sou · GNB3113d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Till krisperspektivet skall också läggas den omständigheten att en helt ny kategori passiva varit möjlig att identifiera: resursstarka, framgångsrika människor med urban livsstill som trots att de har såväl systemtilltro som politiskt självförtroende väljer att avstå från att engagera sig. En minskad röstningsbenägenhet finns också i denna kategori, vilket alltså visar att det inte nödvändigtvis enbart behöver vara socialt marginaliserade grupper som vänder po- litiken ryggen (1998:49). Sammantaget har detta givit upphov till oro hos dem som vill slå vakt om den traditionella, svenska formen av kollektivistisk demo- krati. I partiernas och de traditionella folkrörelsernas kris ser man också demokratins kris. Hälsan tiger still? Den mer avdramatiserande tolkningen av hur det minskade enga- gemanget – i den mån det nu är fråga om ett sådant – skall förstås, baserar sig på en annan demokratinorm än den vi uppehållit oss vid. Den implicita premissen för de forskare och debattörer som oroas över utvecklingen, inte sällan på ett sådant sätt att de stämmer in i demokratins svanesång, är att demokratin förutsätter aktiva medborgare. En demokrati med utbredd passivitet uppfattas som en anomali. Deltagande har alltså ett egenvärde och betraktas alldeles oberoende av bevekelsegrunderna (i alla fall så länge engagemanget äger rum inom ramen för de lagar och normer samhället påbjuder) som en medborgerlig dygd och som en plusfaktor för demokratin som system och styrelseform. Så är inte fallet bland dem som ser liknöjdheten som demokratins största hälsa (jfr ovan). Aktivitet är enligt detta perspektiv någon- ting som logiskt är kopplat till missnöje. Man engagerar sig för att man vill förändra. Frånvaro av aktivitet tolkas i analogi med detta synsätt som ett uttryck för att det råder tillfredsställelse – hälsan ti- ger still. Att förhållandevis få medborgare är politiskt aktiva är såle- des ett tecken på att det finns ett grundläggande förtroende för de styrande. Representativ demokrati bygger på att man som medbor- gare överlämnar maktbefogenheter till politiker. Ytterst kan val- handlingen i sig ses som ett tecken på förtroende. Sedan är det upp till dessa att efter bästa omdöme och förmåga leva upp till förtroen- det. Sker inte detta kan medborgarna rösta på något annat parti eller någon annan kandidat vid nästa valtillfälle, men givetvis kan också medborgarna söka påverka skeendet mellan de allmänna valen. det måste alltså finnas något motiv. Antingen agerar man på grund av missnöje eller för att slå vakt om rådande förhållanden, om dessa uppskattas och man befarar att de styrande avser att förändra dem. Det handlar alltså här om en minimalistisk, mindre ambitiös medborgarroll. Medborgarnas uppgift begränsar sig till att i samband med de allmänna valen avge inputs till det politiska systemet som sedan skall omvandlas till outputs. Ett passande begrepp är servicedemokrati: det politiska systemets uppgift är att förse med- borgarna med olika typer av nyttigheter som dessa artikulerar i an- slutning till de allmänna valen. I förlängningen av argumentet om att hälsan tiger still kan dock också icke-röstning ses som ett tecken på tillfredsställelse. Den som tiger samtycker lyder ett gammalt talesätt som naturligtvis också går att överföra till de överväganden medborgarna kan tänkas göra inför ett val. Röstning kan emellertid ses som ett uttryck för ett starkare sys- temstöd – så länge man inte röstar på partier som verkar för att störta det rådande systemet. Proteströstning är naturligtvis någon- ting helt annat än att hälsan tiger still. Vilket stöd finns för dessa båda tolkningsperspektiv? Till att börja med finns det anledning att något beröra själva djupet och allvaret i den beramade krisen. Det vilar ett drag av vargen kommer över det demokratidebatt i . Domedagsprofe- tiorna har stått som spön i backen. För det första: Är verkligen ett valdeltagande