sou · GNB3108 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt 1 kap. 6 § får påföljd inte ådömas för brott som någon har begått innan han fyllt . Barn är således inte straffmyndiga och kan i princip inte bli föremål för rättsväsendets åtgärder på grund av brott. Brottslighet kan dock vara ett tecken på att den unges utveckling är i fara. När åtgärder från samhällets sida måste vidtas i sådana fall är detta emellertid i första hand en uppgift för . Det finns dock situationer då det kan vara väsentligt att få klarlagt hur brottet har gått till, t.ex. för att insatser skall bli adekvata och kunna sättas in . Polisen får därför i vissa fall utreda brott även om den misstänkte vid brottstillfället är . Det finns ingen statistik över hur många brott som begås av barn . Av rättsstatistiken kan man dock utläsa att registrerades 12 113 brottsanmälningar som uppklarade på grund av att den misstänkte var , vilket utgör av det totala antalet uppklarade brott. Det är således relativt många ärenden polisen handlägger i vilka den misstänkte vid brottstillfället var . Enligt direktiven bör utredaren i den omfattning han finner befogad undersöka och analysera hur reglerna för utredning av brott begångna av den som inte har fyllt förhåller sig till de regler som gäller för straffmyndiga ungdomar. Under utredningens arbete har det framkommit att det finns ett antal problem vad gäller tillämpningen av de bestämmelser som reglerar handläggningen av ärenden med brottsmisstänkta barn . I utredningens enkätundersökning ställdes inte några frågor beträffande denna åldersgrupp. Trots det framfördes en del synpunkter som rör barn . Utredningen har vid studiebesök hos två polismyndigheter inhämtat synpunkter. Vidare har utredningen från fått upplysningar om olika problem som kan uppkomma under handläggningen. Slutligen har i ett par beslut pekat på svårigheter i tillämpningen. Följande avsnitt innehåller en redogörelse för de aktuella bestämmel- sernas innehåll. I avsnitt 6.3 redovisar utredningen sina överväganden och förslag beträffande handläggningen av ärenden i vilka den miss- tänkte vid brottstillfället var . Regleringen om utredning av brott i de fall den misstänkte var när brottet begicks finns i 31-37 §§ LUL och fick i huvudsak sitt nuvarande innehåll genom lagstiftning som trädde i kraft , då polisens befogenhet att utreda sådana brott vidgades (se prop. 1983/84:187 och bet. 1984/85:JuU6). har utfärdat allmänna råd (FAP 403-1) om utredning av brott av barn m.m. Det finns inte någon föreskriven tidsfrist inom vilken en utredning av brott där den misstänkte vid brottstillfället var skall vara avslutad. Det gäller dock ett allmänt skyndsamhetskrav vid behandlingen av brott av ungdomar (prop. 1983/84:187 s. 19). I 31 § första stycket LUL föreskrivs att om någon kan misstänkas för att ha begått ett brott utredning rörande brottet får inledas om 1.en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, 2.det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har tagit del i brottet, 3.det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet, eller 4.det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum. Paragrafen trädde som tidigare nämnts i kraft . hade polisen viss befogenhet att hålla förhör med barn enligt förundersökningskungörelsen. Som skäl för att införa befogen- heten för polisen att verkställa utredning åberopade departementschefen (prop. 1983/84:187 s. 13) framför allt att även förhållandevis allvarlig brottslighet av barn i praktiken inte blev föremål för någon åtgärd från samhällets sida. Genom punkten 1 markeras att åtgärder från det allmännas sida på grund av brott av barn i princip ankommer på de sociala myndigheterna. Bestämmelsen ger möjlighet för polis eller åklagare att inleda utredning på begäran av socialnämnden såväl i enskilda fall som efter mera generella överenskommelser. Primärt är det polisen som skall bedöma om förutsättningar för att påbörja en utredning föreligger. Det krävs inte någon