sou · GNB3132d1 · 2000-01-01 00:00:00 — I Rapport 12/9 1979 introducerades ett inslag om synpunkter på mittenpartiernas program med följande påannons: Ja de som är kvar är alltså avgörande och bröt ett storgräl ut .... I Rapport den 12/9 1998 beskrevs en debatt mellan två partiledare som en traditionell pajkastning. Vanligt förekommande är också att journalisterna i påannonserna eller reportertext talar om att poli- tikerna anklagar varandra. Läsarna/tittarna erbjuds därigenom ett visst sätt att tolka det politikerna säger i reportagen. Journalistiken kan bidra till den politiska debattens karaktär av ordkrig genom att konfrontera politikerna med vad andra politiker har sagt. På så sätt kan uttalanden i ett sammanhang bilda utgångs- punkten för det som kommer att framstå som ett pågående gräl. Så- väl 1979 som 1998 finns exempel på detta. Vilka som driver grälet framåt varierar. I vissa fall kan det vara journalisterna som ställer politikerna inför ett uttalande och ber dem om en reaktion. I andra fall kan reaktionen komma från politikerna på eget initiativ och se- dan fångas upp av journalisterna. I båda fallen är det frågan om ett samspel mellan en journalistik som iscensätter ett gräl och en politik som medverkar i, och bidrar till, detta. I TV kan grälen iscensättas utan att de inblandade parterna möter varandra. Uttalanden från olika sammanhang sätts ihop och ställs mot varandra. I vissa fall blir grälen till en berättelse i flera avsnitt som löper över flera dar. Dessa iscensatta gräl uppfyller väl televisionens krav på dramatik och underhållning. När nyheterna återger tal, debatter och intervjuer prioriteras inte sällan sådana framträdanden och formuleringar som bidrar till bilden av politiken som ett ordkrig. Spektakulära uttalanden ökar dramati- ken i inslagen och har därför ett värde i sig. Under en valrörelse byggs många inslag upp kring konflikter där det som framstår som påhopp och angrepp av olika slag är mycket användbara. Ett tydligt uttryck för detta är de nyhetsinslag som gör anspråk på att rapporte- ra från partiledarnas framträdanden på olika torgmöten och andra platser under valrörelsen. I nyhetssändningarna får vi ofta se se- kvenser där partiledarna angriper och anklagar varandra. Ett inte ovanligt journalistiskt grepp är att klippa ihop korta uttalanden från olika politiker (hämtade från olika sammanhang) till ett slags kollage över politiker som kritiserar varandra. I nyhetssändningarna 1998 återgavs också partiledardebatterna i TV i form av sådana kollage. Dessa kollage, där uttalanden från ett sammanhang sätts in i ett annat, förstärker bilden av att det politiska samtalet är en serie av attacker snarare än ett samtal i sakfrågor. Politikens karaktär av ordkrig hänger avslutningsvis nära ihop med de villkor som gäller för valrörelsernas stora politiska debatter. Dessa debatter iscensätts i stor utsträckning som just ordkrig, eller åtminstone en duell, en batalj, med orden som vapen. Duellen mellan Bildt och var kanske det tydligaste exemplet på detta i valrörelsen (men även andra debatter hade liknande karaktär om än mindre utpräglat, se och 1999). I tidningar och TV-nyheter lanserades Duellen som en av valrörelsens stora NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS händelser, en viktig kamp mellan två huvudmotståndare. På olika sätt byggdes spänningen upp inför denna avgörande händelse. Tabloiderna analyserade motståndarnas egenskaper. I TV-nyheterna fick vi följa dem på väg in i studion, starkt uppmärksammade av fo- tografer. I studion möttes de sedan vid ett bord och kampen kunde börja. Partiledarna hade nu en avgränsad tid på sig att vinna detta slag. Debatten hade knappast karaktär av samtal eller dialog utan snarare en kamp med orden, talet och retoriken som främsta vapen. Atmosfären runt hela Duellen bidrog till detta. Efteråt analysera- des partiledarnas insatser. Den återkommande frågan var: Vem vann? I nyhetssändningarna fick vi se redigerade kollage där väl valda delar från Duellen klipptes ihop