på ett uttryck för att det politiska systemet befinner sig i kris? Vid en in- ternationell jämförelse är ett valdeltagande på en gans- ka anständig nivå. Genomsnittsnivån i ligger på , men då ingår även sådana länder där det råder röstplikt – t.ex. , och – i statistiken (Topf 1995). I var det som röstade i det senaste valet. Och valdeltagandet i ligger som bekant på en nivå som får den svenska debatten att framstå som provinsiell och perspektivlös. Det alltjämt relativt sett tämligen höga valdeltagandet kan i kom- bination med att väljarna i tämligen begränsad utsträckning protest- röstat på missnöjespartier ses som en bekräftelse på att hälsan tiger still-hypotesen har fog för sig. För det andra: Att medborgarnas deltagande i partier minskat är ställt bortom varje tvivel, denna trend är avläsbar (1997:112 f.), men man kan å andra sidan knappast göra gällande att det någonsin varit så att partierna förmått mobilisera medborgarna i någon dramatiskt mycket större utsträck- ning än vad som är fallet. Inte ens under partiväsendets guld- ålder – – var det särskilt många som var aktiva inom partiverksamhet. Medlemsantalet har de facto sjunkit, särskilt , men det är svårt att exakt avgöra omfattningen av denna minskning eftersom socialdemokraterna blev av med nästan 800 000 medlemmar i ett enda hugg i och med att kollektivanslut- ningen upphörde . har sammanlagt en kvarts miljon människor försvunnit ur partiernas medlemsregister. 450 000 personer anslutna som medlemmar till något politiskt parti, om även ungdomsförbundens medlemmar räknas. Uppskattningsvis handlar det – som mest – om en minskning på 300 000 medlemmar som försvunnit sedan partiväsendets gyllene era. Mer alarmerande är kanske att antalet aktiva tycks ha halverats (men här är sifforna osäkra). Krisen måste emellertid ges rimliga proportioner. Deltagandet har minskat, men detta måste ses mot en vidare kontext i vilken partiernas roll i den demokratiska processen förändrats. Partierna har med tiden blivit mer väljarorienterade och mindre medlemsorienterade, är mer inriktade på kampanjverksam- het än på intern verksamhet såsom programarbete och studieverk- samhet. Detta gäller i fler länder än i (Panebianco 1988; 1996). Parallellt med denna förändring har dock deltagandet i ökad utsträckning tagit sig andra former. Efter dessa brasklappar finns dock anledning att konstatera att vanmakt och utanförskap existerar i (1999). Känne- tecknande för dessa individer är att de har låg social position i olika avseenden (arbetslöshet, utbildning, inkomst etc.), samt att det bland dessa finns en upplevelse av att det politiska systemet sviker sina åtaganden och att det saknas möjligheter att komma till tals. Det är alltså individer som har mycket svag tilltro till politiker, lik- som till makthavare över huvud taget. Det finns påfallande ofta en föreställning om att en konspiration ingåtts på elitnivå. För att låna journalisten och samhällsdebattören i detta sam- manhang illustrativa och klargörande terminologi (Elmbrant 1997) tar sig denna misstro uttryck i en vag men mycket påfallande över- tygelse att dom däruppe – eliten, makthavarna – ingått en tyst alli- ans vars främsta syfte är att gagna egna materiella intressen. Fall- skärmsavtal, skyhöga löner och olika former av etiskt otillständiga tjänsteförmåner uppfattas som bevis för en sådan eliternas konspi- ration. Det handlar om ett politikerförakt i ordets verkliga och lexika- liska mening: dessa individer fördömer, tar avstånd, känner en bit- terhet som gränsar till hat och oförsonlighet. Miss- tron riktar sig inte enbart mot de aktörer som sitter vid makten utan också mot det politiska systemets institutioner. Dessa levererar inte vad som utlovats – eller i vart fall det som förväntas – och de anses inte vara möjliga att påverka. Det politiska systemets respon- sivitet bedöms vara obefintlig. Hos vissa individer gränsar den låga systemtilltron till anti-demokratiska värderingar. Här är ett exem- pel: Saker