uttrycklig begäran från socialnämnden, utan det räcker att det kan antas att en utredning har betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge. Utredning med stöd av denna punkt får emellertid inte genomföras mot nämndens önskan. har tagit ställning får dock förhör hållas med barnet. Bestämmelsen reglerar inte socialnämndens möjligheter att själv göra en utredning, utan endast frågan i vad mån polis eller åklagare får agera. Vid en utredning är det tillräckligt att det händelseförlopp i vilket barnet har tagit del blir klarlagt (prop. 1983/84:187 s. 32 f. och 34). Ofta kan en utredning inledas med stöd av såväl punkt 1 som någon av de övriga punkterna. Vilken punkt som åberopas får betydelse om socialnämnden och polisen har olika uppfattningar i frågan om en utredning skall inledas. De brott som i första hand bör föranleda utredning är enligt departementschefen (prop 1983/84:187 s. 17) överlagda brott mot person eller egendom och brott som vittnar om en hög grad av hänsynslöshet eller grov tanklöshet i fråga om andra människors liv, hälsa eller egendom, liksom över huvud taget brott som med hänsyn till sin karaktär gör det sannolikt att behov av hjälpinsatser föreligger. Narkotikabrottslighet och brott som har samband med sådan brottslighet tillhör mycket ofta den kategorien. Genomgående bör i första hand omsorgen om barnets bästa beaktas vid ställningstagandet. Är ett brott redan vid anmälan erkänt och klart, t.ex. ett butikssnatteri där den unge ertappats på bar gärning och lämnat tillbaka det tagna, behöver i regel inte någon polisutredning ske annat än om den unges identitet måste klarläggas. Ärendet kan i stället efter ett kort förhör överlämnas direkt till socialnämnden, om det bedöms vara av betydelse för insatser från nämndens sida. Skulle det vid handläggningen visa sig att ärendet behöver utredas närmare, bör polisen biträda med det i den mån det kan ske utan att andra uppgifter eftersätts. Om det finns en misstanke om att andra har varit delaktiga i ett brott som den unge för sin del har erkänt, får behovet av polisutredning bedömas i första hand med utgångspunkt i behovet av utredning om de andras brottslighet. Är de andra som misstänks för delaktighet , kan behovet av utredning vara att bedöma enligt punkten 2 (prop. 1983/84:187 s. 33). Vad gäller utredning med stöd av punkterna 2 och 3 framgår syftet och därmed omfattningen av den utredning som kan företas direkt av ordalydelsen (prop. 1983/84:187 s. 34). Punkten 4 behandlas inte särskilt ingående i propositionen. I stället hänvisas till förarbetena till 15 § förundersökningskungörelsen (1947:948). Som exempel nämns där att det, när en minderårig har bragt annan om livet eller vållat brandskada, kan var av stor vikt att få närmare kännedom om hur gärningen har utförts för att kunna fastställa dödsorsaken eller brandens uppkomst eller vidare förlopp, eftersom detta i sin tur kan vara avgörande för bedömandet av vissa försäkringsfrågor. Av detta uttalande torde man kunna dra slutsatsen att punkten 4 är avsedd att användas endast i undantagsfall (jfr prop. 1983/84:187 s. 15). Vidare sägs i propositionen (s. 34) att i fråga om utredningar enligt punkten 4 det ofta kan förutsättas att något utöver händelseförloppet inte behöver klarläggas och att det inte är meningen att ta ställning till frågor om gärningen formellt har varit att betrakta som ett brott om den begåtts av en straffmyndig person och hur den i så fall skulle ha rubricerats. Gemensamt för de fyra punkterna är att en utredning får inledas, dvs. den är inte obligatorisk. Häri ligger en skillnad i förhållande till vad som i princip gäller om brottsmisstankar mot någon som har uppnått straffbarhetsåldern. Särskilt i fråga om punkten 1 innebär detta att hänsyn kan tas till omständigheterna i det enskilda fallet och till lokala förutsättningar och överenskommelser mellan polismyndighet och socialnämnd samt nämndens möjlighet att själv göra utredning (prop. 1983/84:187 s. 33). Enligt 