nye former for social solidaritet, der bygger på autonomi og aktiv tillid. Han ønsker ikke at styrke det civile samfund, idet han ser en spænding mellem udbredelse af dia- logdemokratiet og det kommunitaristiske ideal om at styrke sociale fællesskaber, fordi alle sociale fællesskaber bygger på tradition (Giddens 1994:126). Visionen om en demokratiske familie, der hviler på dialog mel- lem kvinder og mænd og forældre og børn, og om nye former for offentlig dialog uden for det formelle politiske system, er tiltrækk- ende fra et feministisk perspektiv. mindst udviklingen i Skan- dinavien synes at bekræfte en række af de tendenser til et tættere samspil mellem hverdagsliv og demokrati og mellem familien og det offentlige liv. En ny dansk undersøgelse peger direkte på en tendens til nye politiske identiteter hos borgerne som hverdagsmagere (Bang og Sørensen 1997). Udviklingen i peger imid- lertid også på, at der kan opstå en opsplitning mellem det lille de- mokrati – knyttet til hverdagens institutioner og lokalområdet – og det store demokrati – knyttet til den nationale og globale orden, som kan blive en ny opdeling mellem kvinders og mænds politiske praksis og identiteter (et. 1989, et. I et kønsperspektiv rejser kvinders deltagelse på den offentlige arena desuden nye spørgsmål om forholdet mellem deltagelse, indflydelse og magt (Skjeie 1992). Bogen Reflexive modernisation fra 1994 rummer en diskussion om individualisering og refleksivitet i de moderne samfund og om at genopdage det politiske mellem , og . Becks tese er, at vi bevæger os fra et industrisamfund til et globalt risikosamfund, som henviser til at økonomiske, politis- ke og individuelle risici i stadig højere grad undslipper de institutio- ner, som har til opgave at styre samfundet og beskytte individerne. Begrebet subpolitik peger på behovet for en fornyelse af politikk- en uden for det formelle politiske system (1994:17). Pointen er, at politikken i løbet af 1980erne har flyttet sig til nye arenaer uden for parlamenterne, de politiske partier og interesseorganisa- tioner, ligesom der er kommet nye politiske aktører, specielt aktive borgergrupper. Det, der i industrisamfundet blev opfattet som politisk, er blevet upolitisk, for eksempel velfærdsstaten, mens det, der tidligere var upolitiske og private problemer, er ble- FEMINISTISEKK PERSPEKTIVER PÅ DEMOKRATI OG MEDBORGERSKAB Derfor foregår der en kamp for en ny dimen- sion i politik, for eksempel omkring økologiske og moralske pro- blemer. Subpolitik er et alternativ til den politisk videnskabs klassiske opfattelse af politikkens tre aspekter, der alle angår borgerne som kollektive aktører: a) den institutionelle konstitution af det politiske fællesskab (polity), b) indholdet af de politiske programmer (poli- cy), og c) den politiske proces om fordeling af værdier og magt (politics): Subpolitics is distinguished from politics first, in that, agents outside the political or corporatist system are allowed to appear on the stage of social design, , and second, in that not only social and collective agents but individuals as well compete with the latter and each other for the emerging shaping power of the political. (1994, p. Sub-politik indeholder et ideal om, at samfundet skabes fra neden. Det indebærer en demokratisering, idet grupper, der ikke tidligere har været involveret i samfundets beslutninger får mulighed for at få a voice and a share, fx borgergrupper, offentligheden, sociale bevægelser, ekspertgrupper, græsrødder, arbejdspladsgrupper etc. argumenterer for, at der erskabt nye betingelser for politik, fordi Øst-Vest antagonismen er opløst: Politikken foregår i det gamle bur, men løven er væk. At genopdage politik handler derfor om at skabe nye regler – og ikke længere om blot at