sou · GNB3101 · 2000-01-01 00:00:00 — Denna sammanvävning av vardagens praktik och de offentliga protestformerna är tydliga hos såväl djurrättsaktivisterna som flyktinggömmarna. Rörelsernas arbete för ett yttre mål är inte längre skilt från deras inre former (Melucci 1992: 86). Organi- sationen har inte en instrumentell utan självreflexiv karaktär, dess form uttrycker meningen och målen hos handlingen som sådan. Själva rörelsens form är ett budskap, t.ex. ett budskap om mindre hierarkier och mer eget ansvarstagande. Djurrättsrörelsen fungerar som ett informellt organiserat nätverk och består av självständiga men ändå sammanhängande aktiviteter. För djurrättsaktivisterna är umgänget och diskussio- nerna med kompisarna på kaféet en lika grundläggande del av rörelsen som demonstrationerna. Andra träffar man vid aktio- ner, ibland på andra orter. Ofta deltar man i olika slags protest- aktioner mot porr, rasism, vägbyggen och djurförsök. Verksam- heterna och konstellationerna flyter ibland ihop och kan ändra karaktär efter behov. Denna nätverkens amöba-karaktär – som aktivisterna delar en grundläggande gemensam identitet – gör att vi tycker att det är adekvat att tala om djur- rättsaktivismen som en social rörelse. De grupper de intervjua- de ingår i har heller inga uttalade ledare, med undantag av NSMPD som fungerar som en klassisk organisation. Den spontana och icke-hierarkiska oganiseringen kännetecknar också flyktinggömmarna. Den självreflexiva handlings- och organisationsformen – där medlet också uttrycker målet hos handlingen – är alltså typisk för de nya rörelserna (Melucci 1992: 86). era praktiker inom organisationer kan rörelserna också initiera institutionell förändring (Melucci 1992: 87). Rörelserna är både ett uttryck för – och bidrar till – ökad samhällelig reflexivitet och kulturell modernisering. Den ökade reflexiviteten ligger bland annat i att fler element av det sociala och kulturella livet blir föremål för reflektion.13 I fallet med vår studie gäller detta till exempel matvanor och familjeliv. Som Melucci påpekat handlar rörelserna i mycket om symbolisk kamp – en kamp om definitioner, kunskap och symboler (Melucci 1985).14 Genom sådana symboliska utmaningar och konfrontationer pekar rörelserna på alternativ – att saker skulle kunna vara annorlunda. Genom sin existens synliggör de makt- förhållanden som kanske annars är dolda. De ifrågasätter sam- hället och etablerade normer på ett fundamentalt sätt: vem etablerar normer för vad som är normalt? Kanske är det också denna fundamentala utmaning som ibland gör rörelserna så provocerande i omgivningens ögon. Det självklara – enligt rådande samhällskonsensus – ifrågasätts. 13Reflexiviteten kan avse såväl det egna självet som den egna gruppen och samhället i stort. och (1994) tar plogbillsrörelsen som ett exempel på en rörelse som präglas av reflexivitet på alla dessa nivåer. Inte minst den egna gruppens verksamhet är föremål för tematisering. 14 Också (1995) har konstaterat att vår tids politiska kamp i mycket är en kamp om definitioner. Med en anspelning på har han hävdat att det är så mycket placeringen i produktionsrelationerna utan platsen i definitionsrelationerna - eller kommunikationsstrukturen - som avgör graden av framgång. Slaget står om att definiera det tänkbara och det möjliga. Kunskap har blivit en allt viktigare produktivfaktor (jfr tidigare arbete- kapital). Kontrollen över informationsproduktionen och spridningen är då Den politiska kampen i informationssamhället tar delvis en annan form än i industrisamhället. ifrågasätter rådande politisk, ekonomisk och teknisk logik och rationalitet framstår de lätt som irrationella och obegripliga. Djurrättsaktivisterna erbjuder exempelvis en ny referensram: djur som individer, kännande varelser vilket förpliktigar till rättigheter, djurhållning som slaveri och köttkonsumtion som att äta lik. Också det kapitalistiska systemet ifrågasätts, och i vissa fall även den privata äganderätten. En sådan referensram