sou · GNB3108 · 2000-01-01 00:00:00 — Av propositionen (s. 145 ff.) kan man utläsa att syftet med bestämmelsen är att det i rimlig utsträckning skall vara möjligt att förutse vilken vård eller vilka åtgärder den unge skall bli föremål för om han överlämnas för vård inom . Detta kan enligt regeringen åstadkommas genom att yttranden i ungdomsmål ges ett utförligare innehåll. Yttrandet bör således utöver en redogörelse för den unges personliga utveckling och hans levnadsomständigheter i övrigt 138 Utredningens överväganden och förslag innefatta en redogörelse för huvuddragen i de åtgärder som planerar att vidta. Det sägs vidare att åtgärdernas art och omfattning särskilt bör framgå samt såvitt möjligt också varaktigheten av dessa. Vidare bör yttrandet innehålla en vårdplan som utvisar vilka åtgärder avser att vidta. Genom att yttrandena ges ett utförligare innehåll menar regeringen att åklagare och domstol får en bättre uppfattning om dels den unges eventuella vårdbehov, dels omfattningen av de åtgärder planerar att vidta för den unge. Med hänsyn till ändringarna beträffande yttrandenas utformning ansåg regeringen att det fanns behov att förlänga tidsfristen i 4 § LUL . Enligt 12 § LUL skall åklagaren i sin begäran om yttrande ange inom vilken tid yttrandet skall lämnas. Om det är lämpligt kan han ge social- nämnden anvisningar om hur yttrandet kan begränsas. inte lämna yttrandet inom den föreskrivna tiden får åklagaren medge att yttrandet lämnas . När åtalsunderlåtelse meddelas kan yttrandet i undantagsfall få lämnas muntligen vid delgivningen av beslutet. I förarbetena till ungdomsmålsreform (prop. 1994/95:12 s. 73) anges att är skyldig att lämna yttrandena inom den angivna tiden på samma sätt som om det fanns en bestämmelse i författning. Regeringen anför dock att man måste räkna med att det i vissa fall inte är möjligt att hålla tidsfristen, varför det bör finnas en möjlighet att med åklagarens eller rättens medgivande få lämna yttrandet . Vidare anges att yttranden undantagsvis kan få lämnas muntligen om det sker för att hålla tidsfristen. Det anförs också att åklagaren och domstolen för att spara tid och arbete bör kunna ge upplysning om hur yttrandet kan begränsas, om det är lämpligt. I flertalet av enkätsvaren från åklagarna har anförts att innehållet i yttranden ger ett tillräckligt underlag för bedömningen av åtalsfrågan. Nästan lika många kammare har dock angett att de inte gör det. Enkätresultatet visar att åklagarna som regel inhämtar yttranden när den unge har delgetts misstanke om brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Vidare tyder resultatet på att yttranden inte inhämtas när det är fråga om brott som skall leda till böter. Enligt svaren ger åklagarna sällan anvisningar om hur yttrandena kan begränsas. Av svaren framgår också att det inte är ovanligt att social- tjänsten inte hinner komma in med yttrandet inom den angivna tiden. Den vanligaste orsaken till detta synes vara att man inte lyckats få till stånd ett sammanträffande med den unge och dennes vårdnadshavare. Enkät- resultatet visar att det är mycket ovanligt att yttrandena avges muntligen. Tingsrätternas svar tyder på att de numera sällan inhämtar yttranden eftersom detta redan har gjorts av åklagaren. När det förekommer synes det för det mesta vara fråga om kompletteringar. Det framgår av enkätresultatet att i de fall yttranden begärs in de inkommer inom den tid Utredningens överväganden och förslag 139 som har angetts i tingsrättens begäran. Det framgår också av enkä- tsvaren att det är mycket sällan som yttrandena avges muntligen. I stort sett lika många tingsrätter har svarat att yttrandena ger ett tillräckligt underlag för påföljdsbestämningen som att de inte gör det. Både från åklagare och tingsrätter har framförts att