och ting diskuteras sönder. Det är bättre att göra något. Även om det blir fel är det bättre att göra något än ingenting alls. funderar jag på om inte någon form av diktatur ändå vore bättre. Lite som det romerska systemet, med en kejsare som man kände förtroende för. Sedan om han inte skötte sig – av med huvudet bara! Det vore i alla fall ett alternativ till allt detta velande. Den intervjuperson som här visar prov på ett starkt politikerförakt är (vid den tid när intervjun genomfördes) . Han är lågavlönad, arbetar inom traditionell tillverkningsindustri och har endast grund- skoleutbildning. Han har tidigare sympatiserat med socialdemokra- terna på grund av att de värnade om arbetarnas intressen men proteströstade val på Ny demokrati med hänsvisning till att det behövdes röras om i grytan. Hans huvudkritik mot det po- litiska systemet är att det är tungrott och byråkratiskt. Det händer ingenting – mycket snack och lite verkstad. Kunskaperna om politik och påverkansvägar är i allmänhet ytterst begränsade bland dessa alienerade politikerföraktare, vilket bland annat yttrar sig i att man inte förmår att skilja politiker från tjänstemän eller att man inte känner till vad de olika politiska orga- nen har för kompetens- och ansvarsområden. Några undersökningar som entydigt och auktoritativt ger ett svar på frågan om hur stor andel av medborgarna som känner vanmakt och utanförskap av detta slag finns emellertid inte. Inte heller finns (följaktligen) någon forskning som ger några säkra indikationer på hur utvecklingen ser ut. Avsaknaden av forskning är pro- blematisk i detta sammanhang, eftersom möjligheten att bedöma den empiriska evidensen i de båda förklaringsansatserna blir förhål- landevis begränsad. För att det skall vara möjligt att verifiera hypo- tesen att det primärt är vanmakt och utanförskap som förklarar det minskande deltagandet är det nämligen nödvändigt att visa att an- delen vanmäktiga ökat. Det närmaste man kommer sådana data är den medborgarunder- sökning som 1997 genomfördes av SNS Demokratiråd. Undersök- ningen var en pendang till den av genomförda medborgarundersökningen som gjordes . Såväl vilka subjektiva uppfattningar medborgarna har vad gäller påverkansmöj- ligheter som deras faktiska påverkansbeteende (eller passivitet) kartlades. Hur påverkansmöjligheter bedöms är avhängigt dels av hur man ser på det politiska systemets responsivitet i en mer övergripande mening, dels av i vad mån man anser sig själv vara i besittning av förmåga att påverka systemet. Undersökningen visar överraskande nog att bilden av det politis- ka systemets responsivitet när det gäller att tillmötesgå olika krav som framförs av medborgare eller organisationer blivit mer positiv. Som framgår av tabell 1 har tilltron till det politiska systemets ly- hördhet och påverkbarhet ökat det . Dessa resultat innebär, skriver SNS-statsvetarna i sin rapport, att man måste sätta frågetecken för bilden av en ständigt fördjupad förtroendekris för det politiska systemet (m.fl. 1998:50). Medborgarnas systemtilltro (medelvärden på skalan 0–10) Hur stor vikt fäster politikerna vid krav som förs fram av t.ex. lokala organisationer eller grupper av människor? Hur stor möjlighet har människor i allmänhet att föra fram sina åsikter till politikerna? Hur stor möjlighet att få rättelse finns det för den som blir felaktigt behandlad av en myndighet? Hur stor förmåga har människor i allmänhet att förstå vad som händer och sker i politiken? I hur stor utsträckning har människor i allmänhet de kunskaper som behövs för att fatta politiska beslut? Kommentar: Siffrorna är hämtade från SNS Demokratiråd (m.fl. 1998, s. 51). Svaren har avgivits längs en skala med ändpunkterna ingen alls (0) respek- tive mycket stor (10). De flesta har dock fortfarande en övervägande negativ uppfattning om det politiska systemets responsivitet. Men tendensen är alltså positiv. Analogt med att bilden av systemet blivit allt mer positiv har även det politiska självförtroendet