over- holde reglerne. De nye betingelser er en udfordring for demokra- tiet og for de gamle politiske opdelinger i højre-venstre og offent- ligt/privat. Ifølge angår de fundamentale spørgsmål livs- politiske spørgsmål som for eksempel individets holdning til usik- kerhed/risiko, holdningen til fremmede og holdningen til selv at skabe samfundet (1994:42; Giddens ). Der er en række lighedspunkter mellem to sociologers4 udford- ring af det klassiske politikbegreb med centrum i det formelle poli- tiske system, og den feministiske kritik. Feministiske demokrati- teorier argumenterer også for et udvidet politikbegreb, som kan rumme samspillet mellem hverdagsliv og politik (Skjeie 1992, et.al. 1993, 1994). Problemet er, at subpolitik og livspolitik både rummer muligheder og problemer for kvinder. På den ene side kan subpolitikken åbne nye muligheder for at inddrage kvinder i politik, fordi den i sit indhold er knyttet direkte til de pro- blemer, som tidligere blev betragtet som private spørgsmål, der an- går liv og død, som fx abort og voldtægt/vold mod kvinder. Samti- dig skabes subpolitikken gennem nogle politiske former, som navn- lig kvinder har benyttet som for eksempel græsrodsaktiviteter og ad hoc aktiviteter udenfor de politiske institutionerne. På den anden side har feministiske forskere peget på, at det ofte er kvinder, der har haft nytte af velfærdsstatens institutioner og de gamle solidaritetsformer og kollektivitet. Det er de kvindevenlige skandinaviske velfærdsstater, hvor staten gennem en udbygning af socialpolitikken og den offentlige service har sikret kvinders øko- nomiske uafhængighed og har været bedst til at beskytte enlige mødre og deres børn mod fattigdom (1987; 1997, 1997b). Kvinder kæmper både for autonomi i hverdags- livet og for indflydelse på samfundsudviklingen. De feministiske teorier argumenterer for, at der eksisterer et kønsopdelt medbor- gerskab, som har betydet, at kvinder har været udelukket fra den offentlige sfære. Kvinder har historisk været aktiv i det lille demo- krati og en fornyelse af demokratiet kræver andet og mere end at kvinder deltager i hverdagslivets politik Den skandinaviske debat viser, at udfordringen er at sikre kvinders aktive medborger- skab, som indebærer at kvinder og mænd også har lige magt og indflydelse i de politiske forsamlinger og i det korporative system (Skjeie 1992, 1994). Teorien om det kønnede medborgerskab Feministisk demokratiteori er inspireret af den australsk-amerikans- ke politolog banebrydende kritik af det kønsop- delte demokratiske medborgerskab og af kvinders marginalisering i forhold til det politiske liv. Patemans vision er deltagerdemokratisk, og hun ønsker at udvide demokratiet fra arbejdspladserne til fami- lien og skabe et fuldt og helt medborgerskab for kvinder (Pateman 1988, 1989). Pateman har fremhævet et grundlæggende dilemma i moderne demokratier, som hun har kaldt Wollstonecrafts dilemma. Det peger på, at kvinder tvinges til at vælge mellem to muligheder: Enten at blive integreret i politik og blive som mænd og opgive deres sociale erfaringer som kvinder, eller at bevare deres sociale erfaringer som kvinder og forblive marginaliserede i forhold til den offentlige sfære. Årsagen til kvinders marginalisering fra politik er en opsplitning mellem den offentlige og private sfære. Pointen er, at den sociale kontrakt skjuler en underliggende kønskontrakt, der bygger på en opdeling mellem kvinders moderskab og mænds lønarbejde (Pateman 1988, 1989). FEMINISTISEKK PERSPEKTIVER PÅ DEMOKRATI OG MEDBORGERSKAB Pateman har vist, at kampen for en udvidelse af kvinders poli- tiske, civile og sociale rettigheder ikke fulgte den mandlige model skitseret af den engelske sociolog i 1949 (Pateman 1992). beskrev udviklingen som en kamp for civile