yttrandena är bristfälliga och att kvaliteten har sjunkit efter reformen. Enkätresultatet från visar bl.a. på att det krävs åtminstone två–för att upprätta ett fullgott yttrande. Resultatet tyder vidare på att normalt får på sig och att man normalt kan hålla . Vanliga orsaker till att man behöver synes vara att man inte kunnat sammanträffa med den unge och dennes familj samt hög arbetsbelast- ning. Muntliga yttranden tycks enligt svaren knappast förekomma. Lika många advokater har svarat att yttranden håller tillräckligt hög kvalitet som att de inte gör det. Som framgår ovan har det framförts en del kritik beträffande yttranden. Kritiken från åklagare, tingsrätter och advo- kater har främst varit hänförlig till yttrandenas innehåll. gäller nya regler beträffande yttrandenas innehåll. Utredningen menar att dessa nya bestämmelser bör komma att förbättra yttrandenas innehåll. Det har också påpekats från både åklagare och tingsrätter att de nya reglerna bör innebära förbättringar i det avseendet. Utredningen finner därför inte skäl att föreslå några ändringar vad gäller yttrandenas innehåll. har i enkätsvaren framfört att har på sig att upprätta fullgoda yttranden. Även i detta hänseende har det skett en lagändring som bör kunna ge mer tid. har den tidsfrist inom vilken förundersökningen skall vara avslutad förlängts (jfr 4 § LUL). Utredningen finner därför inte heller i detta avseende skäl att överväga någon ändring. Det har från någon tingsrätt anmärkts att skrivningen i 11 § LUL att åklagaren skall inhämta yttrande från innan han fattar beslut i åtalsfrågan kan tolkas som att yttrande bara behöver inhämtas om åklagaren bedömer att yttrandet verkligen har betydelse för prövningen om åtalsfrågan. En sådan tolkning innebär t.ex. att om åklagaren är övertygad om att åtal skall väckas något yttrande inte behöver begäras in. Från en åklagarkammare har också framförts att man inte begär in yttranden när det står klart att det inte kan bli fråga om åtalsunderlåtelse, eftersom tingsrätten ändå ofta inhämtar yttrande. Detta är givetvis inte vad lagstiftaren har avsett. För att handläggningen skall gå snabbt skall ett yttrande som huvudregel inhämtas under förundersökningen. Eftersom detta klart framgår av lagtexten anser 140 Utredningens överväganden och förslag utredningen inte att det finns anledning att föreslå någon ändring av bestämmelsen. I övrigt finner utredningen att regleringen fungerar i enlighet med lagstiftarens intentioner. Enkätresultatet och statistik från Riksåklagaren tyder på att det är stora skillnader i rättstillämpningen när det gäller att meddela åtalsunderlåtelse. Utredningen anser att Riksåklagaren bör utfärda nya allmänna råd för att åstadkomma en mer enhetlig rättstill- lämpning. I samband med ungdomsmålsreform gjordes ett tillägg till 17 § tredje stycket LUL. Bestämmelsen innebär att åklagaren vid bedömning- en om åtalsunderlåtelse skall meddelas särskilt skall beakta den unges vilja att ersätta målsäganden för skada som har uppkommit genom brottet, att avhjälpa eller begränsa skadan eller att på annat sätt gottgöra målsäganden. I förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 78) anges att det är av stor vikt att unga lagöverträdare konfronteras med följderna av sina handlingar. Det uttalas vidare att utöver detta även målsägandens intresse av upprättelse tillgodoses. För att uppmuntra den unge att ta ansvar för sina handlingar är det enligt propositionen rimligt att åklagaren, när han prövar frågan om åtalsunderlåtelse, får beakta att den unge på olika sätt har försökt gottgöra målsäganden, t.ex. genom att ha deltagit i medling eller bett målsäganden om ursäkt. Dessa omständigheter bör dock enligt propositionen inte vara av avgörande betydelse för om ett beslut om åtalsunderlåtelse skall