ökat. Men är det vanligare att man anser sig ha mindre förmåga än andra människor när det gäller att komma till tals och kunna påverka politiker och politiska institutioner. Medborgarnas självtilltro (medelvärden på skalan 0–10) Har människor som Du större eller mindre möjligheter än andra att få politikerna att ta hänsyn till era krav? Har människor som Du större eller mindre möjligheter än andra att föra fram sina krav till politikerna? Har Du större eller mindre möjligheter än andra att få rättelse om Du skulle bli felaktigt behandlad av en myndighet? Har Du större eller mindre möjligheter än andra att förstå vad som händer och sker i politiken? Har Du i större eller mindre utsträckning än andra de kunskaper som behövs för att fatta politiska beslut? Kommentar: Siffrorna är hämtade från SNS Demokratiråd (m.fl. 1998, s. 51). Svaren har avgivits längst en skala med ändpunkterna mycket mindre (0) respektive mycket större (10). Något stöd för hypotesen om att det är en tilltagande vanmakt och ett växande utanförskap som förklarar det minskande politiska en- gagemanget och tilltron till politiker ger alltså inte denna undersök- ning. Däremot bekräftas själva verklighetsbilden – att deltagandet de facto minskar. På denna punkt framstår emellertid resonemang som motsägelsefullt. Efter att på 16 områden (som rör allt från partiarbete till namnunderskrifter) studerat utvecklingen konstateras att de förändringar som kan urskiljas inte [är] helt entydiga. Det är varken frågan om en allmän uppgång eller tillbakagång i medborgarnas politiska aktiviteter. Några delta- gandeformer ökar, några är oförändrade och några minskar (m.fl. 1998:56). därefter sammanfattas emellertid analysen om hur deltagandet utvecklats med följande bombasm: Bilden av svenskarnas politiska deltagande måste nu revideras. Maktut- redningens analys, som i allt väsentligt grundades medbor- garundersökning, innebar att invånarna blivit alltmer aktiva, även om engagemanget huvudsakligen tog sig andra vägar än via de traditionella partierna. Utvecklingen har varit en helt annan. Inte inom något av de här undersökta områdena noteras nå- Medborgarnas politiska engagemang stagnerar eller minskar (ibid. 61 f.). Det är svårt att förstå denna sammanfattande bedömning i ljuset av egna data. Deltagandet har de facto ökat inom fyra områden. Inom ett område (bojkott exempelvis av vissa varor) är det fråga om en fördubbling, ett resultat som ligger i linje med an- nan forskning som visar att medborgarna i allt högre grad väljer att påverka genom att rösta med fötterna. Exit-strategin tycks passa dagens mobila, otåliga och allt mindre lojala medborgare. Vidare minskar andelen passiva medborgare på ett tämligen entydigt sätt. Detta resultat strider mot vanmaktshypotesen. Olika undersökningar bekräftar också bilden av att en klar majo- ritet av medborgarna uppskattar de verksamheter som tillhandahålls av det politiska systemet. Det sjunkande förtroendet för politiker och politiska institutioner tycks alltså inte i särskilt stor utsträck- ning vara kopplat till ett missnöje med den offentliga sektorn. Å andra sidan är förväntningarna mycket höga. som med- borgarna på det hela taget är nöjda med vad de får, är de missnöjda med att de inte får mer. Det finns ett glapp mellan anspråk och re- sultat. Missnöjet med den verksamhet som bedrivs tycks dock i ned- skärningarnas kölvatten ha ökat något , åtminstone inom vissa områden. Av den medborgarundersökning som SNS Demokratiråd genomförde 1997 framgick att det inom samtliga fem områden som undersökte 1987 skett en ökning av missnöjet (m.fl. 1998: 37). Huruvida denna förändring, som var statistiskt säkerställd, i första hand kan förklaras av de ned- skärningar som gjorts i kommuner och landsting under denna pe- riod framgår dock inte. Också stigande anspråk kan ha bidragit till det ökade missnöjet. Såväl 1987 som 1997 var det endast inom ett av de områden som undersöktes där andelen aktiva (som tagit initiativ i