rettig- heder i det 18. Århundrede, til en kamp for politiske rettigheder i den 19. Århundrede til kampen for sociale rettigheder i det 20. Århundrede (1950). Kvindeforskningen har vist, at kvin- ders kamp for demokratiske rettigheder har fulgt en anden logik end mænds. Kvinder blev ofte opfattet som passive medborgere, som mange steder opnåede sociale rettigheder som mødre, fx i , før de opnåede grundlæggende civile og politiske rettigheder (Pate- man 1989; Pateman 1996; 1998a). Pateman har analyseret samspillet mellem sociale og politiske rettigheder for kvinder, mellem familien og det politiske liv. Den patriarkalske alliance mellem mænd ses som en væsentlig forklaring på, at kvinder ikke an opnå et fuldt og helt medborgerskab (Pate- man 1988, 1989). Det er ligeledes en central pointe, at en teori om demokratisering også må indeholde ikke blot civile og politiske ret- tigheder, men også et minimum af sociale rettigheder, som er en forudsætning for at medborgerne kan realisere idealet om et aktivt medborgerskab. Demokratisering må derfor indeholde et element af solidaritet med de svage (Pateman 1996). Patemans tilgang rummer en kritik af de politologiske teorier som negligerer familien og kønsrelationernes betydning for demo- kratiet. Svagheden er, at hun sætter fokus på kvinders magtesløshed og dermed negligerer kvinders politiske handlinger. Jeg har hævdet, at hun mangler en dynamisk demokrati – og magtforståelse, som gør det muligt at analysere kvinders agency, deres aktive medborger- skab i de sociale bevægelser og i de politiske institutioner (1988, 1997). Den teoretiske figur som bygger på opsplitningen pri- vat/offentlig passer desuden bedst til en social liberal velfærdsstat og politisk kultur. Udviklingen i de skandinaviske velfærdsstater og demokratier kan ses som en udfordring til teorien, idet kvinder er integreret i den politiske elite, og moderskabet ikke længere er en barriere men snarere en tilgang for kvinders politiske aktiviteter (1987, 1988; 1994a, 1994b). Den engelske politolog (1995) har formuleret en feministisk teori, der i stedet for kvinders magtesløshed sætter fokus på kvinders agency og på betingelserne for kvinders integration i den offentlige sfære. Hun har i en række bøger udviklet en ny forståelse af demokrati, som bygger på en vision om kvinders poli- tiske tilstedeværelse a politics of presence, som omfatter kvinders deltagelse på alle niveauer af samfundslivet, inklusive i den politiske elite (1992, 1993, 1995). (1990) har ligeledes formuleret en feministisk vision om en politik, der kan integrere borgernes forskellighed eller diversitet – a politics of difference baseret på grupperepræsentation. De har et fælles ideal om et plu- ralistisk og differentieret medborgerskab, der skal sikre at ikke blot kvinder men også marginaliserede sociale grupper har mulighed for påvirke både deres egen situation samt være til stede og øve indfly- delse på beslutningsprocesserne i samfundet. Det indebærer bl.a., at samfundet må sikre at kvinder, og marginaliserede grupper, skal have mulighed for at organisere sig og deltage i de politiske fælles- skaber og folkevalgte forsamlinger, enten ved vedtagelse af kvota- ordninger for kvinder eller gennem vedtagelse af generelle regler for grupperepræsentation. demokratiske teori om politisk tilstedeværelse for alle undertrykte grupper skal bidrage til at forny den politiske dagsorden og forandre det politiske livs grundlæggende principper (1995). Hun argumenterer for en reel pluralisme i politisk videnskab såvel som i det politiske liv – en accept af at der eksisterer en mangfoldighed af politiske arenaer – niveauer og deltagelsesformer. Teorien om en demokratisk pluralisme, som hviler på nye principper for repræsentation i de nationale