kan för många te sig främmande och stötande. Men själva rörel- sernas existens innebär att något håller på att ske i rådande sam- hällskonsensus; det som tidigare tyckts otänkbart börjar temati- seras. Enligt Melucci (1985) synliggör sociala rörelser samhälleliga målsättningar genom sin blotta existens. Den kollektiva mobili- seringen och protesten syftar genom att påvisa icke-förhand- lingsbara behov till att skapa en offentlig måldiskussion. Detta är tydligt i de rörelser vi studerat. Människorätt och djurens rättigheter kan man inte kompromissa med. Rörelserna tvingar samhället att konfronteras med grundläggande värden. De pekar på det som samhället egentligen står för eller vill stå för – och att praktiken ser annorlunda ut.15 Såtillvida står de för ett sökande efter äkthet. De så kallade nya rörelserna (som miljörörelsen och feminis- men) har mer än tre decennier på nacken. De har ut- vecklats på olika sätt. Vi kan också se skilda rörelser inom rörelserna, till exempel i miljörörelsen där olika grupper och organisationer alltmer börjat gå skilda vägar (Jamison 1993, 1999). 15 Jfr: A social movement is a collective action trying to defend intrinsic normative standards against their strategic-utilitarian instrumentalization by modernizing elites (Eder 1993: 114). Flyktinggömmandet och djurrättsaktivismen representerar i våra ögon en ny generations rörelser i . Kanske ännu mer än de tidigare tar de sin utgångspunkt i vardagslivet. Den etiska kampen förs in i de egna köken och vardagsrummen: flyktingar bjuds in att bo och leva med den egna familjen. Animaliska produkter ersätts av vegetabiliska i hushållen. Djurrättsrörelsen har dock haft föregångare i tidigare ung- domsrörelser och ungdomskultur. Ur strävan efter autonomi utvecklades nya proteströrelser. En av dessa var husockupationerna, där de första ägde rum i 1979.16 I husockupanternas självförståelse låg en vision om autonomi liksom känslan att representera en absolut kulturell annorlundahet (1991: 315). Detta kan vi känna igen också hos delar av 90-talets svenska djurrättsrörelse, där en del också räknar sig till den autonoma rörelsen. Vi kan också känna igen kopplingen till den egna var- dagen och viljan att praktisera sina idéer i det dagliga livet snarare än att arbeta för ett idealsamhälle . skriver om husockupanterna: Kärnan i denna betoning av autonomi, gemenskapen inom rörelsen, mellanmänskliga rela- tioner i vardagen – och därmed kärnan i husockupanternas kollektiva identitet – var ett radikalt Gemeinschaft-tänkande, en kritik mot alla formella och instrumentella sociala relationer (1991: 315). Djurrättsaktivisterna utsträcker gemenskapstanken och kriti- ken mot instrumentalisering till att även omfatta djuren. Men medan det främsta målet för många husockupanter var att nå en subkulturell autonomi och inte att sprida budskapet till sam- hället i stort, är djurrättsaktivisterna i den meningen mer poli- tiska. För dem är opinionsbildning och medvetandegörande centrala. 16För en analys av husockupanterna i , se 1991. Typiskt för aktionsformer är deras media- strategi. Rörelserna är beroende av medierna – och medierna använder sig gärna av spektakulära aktioner, vilket ger en viss grad av ömsesidighet. Det gäller såväl en miljöorganisation som som husockupanter, trädkramare och plogbills- aktivister. Det gäller i hög grad också djurrättsrörelsen och del- vis även asylrörelsen. Massmedierna är i slaget om makten över tanken och kontrollen över informationskanaler en mycket viktig maktresurs. TV-mediet är en förklaring till att aktionsformerna blir till dramaturgi. Men det är inte den enda eller kanske ens viktigaste förklaringen. Rörelserna för en symbolisk kamp i det att de utmanar etablerade definitioner och tolkningar. Eftersom kampen till en väsentlig del handlar om symboler tar också aktionerna ofta form av symboliska och expressiva handlingar. För en del djurrättsaktivister är teater ett viktigt redskap. I vår studie illustreras detta bland annat