31 § andra stycket LUL får en utredning inledas mot ett barn som inte har fyllt endast om det finns synnerliga skäl. 12-års- gränsen innefattar en avvägning mellan utredningsintresset och hänsynen till barnet. Barnet måste ha uppnått en viss mognad för att en utredning över huvud taget skall framstå som meningsfull. Ju yngre barnet är, desto starkare skäl talar för att socialnämnden sköter den utredning som kan behövas. Detta gäller särskilt om utredningen inte motiveras av något annat skäl än att den kan ha betydelse för socialnämnden (prop. 1983/84:187 s. 33 f.). I 31 § tredje stycket LUL föreskrivs att den unges vårdnadshavare och socialnämnden skall underrättas om att en utredning har inletts. I förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 34) betonas att det är föräldrarna som i första hand skall ta ansvar för barnet om det har råkat i svårigheter. Såväl föräldrar som barn kan dock behöva stöd från det allmännas sida och det är därför naturligt att socialnämnden underrättas oavsett på vilken grund utredningen har inletts. Underrättelsen till vårdnadshavaren får underlåtas, om det finns särskilda skäl mot en underrättelse. Exempel på ett sådant särskilt skäl kan vara att barnet bestämt motsätter sig det och undersökningsledaren bedömer att en underrättelse mer skulle kunna skada än hjälpa barnet. Enligt 32 § LUL gäller vissa bestämmelser i om förundersökning i tillämpliga delar. I paragrafen hänvisas till följande bestämmelser i 23 kap. ; 3 § (om beslut att inleda förundersökning, vem som skall leda för- undersökningen m.m.), 4 § (objektivitetsprincipen m.m.), 6 § (med vem förhör får hållas), 7 § (om underlåtenhet att inställa sig till förhör m.m.), 8 § (om skyldighet att följa med till förhör), 9 § (om skyldighet att stanna kvar för förhör), 10 § (om närvaro av annan vid förhör), 11 § (om frågerätten vid förhör), 12 § (om otillbörliga förhör), 13 § första och andra stycket andra och tredje meningarna (om vittnesförhör under förundersökningen), 14 § (om yttrande av sakkunnig m.m.), 17 § (om biträde av polis på annan ort), 18 § andra stycket (om utredning på begäran av den misstänkte), 19 § (om en begäran av den misstänkte om ytterligare utredning inte bifalls m.m.), 21 § (om förundersökningsprotokoll) och 24 § (närmare föreskrifter i vissa avseenden får meddelas av regeringen). I förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 35 f.) anförs bl.a. följande om hänvisningarna i 32 § LUL. Av hänvisningen till 23 kap. 3 § framgår bl.a. att såväl polismyndigheten som åklagaren är behörig att inleda utredningen. Normalt bör undersökningsledningen i här avsedda fall ankomma på polisen, men t.ex. i de fall åklagarinträde sker mot straffmyndiga vid gängbrottslighet kan det vara naturligt att åklagaren är förundersök- ningsledare i fråga om samtliga misstänkta. Ett särskilt skäl för åklagaren att inträda kan vara att frågan om bevistalan (se avsnitt 6.2.8) aktualiseras. Oavsett vem som har ledningen av utredningen sker utredningsarbetet huvudsakligen genom polisens försorg. (Anm. Justitie- ombudsmannen har i ett par beslut, se nedan under avsnitt 6.3.6, uttalat att det klart framgår av lagtexten att bestämmelserna om fördelningen mellan polismyndigheten och åklagare enligt 23 kap. 3 § rättegångs- balken skall tillämpas vad gäller behörigheten att leda en utredning enligt 31 § LUL. I Riksåklagarens och allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (RÅFS 1997:12 resp. FAP 403- 5) anges att vad som i dessa sagts om förundersökningar av brott där misstänkt gärningsman är också gäller i tillämpliga delar för utredningar av brott där misstänkt gärningsman inte har fyllt .) Allmänt gäller att utredningen skall bedrivas på ett opartiskt sätt och så att inte någon onödigtvis utsätts för misstanke eller drabbas av kostnad eller olägenhet, att den skall bedrivas skyndsamt och att förhör får hållas med alla som kan antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Detta framgår av hänvisningen