syfte att påverka sin situation) var större än andelen passiva. Passiviteten dominerar således alltjämt. På två områden – skolan och barnomsorgen – har dock andelen aktiva blivit större. Den förändring som i detta sammanhang framstår som allra mest central är att andelen passiva som är nöjda minskar inom alla områ- den. 1987 var denna hälsan tiger still-kategori den största inom alla områden med undantag av arbetslivet. (Att en majoritet – – av medborgarna i rollen som förvärvsarbetande tagit åt- minstone ett initiativ i syfte att påverka sin situation på den egna arbetsplatsen är nu kanske inte särskilt anmärkningsvärt.) Som framgår av tabell 3 förlorar kategorin hälsan tiger still mark till kategorin tyst vanmakt. Allt fler är alltså missnöjda och van- mäktiga. Men är den förra kategorin att betrakta som stor. För påfallande många medborgare tiger hälsan fortfarande still, men för allt fler handlar passiviteten om vanmakt och frustration. Det gäller i särskilt hög grad inom sjukvården och skolan. Föga oväntat är dock vanmakten allra störst bland dem som är arbetslösa. Nästan två tredjedelar inom denna kategori (som ej ingick i Maktut- redningens studie) känner vanmakt med sin situation. Passivitet och aktivitet inom olika områden och 1997 (procent). tient, anhörig) Skola (förälder) (förvärvsarb.) Källa: m.fl. 1998:45. I en undersökning som baserar sig på kvalitativa data om hur olika individer i rollen som brukare inom barn- och äldreomsorgen upp- lever sin situation (1996) visas att stödet för en passiv med- borgarroll är stark inom de flesta grupper. I stort sett oberoende av partitillhörighet och social situation förväntade sig de individer som ingick i undersökningen att det allmänna skall tillhandahålla en verksamhet med hög kvalitet och de allra flesta är dessutom nöjda med den verksamhet som de åtnjuter. Välfärdsstaten uppfattas som en serviceproducent. Att kunna påverka framstår som viktigt i såda- na situationer då verksamheten inte fungerar tillfredsställande, men att mer reguljärt delta i och ta ansvar för verksamheten, exempelvis genom att medverka i olika former av brukarinflytande, lockar inte särskilt många. Stödet för en demokratikonception i vilken medborgarrollen är en passiv mottagare av offentlig service och annan verksamhet tycks således vara starkt. Medborgarnas roll är att i samband med de all- männa valen förse det politiska systemet med ett antal inputs, där- efter skall dessa inputs omvandlas till outputs och i den mån medborgarna inte finner dessa till fyllest ankommer det på dem i rollen som väljare att i nästkommande val ge besked om saken. Något förenklat kan sägas, att folk vill framför allt ha tillgång till en väl fungerande verksamhet. Inflytande, delaktighet och påverkans- möjligheter framstår som mindre centralt. På ett liknande sätt kan en av rapporter tolkas: olika demokratire- former vars syfte det är att stärka medborgarnas inflytande har ett begränsat stöd. Påfallande många är rent av beredda att överlåta ett större ansvar till olika experter (1999). Av allt att döma skall dessa resultat ses i ljuset av det starka stödet för servicedemo- kratin. Tillståndet för svensk demokrati har varit föremål för stor upp- märksamhet bland svenska statsvetare . Trots detta framstår vid en samlad bedömning forskningsläget som långt ifrån entydigt. På en övergripande nivå är det möjligt att finna en samsyn vad gäller den utveckling som ägt rum. Deltagandet sjun- ker i traditionella politikformer, som det ökar i andra del- tagandeformer. Helt klart är att den traditionella, kollektivistiska demokratimodellen befinner sig i regress. Vilka slutsatser som skall dras är dock beroende av hur man bedömer och värderar dessa för- ändringar rent normativt. Mot ett postdemokratiskt tillstånd? Den bild som SNS Demokratiråd givit av demokratins tillstånd i sina årliga rapporter är blandad. Å ena sidan finns en väx- ande vanmakt och ett växande utanförskap i vissa resurssvaga grup- per. Å andra