på ett sätt som gjorde att debattens karaktär av träta, ordkrig förstärktes ytterligare. När medborgarna kommer till tals Att iscensätta valrörelser i medierna, och att rapportera om det som händer, är att tilldela aktörer olika roller och identiteter. Att tilldela är då inte detsamma som att hitta på. Med tilldela menar vi snarare att debatter, nyhetsinslag etc. konstrueras på ett sådant sätt att vissa identiteter prioriteras medan andra marginaliseras. Den fråga vi nu skall ställa är: I vilka egenskaper kommer medborgarna, väljarna, till tals i nyheterna? Vilka roller skapas för medborgarna? Vilka röster får representera medborgarna? Vilka relationer mellan politiker och väljare skapas? Ett vanligt grepp i TV-nyhetsjournalistiken är att låta personer ur allmänheten komma till tals, som t.ex. röster från gatan. Det finns ett genomgående mönster i TV-nyheterna före valet . När allmänheten kommer till tals är det oftast röster som uttrycker missnöje med politiken (partierna och politikerna), som inte litar på politiker, som tycker att politikerna käbblar och i vissa fall även medborgare som framhåller att de inte tänker gå och rösta. Det finns inget i vårt material som talar för att detta är något nytt. Vi kan se ett liknande mönster 1979. Mycket sällan möter vi i TV- nyheterna vanliga medborgare som är aktiva i politiken, som är politiskt intresserade, engagerade i specifika frågor eller deltar i po- litiska samtal. I TV-nyheterna återkom berättelsen om den missnöjda allmän- heten gång på gång fast i olika varianter. I den serie av reportage om politiska skandaler som Rapport gjorde är med- borgarna de som misstror politiken, de som överväger att i protest inte gå och rösta eller rösta blankt. Politikerna framträder antingen i egenskap av anklagade och skyldiga, eller som de som skall förklara de många skandalerna. I Aktuellt före valet sändes ett reportage som illustrerade de ideologiska skillnaderna mellan socialdemokratin och med utgångspunkt i kommun. Skillnaderna mellan olika politiska alternativ tydliggjordes på ett konkret och pedagogiskt sätt. En implicit innebörd var, enligt vår tolkning, att det gör skillnad vad man röstar på och att det finns tydliga alterna- tiv. Reportaget avslutades dock på följande sätt: Reportertext: Men en del Nackabor vänder båda politikerna ryggen. En är pensionären som röstat socialdemokratiskt i hela sitt liv. Intervjuad person (IP): Jag röstade på sossarna ... Journalist (J): Vad kommer du rösta på då? IP: Inget, det blir blankt. J: Varför det? IP: Man kan inte lita på nån, det finns inga jag kan lita på, varken kom- munalt eller rikspolitiskt. Varför avslutade Aktuellt ett reportage om ideologiska skillnader mellan två av valets huvudmotståndare på detta sätt? Varför fick just avsluta reportaget? Vi vet att avslutningen på en berättelse har stor betydelse för dess innebörd som helhet. Avslutningen kan fungera som en lösning som talar om hur vi skall förhålla oss till det som visats. I TV-nyheterna före valet fanns ett flertal re- portage där medborgare kom till tals och uttryckte sitt missnöje med politikerna. Dom säger en sak och gör en annan sak. Det spelar ingen roll om vi går och röstar vi är bortglömda ändå. Vem ska jag då lägga rösten på. Jag litar inte på nån. Det är så mycket tjafs fram och tillbaka. Man klankar ner på varandra mest. Bilden av de missnöjda medborgarna skapades inte bara genom de personer som fick komma till tals, utan också genom nyheternas rubriker och reportertext, hänvisningar till opinionsundersökningar, och över huvud taget den bild av medborgarna som var inbyggd i reportagens övergripande handling. Journalisterna gjorde sig inte sällan till tals för medborgarnas missnöje. I Nyheterna (15/9) kom- menterade reportertexten ett offentligt samtal mellan Bildt och Daleus på följande sätt: Men även om åhörarna knappast blev klo- kare var centerledaren nöjd efter sin kupp. Det fanns även motbilder, medborgare som uttryckte sig positivt om politiken, eller inslag som problematiserade