till 23 kap. 4 och 6 §§ . Eftersom utredning inte är obligatorisk i de aktuella fallen behövs ingen hänvisning till 4 a §, som innehåller bestämmelser om när en förundersökning får läggas ned. Enligt 33 § första stycket LUL skall, om hinder inte möter, en företrädare för närvara vid förhör med barnet. Vidare framgår av hänvisningen till 23 kap. 10 § att vårdnads- havaren bör närvara om det kan ske utan men för utredningen. Något behov av juridiskt biträde i form av offentlig försvarare torde däremot inte föreligga, eftersom utredningen inte syftar till lagföring. Därför har hänvisning inte skett till 23 kap. 5 § . Förs bevistalan mot barnet enligt 37 § LUL ligger saken annorlunda till. Av hänvis- ningen i den paragrafen till bestämmelserna om allmänt åtal för brott för vilket är stadgat fängelse följer att offentlig försvarare kan förordnas. Möjligheter till hämtning och medtagande till förhör föreligger beträffande misstänkta och vittnen m.m. även då brottsmisstankar riktas mot någon som inte har uppnått straffbarhetsåldern. I enlighet härmed har hänvisning skett till 23 kap. 7–9 §§ . Den som är är som regel inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Om det är av synnerlig vikt för utredningen är den hörde dock skyldig att stanna kvar i . Synnerlig vikt för utredningen kan det t.ex. vara om flera inblandade skall höras och deras utsagor ställas mot varandra. Dessutom kan barnet ibland behöva på sig att vänja sig vid förhörsledaren och den miljö i vilken förhöret skall äga rum. Detta gäller i synnerhet vid förhör med barn i lägre åldrar eller om förhöret rör känsliga frågor, t.ex. sexuella övergrepp. I propositionen (s. 22) anförs att möjligheterna till hämtning och medtagande till förhör bör ske med hänsynstagande till barnets ålder och mognad och således med stor restriktivitet. Hämtning till förhör bör så långt möjligt undvikas. Måste en sådan åtgärd vidtas är det viktigt att det sker på ett diskret sätt och med all den hänsyn som förhållandena Endast i undantagsfall bör hämtning ske av uniformerad polis eller på något ställe där uppmärksamhet kan väckas. Att varken hämt- ning eller förhör sker i skolan annat än när mycket speciella skäl före- ligger betonas i propositionen. Vidare anges att medtagande till förhör bör, utom för de fall en misstänkt som anträffas på en brottsplats inte kan identifieras, komma i fråga främst då det är uppenbar risk att han annars skulle undanröja bevis eller på annat sätt försvåra utredningen. Vad som sägs i 23 kap. 10–12 §§ om förfarandet vid förhör bör i stort sett gälla även vid en utredning som rör barn. Ofta kan det dock vara så att personal vid skolan bättre känner barnet än personal från . Bl.a. skolkurator, skolsköterska, skol- psykolog eller någon lärare har kännedom om barnets hemförhållanden och sociala situation och barnet känner ofta trygghet inför dessa personer. Undersökningsledaren kan när förhållandena så medger tillåta närvaro av en sådan person. Detta framgår genom hän- visningen till 23 kap. 10 § andra stycket . Enligt 33 § första stycket LUL skall, om det inte möter hinder, företrädare för vara närvarande vid förhör med den unge som sker under utredningen. Den som företräder har en särskilt viktig roll när det gäller förhör som är av betydelse för . Det har därför ansetts lämpligt att socialnämnden genom lämplig beredskap kan närvara vid förhören. företrädare kan bestämma att förhöret skall avbrytas om han eller hon anser att vad som kommit fram är tillräckligt för att skall kunna ta ställning. Företrädaren för får då också möjlighet att vid behov ställa upp när den unge inte längre behöver stanna kvar för förhör men han eller hon inte har någonstans att ta vägen (prop. 1983/84:187 s. 20). Av 33 § andra stycket LUL framgår att utredningen inte får omfatta någon annan åtgärd än förhör med den unge innan socialnämnden har uttalat sig, om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge. Kvarstår brottsmisstanken efter förhöret skall