av som tillsammans med några kompisar framträtt som höna i bur och räv på päls- farm utanför . Vid andra dramaturgiska aktioner har demonstranter uppträtt nakna och frågat: Vad skulle du säga om någon tog ditt skinn? och stod djurrätts- aktivister i med grismask och plakat med uppmaningen skippa julskinkan. Dessa exempel illustre- rar väl de direkta aktionernas ofta symboliska handlande, med inslag av expressivitet och lekfullhet (1991: 21). Att an- vända de egna kropparna i aktionerna har dessa djurrättsaktio- ner gemensamt med trädkramare och Greenpeaceaktiviteter som kedjat fast sig vid skorstenar och fabriksgrindar. I denna kroppspolitik () blir de egna kropparna ett symboliskt motståndsmedel (1991: 49). Ett annat ut- tryck för det expressiva i rörelserna är betydelsen av en viss sorts musik, även om de veganer vi intervjuat tonat ned den saken. Aktionerna är ofta väl regisserade föreställningar. Kontakter- na med massmedia är väl utvecklade och att möta massmedia är något som noga förbereds och tränas (t.ex. och 1994). Detta gäller framför allt grupper som och Plogbillsrörelsen, men också djurrättsrörelsen och asylrörelsen. Särskilt de intervjuade flyktinggömmarna vittnar om goda kon- takter med massmedia och betydelsen av att dessa uppmärk- sammar det enskilda flyktingfallet. 1980-talets och 90-talets politiska handlande är mindre utopiskt än och i högre grad inriktat på . skriver: Man har i hög grad återknutit till hand- lingsformer som direkt aktion och civil olydnad och den poli- tiska traditionen som inspirerat är anarkismen snarare än marxismen. Men det är snarare Handlingen och Uttrycket som står i förgrunden än Teorierna (1991: 23). Både hos flyktinggömmarna och djurrättsaktivisterna finns tydliga anarkistiska drag. De betonar den enskildes ansvar och plikten som individ att göra något. De misstror det parlamenta- riska systemets möjligheter att lösa de konflikter de engagerat sig i och illustrerar genom sina lösligare och icke-hieraiska nätverk anarkismens misstro mot etablerade organisationer. Traditionellt har den anarkistiska rörelsen varit splittrad i synen på våld som politiskt vapen. Såtillvida ansluter sig de båda grupperna till den riktning som fördömer våld, även om en av djurrättsaktivisterna tillhör en mycket liten minoritet i rörelsen som godtar skadegörelse för att skada eller slå ut företag i päls- och köttbranschen. Två av flyktinggömmarna är för övrigt aktiva syndikalister. Civil olydnad och direkta aktioner Trädkramande, djurrättsaktivism och flyktinggömmande är former av kollektivt handlande i vår samtid. lingsform för alla dessa är den civila olydnaden. Vad civil olyd- nad är och hur denna kan rättfärdigas är omdiskuterat inom politisk filosofi.17 Vi har inte det filosofiska syftet att klargöra vad begreppet civil olydnad rymmer eller att besvara frågan om och hur civil olydnad kan rättfärdigas. För översiktens skull refererar vi ändå kort den filosofiska diskussionen. Men vårt syfte är fortsatt primärt att förstå de nya rörelserna och deras handlingsformer i ett samhällsperspektiv. Det råder någorlunda enighet i litteraturen om att civil olyd- nad förutsätter lagbrott.18 Ett annat krav är att handlingen ska vara politisk i meningen att den ska rikta sig till individer i egenskap av medborgare, inte privatpersoner. Handlingen ska alltså utföras i en fråga som är en kollektiv angelägenhet; an- språken är därmed att det man vill uppnå med handingen ska vara relevant för andra än en själv.19 Man vill med handlingen påverka samhället. Vad krävs ytterligare för att vi ska kalla en handling civil olydnad? grundhållning kan sägas vara klassisk: Den som bryter mot en orättfärdig lag måste göra det öppet, kärleksfullt och med beredvillighet att acceptera straffet (1991: 74). King menar att en person som gör detta uttrycker högsta respekt för lagen. Öppenhet och beredskap att ta sitt straff kan sägas vara de två viktigaste kraven för att tala om civil olydnad.20 1989, 1971, Bedau 1991. För svenska diskussioner, se Hanqvist 1993, 1996, 1997. 