de negativa före- NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS ställningarna om politiken. Men dessa motbilder representerade undantag och i flera fall integrerades de i inslag som i sin helhet likafullt bekräftade medborgarnas missnöje. Vi ger ett exempel. före valet (13/9) gjorde Aktuellt ett reportage där man intervjuade en forskare som framhöll att politikerna för det mesta infriar sina löften. Reportaget byggdes upp på följande sätt. Det inleddes med en huvudrubrik och en underrubrik som båda slog fast medborgarnas generella misstro och presenterade motbilden. Väljarna tycker att politiker lovar mer än de kan hålla men forskare hål- ler inte med om det. (En av sändningens huvudrubriker.) Allmänhetens tilltro till politiker är ju inte den allra bästa. Ofta litar väljarna helt enkelt inte på politikernas löften. Men det finns forskare som visar att politiker numera i de flesta fall faktiskt håller vad dom lovar. (Introduktionen till reportaget.) Efter detta följde ett kort kollage där man klippt ihop korta snuttar med politiker som munhuggs med varandra. Det man vill illustrera tycks vara käbblande politiker. Sedan presenteras en SIFO- under- sökning som visar att andelen medborgare som säger att de har lite eller mycket lite förtroende för politiker har ökat till . Två van- liga medborgare på gatan får nu komma till tals i reportaget. Den ena säger: Vi har ju sett alla dom här skandalerna. Det är nog få politiker man kan lita på. Den andre får en fråga som i ljuset av reportaget som helhet fram- står som något ledande eller åtminstone förutsägbar. Journalist: du att politiker lämnar mycket vallöften? Journalist: du att dom håller alla löften? Medborgare: det tror jag inte. Därefter uttalar sig forskaren som säger att politiker faktiskt infriar sina löften i de flesta fall. Han ger exempel på detta. Forskaren säger också att politiker delvis får skylla sig själva att de har ett dåligt rykte då de ofta ägnar sig åt att anklaga varandra. Reportaget avslu- tas sedan med en återgång till den negativa bilden av politikerna. Återigen får vi se ett redigerat inslag med politiker som ägnar sig åt vad som framstår som anklagelser och käbbel. Vi är här inte ute efter att ifrågasätta opinionsundersökningarna som grund för nyhetsinslagen. Det är en anmärkningsvärt hög siffra som SIFO-undersökningen visar och den förmedlas på ett sakligt sätt av Aktuellt. Mot bakgrund av dessa siffror kan det också vara fullt rimligt att Aktuellt valt att illustrera undersökningen med två röster på stan som uttrycker misstro mot politiker. Det är inte heller fel att påstå och visa att politiker munhuggs. Det vi vill visa med detta exempel är två saker: För det första att reportaget är uppbyggt på ett sådant sätt att det ger en i huvudsak negativ bild av politiken trots att det innehåller en motbild. Inledningen och avslutningen, det redigerade politikerkäbblet, journalistens val av frågor till män- niskorna på stan, är uttryck för olika val som bidrar till denna bild. För det andra – och det viktigaste – är reportaget en del i en serie av nyhetsinslag som bekräftar medborgarnas missnöje. Frågan är vilka medborgarroller som på detta sätt inte blir representerade (eller underrepresenterade) i nyhetsjournalistiken? Att människor i atti- tydundersökningar uttrycker att de inte litar på politiker är en sak. Men finns det inte många olika uttryck för att svenska medborgare i praktiken har tilltro till det politiska systemet? Hur skall vi då förklara att journalistiken i så stor utsträckning ägnar sig åt att ställa medborgarna mot politikerna; att underbygga negativa bilder av politiker; och att iscensätta medborgarna i rollen som dem missnöjda, dem som misstro, men inte som ansvariga eller delaktiga? En viktig förklaring till detta finner vi, enligt vår uppfatt- ning, i den särskilda världsbild eller ideologi som genomsyrar den moderna professionaliserade journalistiken (jfr 1998, och 1996, 1994). (1994) har beskri- vit denna ideologi med begreppet journalismen. I