sidan ökar generellt sett medborgarnas systemtilltro och självtillit (m.fl. 1998:148–149). Forskare vid i konstaterar att in- tresset för politik är anmärkningsvärt lågt: hälften av medborgarna klassificeras som politiskt indifferenta. Man talar om en sval demo- krati. För de allra flesta upplevs politik som någonting tråkigt. Att många avstår från att engagera sig beror också på att politik anses ta alldeles för mycket tid. Många menar också att det politiska syste- met är alldeles för komplicerat och att det är svårt att påverka. Återigen ser vi hur såväl likgiltighet som vanmakt förklarar samma sak: ett lågt engagemang. Det tydligaste belägget för den svalhet som finns inför den demokratiska processen är emellertid att en majoritet () av de 3 700 medborgare som deltagit i undersökning svarar nej på frågan Om det skulle bli en intensiv debatt i din kommun om en fråga av stor bety- delse – skulle du då vilja delta i diskussionen/förberedelserna för det kommunala beslutet? svarade ja (Nord m.fl. 1998). Kanske svalheten kommer sig av att många medborgare numera tar demokratin för given. som det råder en stark konsen- sus om de principer som konstituerar demokratin, tyder demokra- tins praktik på att vi i handling glider allt längre ifrån dessa princip- er. I så måtto befinner vi oss på väg in i ett post-demokratiskt till- stånd (jfr 1997:316). Varför det sjunkande valdeltagandet är allvarligt De flesta ser det sjunkande valdeltagandet som utomordentligt all- varligt. Detta är också den officiella politiken: statsmakterna är ytterst bekymrade över att medborgarna vänder politiken ryggen. I fokus för den långa rad av utredningar, som tillsatts under 1990- talet och vars uppgift det varit att från olika utgångspunkter belysa demokratiproblem, har det sjunkande valdeltagandet stått.2 När vi förra gången stod på tröskeln till ett nytt sekel var det annorlunda. befann sig då i en fördemokratisk fas. Kampen för allmän rösträtt gav upphov till en omfattande medborgerlig mo- bilisering. Men staten höll emot. Oron var betydande för vad en sty- relse baserad på folket i dess helhet kunde medföra. Att vara med och utse riksdagsledamöter var någonting som krävde ansvarskänsla och över huvud taget intellektuell och moralisk förmåga av ett slag som långt ifrån alla var i besittning av. är det tvärtom: Att stats- makterna så till den grad bekymrar sig över medborgarnas brist på engagemang är åtminstone i ett historiskt perspektiv av principiellt intresse och kan bara förstås i ljuset av att demokratin och politiken i detta sekulariserade århundrade blivit vår tids statsreligion. Demo- kratin har beskrivits som en överideologi (1941). I vår politiska kultur har vi därför betraktat valhandlingen som någonting långt viktigare än bara själva röst- ningen på ett speciellt parti. Det är en medborgerlig plikt vars inne- börd också är av ett legitimerande slag. Utan ett starkt stöd i form av många röstande kan inte demokratiska styrelseskick åtnjuta den legitimitet som erfordras. En valskolkare – bara namnet ger en antydan om icke-röstandets normativa implikation – är därför, sett ur demokratins systemmässiga synvinkel, en sämre medborgare än en röstande medborgare. Ur systemets synvinkel är det eftersträ- vansvärt att även missnöjda och politiskt frustrerade personer deltar i valen. Bättre än att ligga på soffan är att rösta blankt. Ty valhand- lingen har av det nämnda legitimitetsskälet en symbolisk imp- likation som sträcker sig bortom den statsrättsliga funktionen att utse ledamöter till och till landstings- och kommunfull- mäktigeförsamlingar. Att utöva sin medborgerliga rättighet är såle- des att betrakta som närmast en skyldighet. Därmed också som nå- gonting högtidligt, som att gå i kyrkan. När man blir avprickad i röstlängden manifesterar man att man är en aktivt troende demo- krat, och att man bekänner sig till principen om en man, en röst. Ungefär så torde den oro många känner över det sjunkande val- deltagandet förstås.