18 Civil betyder här medborgerlig. Men ordet får ibland innebörden icke- våldslig, civiliserad. I har civil ibland konnotationer till icke- militär. 19John Rawls menar t.ex. att det inte går att rättfärdiga civil olydnad med hän- visning till religiösa eller privata åsikter, utan man måste istället hänvisa till en allmänt accepterad förståelse av rättvisa (Rawls 1991: 105 f). 20Henry är en klassiker inom litteraturen om civil olydnad (1991). Straffet är enligt honom lika viktigt som själva lagbrottet; straffet är grunden för civil olydnad (Herngren 1990: 15). King ställer för sin del även krav på icke-våld. Icke-vålds- principen är något mer omstridd i litteraturen – liksom bland aktivister. Exempel på invändningar är att allt motstånd är i någon mening våldsamt och att man måste ta hänsyn till hur behärskat våldet är, samt att det kan ifrågasättas om motstånd utan våld alltid är tillräckligt effektivt i förhål- lande till det onda som våldet är ämnat att avhjälpa (Hanqvist 1993: 20). Den vanligaste uppfattningen torde dock vara att civil olyd- nad bygger på icke-våld. En argumentationslinje för detta är etisk: människovärdet är okränkbart. En annan är praktisk: Om aktionerna ska kunna utgöra en moralisk utmaning måste ett förtroende byggas upp. Detta blir omöjligt om aktionsgruppen hotar med våld (Herngren 1990: 35). När (1997) i en svensk studie av civil olydnad definierar detta som en poli- tisk handling som öppet och utan våld medvetet bryter mot lagen, torde detta således fånga det konventionella sättet att se på saken (jfr t.ex. Rawls 1991, Bedau 1991). Frågan om civil olydnad kan rättfärdigas är analytiskt en annan än den om vad civil olydnad är. När är civil olydnad berättigad? En kritiker av King frågar sig om man i verkligen skulle kunna gömma flyktingar öppet och med kärleksfull inställning till lagen. I stället bör man skilja mellan en rättvis regim med vissa orättvisa lagar och en fundamentalt orättvis och odemokratisk regim (Storing 1991:93-95). Att skilja mellan demokratiska och odemokratiska länder i diskussionen om civil olydnad är ett krav som ibland hörs i debatten. Justitieminister har till exempel hävdat att civil olydnad bara är acceptabel i en icke-demokrati.21 Men detta är inte den vanliga ståndpunkten i den filosofiska diskus- sionen om civil olydnad. Enligt ett sätt att resonera anses civil olydnad i hög grad berättigad i en demokrati därför att den civilt olydige varken ifrågasätter lagstyret eller den demokra- tiska tillkomsten av lagar utan bara en enskild orättfärdig lag. Att vägra lyda en orättfärdig lag är istället att värna rättsstaten. Detta är till exempel ståndpunkt. Att resone- ra som (enligt ovan) anser Habermas vara ut- tryck för en auktoritär legalism (1985: 106).22 Rättsstaten kan inte reduceras till sina legala uttryck. Den vilar nämligen på principer som ligger till grund för den, och civil olydnad kan vara ett sätt att försvara dessa moraliska principer. Också menar att den civila olydnaden stärker rättvisa institutio- ner, och att den därför är en moraliskt riktig väg att försvara en konstitutionell demokrati (Rawls 1973: 383). I har Per Herngren argumenterat att civil olydnad inte är att sätta sig över lagen. Även om lagen bryts så ignoreras den inte (Herngren 1990: 30). Civil olydnad bygger på tanken att det finns en högre rätt än lagen, och att en distinktion mellan legalitet och legitimitet görs. Lagen och moralen ses som två begreppsligt skilda norm- system. Att ett politiskt beslut tillkommit i laga ordning ger det legalitet, men för att det ska uppfattas som legitimt måste det också motsvara rådande grundläggande moraliska principer (Habermas 1985, 1992). har formulerat det: Skiljer man så på rättens och det politiska systemets legalitet (formella sida), å ena sidan, och deras legitimitet (moraliskt materiella sida), å den andra, kan man visa att den civila olydnaden, i händerna på ansvarsfulla medborgare, kan fungera