journalismens för- ståelse av samhället finns tre grupper: Makthavarna (politikerna), vanligt folk och journalisterna. Journalisterna står på folkets sida och hjälper dem att ställa makthavarna till svars. Journalisterna är advokater för en allmänhet som utan journalisternas hjälp riskerar att bli duperade. Att kritisera, avslöja och ställa makthavarna till svars, samt att ge röst åt den missnöjda allmänheten, blir enligt denna världsbild en för journalisterna avgörande uppgift i det de- mokratiska samhället. Även i tidningsmaterialet finns som vi visat ovan en hel del ar- tiklar som uttrycker misstro mot politiker och det politiska syste- met, även om andelen artiklar med sådant innehåll är mindre än an- delen inslag i TV-nyheterna. I tidningsmaterialet framträder också medborgarna i andra roller som är så pass vanliga att de är värda att uppmärksamma. Vad vi syftar på är de artiklar där medborgare NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS kommer till tals som opinion, som tyckare och smakdomare. 1998 var detta som vi ser relativt vanligt i pressen. Allmänheten kommer till tals som opinion, tyckare eller smakdomare 1998 53 av 322 (16,) 1979 26 av 373 (7,) 1960 1 av 51 (2,) Det skall framhållas att siffrorna i tabellen inte inkluderar alla de artiklar som presenterar rena opinionsundersökningar, där man i grafiska figurer beskriver fördelningen mellan partierna. Finns det då några väsentliga skillnader mellan olika tidningar? Vi nöjer oss här med att se på förhållandena . Allmänheten kommer till tals som opinion, tyckare eller smakdomare i olika tidningar (33,) (11,) (23,) 15 av 107 (14,) Vad är då typiskt för de roller som medborgarna har i dessa artiklar? Siffrorna i tabellerna inkluderar artiklar av mycket olika karaktär, där medborgarna också har helt olika roller. Låt oss illustrera detta med några exempel från två så olika tidningar som och . I flera reportage följde en specifik familj. Familjen framträdde som politiskt intresserad och engagerad i olika frågor som låg nära deras egen vardag. Ett annat reportage handlar om invandrare och politiken. Här framträder medborgare som är tveksamma om de skall rösta, som är besvikna på politiken, men också de som säger att de självklart skall rösta. Personerna i reportaget representerar en politiskt intresserad och engagerad opinion. I ytterligare ett reportage får vi möta ungdomar som är politiskt engagerade och som startat ett särskilt ungdomsparlament. Även i framträder personer som är missnöjda med politiken, men de medborgare som finns representerade i tidningen under valrörelsens sista veckor är också politiskt engagerade och intresserade. I den regionaltidning vi studerat får vi således en delvis annan bild av medborgarens relation till politiken än den bild som dominerade i TV-nyheterna. I vilken mån detta gäller även andra regional- och lokaltidningar kan vi inte uttala oss om. Även i kommer privatpersoner till tals med sina åsikter i sakpolitiska frågor. Men det mer typiska för (och även ) är att allmänheten träder fram i rollen som tyckare eller smakdomare när de får betygsätta de olika partiledarnas insatser i TV, i partiledarutfrågningar, dueller och partiledardebatter. Denna roll som bedömare av partiledarnas TV-framträdanden är den vanligaste. Den överlägset vanligaste rollen som allmänheten har i rapporte- ringen om valrörelsen är rollen som aggregerad opinion. Vi syftar då på alla artiklar som presenterar opinionsundersökningar. 1960 fanns inga sådana artiklar i vårt tidningsmaterial. 1979 handlade av artiklarna om publicerade opinionsundersökningar. 