meddelas. Det anges att arten av det aktuella brottet och omständigheterna när det begicks har stor betydelse. Det skall enligt propositionen inte vara möjligt att enbart genom en enkel gest eller åtgärd slippa åtal för en gärning som har fått allvarliga konse- kvenser för brottsoffret. Åtalsunderlåtelse får enligt 17 § fjärde stycket LUL inte beslutas om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse åsidosätts. I och med ungdomsmålsreform gjordes tillägget att det vid bedömningen om något allmänt intresse åsidosätts särskilt skall beaktas om den unge har gjort sig skyldig till brott. Enligt propositionen (prop. 1994/95:12 s. 76 f.) är det särskilt väsentligt att åtalsunderlåtelse inte beviljas vid fortsatt brottslighet, eftersom det är viktigt att ungdomar som begår brott ställs till ansvar för detta och får ta konsekvenserna av sitt handlande. Det anges vidare (s. Utredningens överväganden och förslag 141 101) att tillägget innebär att möjligheterna att meddela åtalsunderlåtelse vid återfall begränsas, men inte utgör något absolut förbud mot åtalsunderlåtelse i sådana fall. Regeringen anser att en nyanserad bedömning måste göras där hänsyn tas till bl.a. om den nya brottslig- heten är allvarligare eller lindrigare än den tidigare och den tid som förflutit mellan brotten, varvid en tidsrymd bör vara vägledande. Slutligen anges att endast brott för vilka den unge har lagförts eller för vilka åtalsunderlåtelse har meddelats får beaktas. Nästan samtliga åklagarkammare har i enkätsvaren uppgett att man har blivit mer restriktiv med att meddela åtalsunderlåtelse ungdomsmålsreform. Enkätsvaren visar att det övervägande antalet kammare meddelar betydligt fler beslut om åtal eller strafföreläggande än beslut om åtalsunderlåtelse. Det föreligger dock mycket stor variation mellan olika kammare. Flertalet kammare har svarat att antalet med- delade åtalsunderlåtelser har minskat efter reformen. Enkätresultatet visar alltså stora variationer mellan de olika åklagar- kamrarna när det gäller i vilken omfattning beslut om åtalsunderlåtelse meddelas (se även avsnitt 4.10.1). Enligt statistik från Riksåklagaren avseende perioden –varierar andelen beslut om åtalsunderlåtelse vid de olika åklagarmyndigheterna mellan av samtliga avgjorda ärenden där den misstänkte är 15 – . Även andelen beslut att väcka åtal eller utfärda strafföreläggande varierar och ligger mellan . Det kan givetvis finnas olika förklaringar till variationerna, men enligt utredningens mening varierar andelen åtalsunderlåtelser så mycket att det måste vara fråga om relativt stora skillnader i rättstillämpningen. Utredningen menar att det med hänsyn till rättssäkerheten är viktigt att bestämmelserna om åtalsunderlåtelse tillämpas så likartat som möjligt över landet. Riks- åklagaren har utfärdat allmänna råd om åtalsunderlåtelse enligt LUL (RÅC I:123). Råden meddelades och således års ungdomsmålsreform. Utredningen anser att Riksåklagaren bör utfärda nya allmänna råd för att åstadkomma en mer enhetlig rättstillämpning. Enligt enkätresultatet har bestämmelsen i 17 § fjärde stycket LUL som begränsar möjligheterna att meddela åtalsunderlåtelse när det är fråga om återfall i brott minskat åklagarnas benägenhet att besluta om åtalsunderlåtelse. De uppgifter som har tagit fram om åtalsunderlåtelse visar dock att den stora minskningen av andelen åtalsunderlåtelser inte skedde reform. Dessa uppgifter visar i stället att den kraftigaste minskningen av andelen åtalsunderlåtelser ägde rum . Emellertid har det skett en minskning även och denna torde enligt utred- ningens mening kunna hänföras till den ovan nämnda begränsningen. 