som ett försvar för den legala ordningens legitimerande prin- ciper. Det är vidare genom att motsvara moralens legitima krav 22Däremot bör enligt Habermas (1985) den civila olydnaden inte legaliseras. Då skulle den förlora mycket av sin kraft. Den bör istället verka i gränslandet mellan legalitet och legitimitet. som rätten kan göra anspråk på medborgarnas frivilliga och moraliskt motiverade lojalitet (Hanqvist 1993: 17, även Habermas 1985). Att det finns en juridisk skyldighet att följa lagen är helt klart. Men den civilt olydige ser en moralisk skyldighet att bryta den, men bör – enligt den civila olydnadens princip – då också ta sin juridiskt sanktionerade påföljd. (1973) undersöker vilken plats civil olydnad har i en nästan rättvis demokrati. I en fundamentalt orättvis stat menar han att olydnaden inte är svår att rättfärdiga. Den civilt olydiga handlingen vädjar till majoritetens känsla för rättvisa. Civil olydnad ger minoriteten en metod att få majoriteten att fundera över om en företeelse verkligen stämmer överens med deras uppfattning av rättvisa. Rawls menar också att civil olyd- nad bara bör användas när andra vägar prövats. Olydnaden får inte heller hota hela det konstitutionella systemet. Alltför många grupper kan därmed inte vara civilt olydiga . Också Habermas ser den civila olydnaden som en minoritets vädjan till majoritetens rättskänsla och syftar till en ompröv- ning av majoritetens beslut. Dworkin (1985) företräder en liknande ståndpunkt när han hävdar att eftersom lagar vilar på principer måste de alltid tolkas. Denna tolkningsprocess har inte juristerna monopol på utan det är också medborgarnas uppgift att pröva om lagarna överensstämmer med moraliska principer. Den civila olydnaden fungerar som testfall där lagars tolkning och tillämpning testas.23 23 och menar för sin del att man bör skilja mellan när lagar bryts för att deras giltighet ska prövas inom ramen för konstitutionen och med fortsatt respekt för det konstitutionella systemet och när lagar bryts med hänvisning till en högre rätt eller moralisk princip, dvs. legitimiteten prövas (1992: 580). Civil olydnad adresseras primärt till den allmänna opinionen. Per Herngren, själv civilt olydig, skriver: Själva effektiviteten i civil olydnad ligger i om den fungerar som en moralisk ut- maning även för andra (Herngren: 1990: 31). Dynamiken i en civil olydnadsaktion är enligt Herngren samtalet, samtalet som förutsättningen för demokrati (1990: 17). Syftet är att öppna för dialog, en vädjan till majoriteten om omprövning av åsikter- na i en fråga.24 Rättegången är i sig ett tillfälle för dialog med motparten. Civil olydnad sker – enligt den konventionella för- ståelsen – offentligt och deltagarna drar sig inte undan kon- sekvenserna. Flyktinggömmarna kan av naturliga skäl inte agera offentligt i sin roll som flyktinggömmare. Men de intervjuade uttrycker villigheten att står till svars, till exempel: Om det jag håller på med är olagligt, så får de gärna sätta mig i fängelse. Civil olydnad förbättrar demokratin... Enligt ett sätt att se är den civila olydnaden ett sätt att vidare- utveckla rätten i takt med förändrade förhållanden (Hanqvist 1993: 18, Habermas 1996: 384). Liberala teoretiker, som Rawls och Dworkin, tenderar att försvara civil olydnad med hänvis- ning till att den är ett försvar för individuella rättigheter mot övergrepp från det politiska/juridiska systemet. Andra, som Habermas, tenderar att betona den civila olydnadens försvar för den demokratiska viljebildningen. och (1992) tar fasta på båda delarna: individuella rättigheter och demokratisk legitimitet är två moraliska principer som båda kan vara 24 och talar om två typer av strategier: en strategi som just går ut på att övertyga majoriteten genom argument i förhoppning om att de ska ändra uppfattning. Den andra strategin går ut på att öka kostnaderna för att inte ändra policy i förhoppning om att det ska bli för kostsamt att fortsätta på den inslagna linjen. Övertygandestrategin