förhörsprotokollet omgående sändas till socialnämnden. Denna bestämmelse anses ta över 23 kap. 3 § fjärde stycket rätte- gångsbalken som säger att åtgärder för utredning om brott som inte kan uppskjutas utan olägenhet får vidtas innan förundersökning har inletts. Detta innebär att provisoriska utredningsåtgärder inte kommer i fråga när en utredning enligt 31 § första stycket punkten 1 LUL kan bli aktuell. I 34 § LUL stadgas att, om någon har begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa, han får gripas av envar om han anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Om en enskild person har gripit den unge skall denne skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. I förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 26) anges att en polisman har samma möjligheter som enskilda att gripa den som är och som anträffas på bar gärning. Det anförs att det skulle te sig i det närmaste stötande om en polisman inte skulle ha samma befogenheter att gripa den unge som en enskild. I propositionen anges vidare (s. 36) att bestämmelsen är uttömmande. Inte heller en polisman får alltså gripa ett barn under andra förutsättningar än vad som anges i paragrafens första stycke. En annan sak är att polisen kan ha befogenhet att verkställa tillfälliga omhändertaganden t.ex. med stöd av polislagen (1984:387). Det har inte angetts någon särskild åldersgräns under vilken det måste vidtas särskild restriktivitet, eftersom det kan föreligga svårigheter att på platsen utröna barnets ålder. Enligt propositionen (s. 37) bör det dock vid tillämpningen av paragrafen eftersträvas större försiktighet ju yngre barnet är. Enligt 34 § andra stycket LUL skall polismyndigheten eller åklagaren besluta om den unge skall friges eller hållas kvar för förhör. Skall barnet inte kvarhållas får det avlägsna sig. Genom ett tillägg som trädde i kraft föreskrivs att den unge inte får tas i förvar. 35 § LUL reglerar vilka av tvångsmedel som får användas mot barn . Det föreskrivs att om någon är misstänkt för att ha begått ett brott får, om det finns särskilda skäl, beslag, husrannsakan och kroppsvisitation (men ej kroppsbesiktning) enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. rättegångs- balken företas mot den unge. Vad som i 27 kap. 7 och 8 §§ rättegångs- balken sägs om åtal och om verkan av att åtal inte väcks skall i stället avse bevistalan och talan om förverkande samt verkan av att sådan talan Tvångsmedel som avses i 24–26 kap. (anhållande, häktning, reseförbud och kvarstad) får inte användas. Att restriktivitet skall iakttas vid användande av tvångsmedel mot barn har markerats genom att det i lagen anges att särskilda skäl skall föreligga för att tvångsmedel skall få användas. Enligt förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 29) bör, för att något av tvångsmedlen skall användas, i allmänhet föreligga misstanke om allvarligare brottslighet eller brottslighet av större omfattning. I förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 29) kommenteras vidare särskilt varför tvångsmedlen kroppsbesiktning och kvarstad inte tillåts. Beträffande kroppsbesiktning anges att det praktiska behovet av att använda det tvångsmedlet framstår som ganska ringa. Vidare kan dessutom lämpligheten av att använda kroppsbesiktning i fråga om barn som befinner sig i förpuberteten och i en känslig period av sin utveckling ifrågasättas. Tvärtom är ett särskilt hänsynstagande till den personliga integriteten påkallat. Kroppsbesiktning bör alltså inte få företas beträffande denna ålderskategori. Vad gäller kvarstad anges att åtgärden synes ha endast marginell betydelse i fråga om lagöverträdare under och att någon anledning att låta en reglering omfatta detta tvångsmedel därför inte föreligger. I 36 § LUL anges att, om en utredning har inletts på den grunden att den kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, protokoll över utredningen skall sändas till socialnämnden efter att denna avslutats. Enligt förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 37 f.) är någon mer ingående utredning om händelseförloppet ofta inte nödvändig för att skall kunna avgöra vilka åtgärder som kan bli aktuella. En noggrannare utredning kan däremot behövas för att det skall kunna bedömas om barnets uppgifter är sanna. Även om barnet tar på sig skulden för vad som inträffat måste barnets uppgifter i princip stödjas av andra omständigheter. Inte minst för den unges egen skull kan t.ex. ansvarsfördelningen inom ett kamratgäng behöva klarläggas. Liksom vid andra utredningar måste de omständigheter som talar för att den misstänkte inte är delaktig noggrant uppmärksammas. Om det bedöms lämpligt i det enskilda fallet kan i ett uppföljande samtal ta upp frågan om vad den unge kan göra för att ställa till rätta vad han har gjort. 37 § LUL handlar om bevistalan. Misstänks någon för att ha begått ett brott får åklagare enligt första stycket, om det krävs ur allmän synpunkt, efter framställning av socialnämnd, länsstyrelse eller vårdnadshavare för den unge, begära prövning hos domstol om den unge har begått brottet (bevistalan). Institutet är närmast avsett för fall i vilket den unge är misstänkt för en gärning av mycket allvarlig beskaffenhet (prop. 1983/84:187 s. 11) Bevistalan kan inte komma i fråga om åtalspreskription har inträtt. Har åklagaren väckt bevistalan kan domstolen inte avvisa talan under åberopande av att den inte är påkallad från allmän synpunkt. I för- arbetena (NJA II 1964 s.183) uttalar departementschefen att bevistalan torde komma i fråga endast då den unge misstänks för en gärning av allvarligare beskaffenhet. Rättens avgörande sker genom dom i vilken skall anges om rätten funnit att den unge har begått gärningen eller att så icke har blivit utrett. Enligt andra stycket tillämpas vid bevistalan bestämmelserna beträf- fande allmänt åtal för brott för vilket det är föreskrivet fängelse . I fråga om tvångsmedel gäller 35 § LUL. Bevistalan är inte åtal men för förfarandet gäller således i huvudsak reglerna om allmänt åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse . Departementschefen anförde (NJA II 1964 s.183 f.) att förhandlingens offentlighet normalt får anses vara till uppenbar olägenhet för den unge och att handläggningen bör ske inom stängda dörrar. Vidare anfördes att offentlig försvarare i praktiken alltid bör förordnas. Enligt 16 § åklagarförordningen (1996:205) får endast överåklagare, biträdande överåklagare, statsåklagare, chefsåklagare och biträdande chefsåklagare utföra åklagarens uppgifter i fråga om bevistalan. Det kan anmärkas att institutet bevistalan knappast kommit att tillämpas i praktiken. 6.3Utredningens överväganden och förslag Det är viktigt att handläggningen av ärenden som gäller brott begångna av barn kan ske snabbt och med tillbörlig hänsyn till barnet. Det måste också ställas stora krav på rättssäkerhet under handläggningen. Det har framförts till utredningen att lagstiftningen rörande dessa ärenden inte är tillräckligt tydlig och att tillämpningen skiljer sig åt mellan olika polismyndigheter. Utred- ningen menar att det ankommer på att söka åstad- komma en mer enhetlig rättstillämpning. bör därför i samråd med Riksåklagaren utfärda nya allmänna råd för främjande av en mer enhetlig rättstillämpning. Utredningen anser vidare att lagstiftningen skulle behöva en större översyn än vad utredningen har haft möjlighet att göra. Som nämnts i inledningen har utredningen på olika sätt fått kännedom om att tillämpningen av bestämmelserna om utredning av brott som begåtts av barn inte är helt problemfri. Det har också framförts att brottsligheten i denna åldersgrupp har ökat och blivit allt grövre. Även om det inte finns någon egentlig statistik på hur omfattande brottsligheten är när det gäller barn , kan man dock se att antalet brottsanmälningar med beslut om att brottet är uppklarat på grund av att den misstänkte är har ökat. var antalet 10 317, 11 165 och 12 113, dvs. har antalet ökat med .