1998 var mot- svarande siffra . Det finns stora skillnader mellan de studera- de tidningarna. Siffran för var och för . Det är, sammanfattningsvis, speciella aspekter av medborgarska- pet som dominerar i den medierade valrörelsen. I opinionsunder- sökningarna är medborgarna en aggregerad opinion som politikerna i valrörelsens slutspurt kämpar om. Det är dessa opinioner som står på spel. Genom att politiken flyttat in mer och mer i televisionen har rollen som åskådare blivit allt mer väsentlig. Som TV-tittare värderar vi i stor utsträckning politiken efter smak och underhåll- ningsvärde. I tabloiderna tycker TV-tittarna till om partiledarnas insatser i TV. Personer träder också i vissa fall fram som represen- tanter för en aktivt politiskt engagerad allmänhet, särskilt i den regio- naltidning vi studerat. I framför allt TV-nyheterna dominerar dock en annan bild av allmänheten, allmänheten som misstror politiken (politikerna och de politiska partierna). Medborgarna är i denna journalistik inte en del av politiken utan avskilda från politiken. Politiken representeras av politikerna, de som kan vara bra eller då- liga men som sällan gör det de borde. Det är politikerna som ställs till svars, som utvärderas och beskrivs som skyldiga. Medborgarna ställs inte till svars. De har inga politiska skyldigheter. I den media- liserade valrörelsen förstärks på detta sätt vissa föreställningar om medborgarnas roll i, och relation till, politiken medan andra roller och relationer marginaliseras. I nästa kapitel skall vi fokusera en annan relation mellan politiker och medborgare som präglar mycket av den medialiserade valrörelsen: Relationen mellan de strategiska NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS politikerna som jagar väljare och väljarna som objekt för övertal- ningskampanjer. När väljarna blir objekt för reklamstrategier I samband med valrörelsen satsade de politiska partierna i Sve- rige många miljoner vardera på professionellt genomförda valkam- panjer (de officiella kostnaderna för socialdemokraternas valkam- panj var exempelvis ).14 Kampanjerna har succes- sivt blivit mer och mer specialiserade, professionaliserade och me- dieanpassade. Partierna bygger numera upp stora kampanjorgani- sationer, de har särskilda kampanjspecialister, de anlitar reklamby- råer och marknadsföringskonsulter, de utnyttjar vetenskapliga undersökningar, utvärderingar och opinionsundersökningar i strate- giska beslut (1990, och 1998, jfr med t.ex. och 1996). Politiken har flyttat in i reklamens sfär. Vi syftar då inte primärt på förekomsten av retoriska knep i politiska tal, eller att politiker tillämpar olika kommunikativa strategier för att övertyga. Den poli- tiska retoriken, agitationen och propagandan är inget nytt, tvärtom. Det vi syftar på är i stället att politiken anpassats till det vi i egen- skap av mediepubliker känner igen som reklamens genre och rekla- mens språk. har politiken låtit sig influeras av de organi- sationer och aktörer som är verksammma inom reklamens sfär. Detta blir naturligtvis särskilt tydligt i den rena genrespecifika politiska reklamen (i form av annonskampanjer, bioreklam, radio- reklam, direktreklam till hushållen etc.). Men det handlar också om att politiken i en mer grundläggande mening tar över reklamens språk för att skapa image, väcka positiva känslor och förtroende (jfr t.ex. Postman 1986, 1989, och 1992). Rekla- mens språk sprider sig och sätter sin prägel på stora delar av den medialiserade politiska kommunikationen. Gränserna för vad som är reklam och inte blir delvis flytande. Vi har i en annan artikel analyserat denna utveckling utifrån det vi kallat den reklamanpassade politikens paradox (och 1999). Paradoxen kan sammanfattas på följande sätt: För en politik som flyttat in i reklamens sfär är utnyttjandet av reklam- strategier ett kortsiktigt rationellt sätt att nå fram med politiska budskap och vinna väljare. De långsiktiga konsekvenserna av en po- litik som i allt större utsträckning utnyttjar reklamens språk och strategier kan emellertid bli att medborgarna förhåller sig till politi- ken som de förhåller sig till annan reklam, dvs. med misstänksamhet, misstro och utifrån mottot de skall inte tro att de kan lura mig. Paradoxen säger således att det handlande som för enskilda aktö- rer framstår som kortsiktigt rationellt, skapar icke avsedda och inte heller önskvärda sociala strukturer. Det kortsiktigt rationella syftar då på politikernas och partiernas strategiska sätt att utnyttja reklam och marknadsföring. De strukturella konsekvenserna syftar på de grundläggande relationer som kommunikationen skapar mellan po- litiker och medborgare. Politikens villkor har förändrats succes- sivt på ett sådant sätt att politikens karaktär av reklam och strate- giskt handlande förstärkts. Låt oss peka på två sådana förändringar. 