är moraliskt sett bättre, menar de, men maktstrategin kan ibland krävas om den förda politiken är djupt orättfärdig (1992: 584). Se även Dworkin 1985: 109. otillfredställande omsatta i praktiken också inom den demokra- tiska rättsstaten. Civil olydnad syftar enligt denna tolkning till att antingen utvidga rättigheter eller till att förbättra demokra- tin genom att öppna fler möjligheter för medborgarna att delta i politiken. Den initierar en samhällelig läroprocess som kan bidra till att den politiska kulturen utvecklas och institutioner förändras. Habermas skriver: Varje konstitutionell demokrati som är säker på sig själv betraktar civil olydnad som en normal – och nödvändig – komponent i sin politiska kultur (Habermas 1985: 99).25 Förståelsen för civil olydnad är enligt honom ett tecken på en mogen politisk kultur – som det måste krävas av aktivisterna att de identifierar sig med de rättsstatliga principerna även om de bryter mot lagen. Demokratin är ett ständigt pågående projekt. Eftersom sociala rörelsers projekt består i försök att utvidga rättigheter och demokratisera institutioner blir också civil olydnad enligt och (1992) en av deras viktigaste handlings- former. Det civila samhällets aktörer – dit rörelserna räknas – har enligt dessa författare en viktig roll att spela i samhällens demokratiseringssträvanden. De bidrar, som nämnts, också till samhällens självreflexivitet, genom att initiera offentliga mål- diskussioner och stimulera till omprövning av existerande prak- tiker i ljuset av ny kunskap och sociala förändringar (Melucci 1992, 1999). Det innebär också att civil olydnad framför allt bör förstås som en symbolisk handling syftande till detta. En annan typisk handlingsform för de nya rörelsernas aktivister är direkta aktioner. En direkt aktion kan vara, men behöver inte vara, olaglig. Karakteristiskt för denna handlings- form är försöket att förverkliga sina mål direkt – målet blir medlet (Herngren 1990: 25, Melucci 1992), exempelvis att 25 Jfr även Rawls: A general disposition to engage in justified civil disobedience introduces stability into a well-ordered society, or one that is nearly just (1973: 383). ockupera ett hus eller släppa ut minkar. I denna studie använder vi begreppet direkt aktion för att beteckna en handling som på detta sätt är omedelbar i sina konsekvenser och utförd i ett poli- tiskt syfte. Som vi förstår en direkt aktion behöver den inte heller ansluta till den civila olydnadens krav på öppenhet och beredvillighet att ta sitt straff. Att släppa ut minkar utan att efteråt ge sig till känna är således ett exempel på en direkt aktion som strider mot den civila olydnadens principer. Relevanta frågor för denna studie är: Vad ifrågasätter aktivis- terna – lagstyret och det politiska systemet eller en enskild lag och kanske dess tillämpning? Är det politiken i stort eller ett visst sätt att fatta beslut? Hur resonerar aktivisterna om politik, lag och demokrati? Vad vill de med sina aktioner, såväl de aktivister som håller sig inom lagens ramar som de som begår lagbrott? En god medborgare... Vår studie är kvalitativ och syftar till att fånga typiska synsätt och arbetssätt hos flyktinggömmarna och djurrättsaktivisterna. Studien kan inte besvara den kvantitativa frågan om hur ut- bredd dessa former av aktivism är. Men klart är att undersök- ningar av medborgarnas politiska deltagande i form av medlem- skap i organisationer (jfr medborgarunder- sökning och ) inte fångar det vi avser med rörelseengagemang.26 Organiseringen sker ju i lösa nätverk snarare än i formella medlemsorganisationer (jfr 1999). Men några relevanta politiska handlingar som undersökts av 1997 ger vid handen att 8, av medborgarna uppger sig ha arbetat i organisation och 1, i aktionsgrupp 26 För en diskussion om hur man kan studera kollektivt handlande, se och 1992. 18, har kontaktat tjänstemän i stat eller kommun och 7, har kontaktat massmedia. 16, har kon- taktat förening eller organisation medan 10, kontaktat massmedia.