142 Utredningens överväganden och förslag Bestämmelsen synes således ha tillämpats på det sätt som lagstiftaren avsett. Enligt enkätresultatet beaktar åklagarna den unges vilja att göra rätt för sig vid beslut om åtalsunderlåtelse. Den synes dock inte ha någon avgörande betydelse utan utgör en omständighet i helhetsbedömningen, vilket också uttalades i förarbetena. När det gäller frågan om den omständigheten att den unge har deltagit i medling beaktas vid bedömningen om åtalsunderlåtelse skall meddelas tyder enkätresultatet på att förutsättningarna för åtalsunderlåtelse i dessa fall ökar. Flertalet åklagarkammare saknar emellertid erfarenhet av medlingsverksamhet. Då dessa frågor kommer att behandlas av Utredningen om medling vid ungdomsbrott (dir. 1998:30) finner utredningen inte skäl att göra några ytterligare överväganden i denna fråga. Enligt utredningens mening är det inte helt tillfredsställande att det saknas en särreglering om offentliga försvarare i LUL som omfattar förundersökningsstadiet. Utredningen föreslår därför en ändring i 24 § LUL som innebär att offentlig försvarare skall förordnas även under förundersökningen för misstänkta under om det inte är uppenbart att den unge saknar behov av försvarare. Enligt 24 § LUL skall en offentlig försvarare förordnas för en tilltalad som inte har fyllt , om det inte är uppenbart att han saknar behov av försvarare. Bestämmelsen fick sin lydelse genom ungdomsmålsreform. Enligt ordalydelsen gäller den endast den som är tilltalad. I propositionen (prop. 1994/95:12 s. 93) uttalades att behovet av offentlig försvarare under förundersökningen för den som inte har fyllt och i fall där åtal aldrig väcks tillgodoses genom reglerna i . I 21 kap. 3 a § första stycket stadgas att om den misstänkte är anhållen eller häktad offentlig försvarare skall förordnas för honom om han begär det. Vidare anges att en offentlig försvarare på begäran också skall förordnas för den som är misstänkt för ett brott, för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . I paragrafens andra stycke sägs att offentlig försvarare, utöver vad som föreskrivs i första stycket, skall förordnas Utredningens överväganden och förslag 143 1.om den misstänkte är i behov av försvarare med hänsyn till utredningen om brottet, 2.om försvarare behövs med hänsyn till att det är tveksamt vilken påföljd som skall väljas och det finns anledning att döma till annan påföljd än böter eller villkorlig dom eller sådana påföljder i förening, eller 3.om det i övrigt föreligger särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden eller till vad målet rör. Slutligen sägs i tredje stycket, att om den misstänkte biträds av försvarare som han själv har utsett, det inte skall förordnas någon offentlig försvarare vid sidan av denne. I den tidigare nämnda propositionen (s. 94) uttalas att personer som är och som misstänks för brott normalt bör få en offentlig försvarare. Vidare anges att det torde vara sällsynt att en person som har begärt att få en offentlig försvarare inte får det. Regeringen ansåg dock att det inte fanns något praktiskt behov av att göra rätten till offentlig försvarare för personer absolut. Det anförs att det, i de fall man klart kan säga att den unge inte har något behov av det stöd som en offentlig försvarare kan ge, inte bör förordnas en sådan. Det sägs vidare att den ordning som regeringen föreslår inte torde komma att innebära någon större förändring utan i princip motsvara vad som redan förekommer. Av enkätsvaren från tingsrätterna framgår att offentliga försvarare utses i stor omfattning i ungdomsmålen. Det har dock enligt de allra flesta tingsrätter inte skett någon förändring i praxis att förordna försvarare. Flertalet advokater har i enkätsvaren angett att ungdomsmålen innebär vissa svårigheter i förhållande till andra brottmål. Främst har påpekats att kontakterna med vårdnadshavarna kan innebära problem. Från advokaterna har vidare