politiske eliter, er provokerende, fordi det går stik imod den dominerende tendens i demokratisk og feministisk teori. er positiv over for det lokale, selvstyrende kommunitære demokrati men pointen er, at dette ikke kan løse problemet med politisk eksklusion. Hun foreslår, at demokratiet også må ændres fra oven gennem indførelse af et nyt institutionelt design, der ændrer selve principperne for demokratisk repræ- sentation. Denne position er provokerende, fordi den bygger på en præmis om, at de valgte demokratiske forsamlinger og ikke de frivil- lige politiske fællesskaber stadig er demokratiets kerne. Det har der- for det stor betydning, hvem der repræsenteret i de nationale parla- menter, og hvem der står uden for (1995; kap.3). Den amerikanske politolog har diskuteret, hvordan feministiske teorier kan forstå kvinder som en social og politisk kollektivitet (1990a, 1990b, 1994). Hun har bl.a. givet et bud på, hvordan feministisk teori kan løse dilemmaet mellem essentia- lisme, der beskriver kvinder som et social kollektiv med bestemte egenskaber/interesser, og en position, der opiver at beskrive kvinder som en social gruppe (1994;733). skelner mellem tre positioner: a) kvinder som social kollektivitet, der er en passiv social konstruktion af individer, b) kvinder som gruppe som anerkender et FEMINISTISEKK PERSPEKTIVER PÅ DEMOKRATI OG MEDBORGERSKAB vist aktivt fællesskab omkring konkrete sager og c) feministiske grupper. argumenterer for, at en nytænkning af sociale grup- pers betydning med udgangspunkt i begreb om seriel kollektivitet gør det muligt at forstå kvinder som et kollektiv, der er forenede på en passiv måde af de materielle strukturer og af de praktiske historier, uden at kvinder tillægges fælles egenskaber som alle kvinder har, eller forudsætte, at kvinder har en fælles identitet (1994;715). forudsætter, at demokratiet udvikler sig fra neden med rod i frivillige politiske fællesskaber, græsrødder og sociale bevægelser, gennem udvidelse af brugernes deltagerrettigheder eller gennem en fornyelse af det lokale demo- krati. og Youngs begreber og analyser har haft stor gennem- slagskraft i 1990erne, og de markerer et skift i de feministiske demo- kratiteorier fra fokus på kvinders marginalisering og udelukkelse til normative teorier, der skal diskutere betingelserne for kvinders poli- tiske tilstedeværelse på alle niveauer af den politiske beslutnings- proces. De har begge udviklet nye begrundelser for kvinders politis- ke deltagelse og repræsentation, der hviler på en adskillelse mellem politik og det civile samfund, og de tillægger den politiske arena en relativ autonomi i forhold til arbejdsmarked og familie5 (1995). Youngs tilgang giver bud på, hvordan forskellige sociale gru- pper kan integreres i politik gennem a politics of difference, og hun argumenterer for, at marginaliserede sociale grupper skal orga- nisere sig nedefra gennem grupperepræsentation (1990a, 1990b). tilgang giver bud på, hvordan kvinder kan få adgang til den politiske elite gennem inførelse af kvota-ordninger i forhold til de politiske parlamenter. Begge opfatter den offentlige sfære som nøglen til politisk magt og indflydelse for undertrykte grupper, og de er optaget af, hvordan kvinders kan få mere indflydelse i det offentlige politiske liv. Kvinders voksende politiske deltagelse og repræsentation i de politiske forsamlinger i Skandinavient står i modsætning til kvinders aktuelle marginalisering i politik i resten af verden (1993). i et internationalt perspektiv er det bemærkelsesværdigt, at kvin- der i i løbet af de sidste har opnået en såkaldt kritisk masse på mellem 30 og repræsentation i de na- tionale forsamlinger, enten gennem kvota-regler som i og senere i , eller uden kvota-regler som i efter 1996 (Dahlerup 1988).