1.Utvecklingen av en alltmer opinionskänslig politik: Valrörelser- na (och till viss del även politiken mellan valen) har under efter- krigstiden utvecklats till att bli en kamp om opinionen. De ständigt återkommande opinionsundersökningarna får stort genomslag i me- dierna. Dessa undersökningar är en del i skapandet av en kortsiktig politik, känslig för medial exponering. Väljarna har blivit mer rörliga. Partiledarna blir ständigt påminda om vilken betydelse deras framträdanden kan ha. När politik blir en fråga om att vinna rörliga opinioner ligger anpassningen till reklamens språk och ett strate- giskt handlande nära till hands. 2.Politikens allt starkare anpassning till medielogiken: Politikerna kommunicerar med väljarna i stor utsträckning på mediernas, och inte minst televisionens, villkor. Televisionen är ett snabbt bildme- dium som lämpar sig dåligt för ingående argumentation och bra för presentation av starka budskap och bilder. Tillsammans med andra audiovisuella medier bidrar TV till att premiera ett språk inriktat på att skapa intryck, upplevelser och känslor. Själva konstruktionen av politikerna som mediepersonligheter har blivit avgörande för poli- tiska framgångar. Vi menar att det finns åtminstone tre problem förknippade med dessa successiva förändringar av politikens villkor. För det första bidrar detta till att sakfrågorna hamnar på undantag i den politiska debatten. Inom ramen för valkampanjerna har det utvecklats en politisk marknadsföring som i allt större utsträckning talar till människors känslor. En annan tydlig trend är att politikerna försöker nå framgång genom att skapa image. och (1992) menar att s.k. Soft-sell emotional advertising, som litar till vad mottagaren känner när de ser och hör politikerna framträda, blivit allt viktigare . I takt med att de ideologiska skiljelinjerna minskar i NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS betydelse blir det allt mer avgörande vad väljarna känner för de po- litiska ledarna. Dessa trender är tydliga även i . För det andra innebär politikens ökade satsningar på reklam, marknadsföring och andra strategier att medborgarna i allt större utsträckning tilltalas som objekt. En särskild kommunikationsform prioriteras framför andra former för politiska samtal. Det typiska för denna kommunikationsform är att politikerna intar rollen som stra- tegiska marknadsförare och medborgarna tilltalas som objekt för dessa strategier. Medborgarna tilltalas inte som politiskt engagerade medborgare. Risken är att vi som medborgare förhåller oss till poli- tiska budskapen så som vi är vana att förhålla oss till reklam. Den opinionskänsliga och till reklamen anpassade politiken ska- par för det tredje grunden för politisk misstro och även cynism. Låt oss ge ett konkret exempel. Den 13/9 1998 hade Nyheterna (TV4) en nyhet med följande rubrik: Storleken har betydelse för S. Ankaret i studion fortsätter sedan att introducera reportaget med följande ord: Vänstern har varit ämnet för dagen i valrörelsen. Både de borgerliga och socialdemokraterna har utfärdat varningar för tunna populistiska löften. Och när allt annat gått bet på dammar nu socialdemo- kraterna av förra valets stora röstdragare . Hela reportaget handlar om att socialdemokraterna nu valt att ta in i valrörelsen för att locka tillbaka väljarna från vänsterpar- tiet. Vi får se bilder på framför valaffischer. medver- kan i valrörelsen beskrivs som ett resultat av partistrategernas överväganden, som ren taktik för att locka väljare. Vänsterflykten sägs ha skakat partiet och det är därför som populära profiler nu manas fram. särskilda taktik beskrivs.