anmärkts att den unge alltför ofta hörs utan offentlig försvarare och att offentliga försvarare bör förordnas tidigare under handläggningen. Utredningen kan av enkätresultatet konstatera att offentliga försvarare normalt utses i ungdomsmålen. Bestämmelsen i 24 § LUL gäller dock endast när den unge är tilltalad och således inte under förundersökningen. Under förundersökningen gäller i stället de vanliga reglerna om offentliga försvarare. har undertecknat och ratificerat FN:s konvention om barnets rättigheter (). Enligt konventionens artikel 40 punkten 2 skall särskilt säkerställas att inget barn skall misstänkas eller åtalas för eller befinnas skyldigt att ha begått brott på grund av en handling eller underlåtenhet som inte var förbjuden enligt nationell eller internationell rätt då den begicks. Varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott 144 Utredningens överväganden och förslag skall vidare ha vissa särskilt uppräknade garantier. Det gäller bl.a. att barnet och direkt skall underrättas om anklagelserna mot sig och få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar. Vidare skall barnet få saken avgjord utan dröjsmål av en behörig, oberoende och opartisk myndighet eller rättsskipande organ i en opartisk förhandling enligt lag i närvaro av juridiskt eller annat lämpligt biträde och, såvida det inte anses strida mot barnets bästa, barnets föräldrar eller vårdnadshavare. om övervakning av barnets rättigheter enligt har uttalat att man borde se till att offentlig försvarare alltid förordnas då ett barn misstänks ha begått brott. Kommitténs uttalande skedde års ungdomsmålsreform. Bestämmelsen löd då: Om en tilltalad inte har fyllt och det finns anledning att döma till annan påföljd än böter, skall offentlig försvarare förordnas för honom, om det inte är uppenbart att han saknar behov av offentlig försvarare. I förarbetena till ungdomsmålsreform (prop. 1994/95:12 s. 93) uttalades att behovet av offentlig försvarare under förunder- sökningen för den som inte har fyllt tillgodoses genom reglerna i . Med tanke på de påpekanden som har gjorts i enkätsvaren är det enligt utredningens mening inte säkert att så är fallet. Utredningen anser därför att det inte är helt tillfredsställande att det saknas en särreglering om offentliga försvarare i LUL som omfattar för- undersökningsstadiet. Detta har också påpekats av om övervakning av barnets rättigheter enligt . Utredningen föreslår därför att 24 § LUL ändras så att offentlig försvarare skall förordnas för misstänkta under om det inte är uppenbart att den unge saknar behov av försvarare. Utredningen återkommer i författ- ningskommentaren till i vilka fall det normalt kan anses uppenbart obe- hövligt med offentlig försvarare för den unge under förundersökningen. Utredningen har inte funnit något som tyder på att det finns behov av att yttranden från frivårdsmyndigheten inhämtas i större utsträckning än vad som sker. Enligt 10 § LUL får åklagaren, innan talan har väckts vid domstol, inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten enligt 1 § lagen (1991:2041) Utredningens överväganden och förslag 145 om särskild personutredning i brottmål, m.m. i fråga om den som inte har fyllt . Syftet med bestämmelsen, som infördes i och med ungdomsmålsreform, var att få till stånd en snabbare handläggning genom att förundersökning och personutredning kan bedrivas parallellt (prop. 1994/95:12 s. 70 ff). Av enkätsvaren från i stort sett samtliga åklagarkammare framgår att yttranden från frivårdsmyndigheten begärs in i mycket liten utsträckning. Enligt svaren förekommer det att sådana yttranden inhämtas när den unge tidigare dömts till skyddstillsyn, när vård inom inte kan anses tillräckligt ingripande och när den unge skall fylla . Det har inte framkommit något som tyder på att det finns behov av att yttranden från frivårdsmyndigheten inhämtas i större utsträckning än vad som sker. 5.11.2Registrering av beslut om åtalsunderlåtelse Med beaktande av de ändringar avseende registrering av åtals- underlåtelse som skall träda i kraft /2000 finns det inte skäl för utredningen att överväga denna fråga. Det har från åklagare framförts att beslut om åtalsunderlåtelse bör registreras. Regeringen har i prop. 1997/98:97 Polisens register föreslagit omfattande ändringar beträffande polisens register. har behandlat propositionen (bet. 1997/98:JuU20). Det är dock ännu inte klart när förslaget i sin helhet skall träda i kraft. Vissa ändringar i sekretesslagstiftningen trädde i kraft . De ändringar som gäller polisregistren skall enligt uppgift träda i kraft /2000. registreras inte ett beslut om åtalsunderlåtelse i person- och belastningsregistret om åklagaren gör bedömningen att brottet skulle föranleda böter eller överlämnande till vård inom . Enligt de föreslagna reglerna kommer beslut om åtalsunderlåtelse att registreras i det nya belastningsregistret. Enligt 3 § 4 förslaget till lag om belastningsregister skall registret innehålla uppgifter om den som på grund av åklagares beslut enligt 20 kap. 7 § , 9 eller 17 § LUL eller 46 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall inte har åtalats för brott. 146 Utredningens överväganden och förslag I den allmänna motiveringen (prop. 1997/98:97 s. 78) anför regeringen bl.a. följande. Ett beslut om åtalsunderlåtelse innefattar i princip ett konstateran- de från åklagarens sida att den misstänkte har begått ett visst brott, för vilket åtal emellertid inte skall väckas. Regeringen anser, till skillnad från utredningen, att utgångspunkten vid avgörandet av om åtalsunderlåtelser skall registreras inte bör vara något slags bakvänt rättviseresonemang. Normalt torde erfordras ett erkännande av den tilltalade. Det är i och för sig riktigt att det ofta kan framstå som en slump om ett ärende avslutas genom förundersökningsbegränsning eller genom åtalsunderlåtelse (Utredningens anm. Reglerna om förundersökningsbegränsning i 23 kap. 4 a § är inte tillämpliga vid förväntad åtalsunderlåtelse enligt LUL, eftersom det har ansetts att en förundersökning och ett beslut om åtalsunderlåtelse har en särskild betydelse som varning för den unge lagöverträdaren.) Vad avser bedömningen av skuldfrågan är det dock en avgörande skillnad mellan de två beslutsformerna. Vid åtalsunderlåtelse finns en fullständig utredning som enligt åklagarens bedömning visar att den misstänkte är skyldig till ett brott. Att inte registrera sådana beslut innebär att information som kan ha betydelse vid framtida bedömningar i åtals- och påföljdsfrågor går förlorad. Regeringen anser därför att övervägan- de skäl talar för att åtalsunderlåtelser skall registreras. Regeringen kan inte heller se att det finns någon anledning att, varken på det sätt som sker eller på det sätt utredningen föreslagit, endast registrera vissa beslut om åtalsunderlåtelse. Precis som beträffande penningböter kan integritetsaspekterna tillgodoses genom att utlämnandet av uppgifter om beslutade åtalsunderlåtelser begränsas. Regeringen anser således att samtliga beslut om åtalsunderlåtelse bör registreras. Förslaget innebär alltså en utvidgning av möjligheterna att registrera beslut om åtalsunderlåtelse och medför att även de fall där åklagaren gör bedömningen att brottet skulle föranleda böter eller överlämnande till vård inom kommer att registreras. Det finns således inte skäl för utredningen att överväga denna fråga. Beträffande frågan om registrering av brottsmisstänkta barn hänvisas till avsnitt 6.3.8. Utredningens överväganden och förslag 147 5.11.3Vad har ungdomsmålsreform inneburit resursmässigt? Enligt utredningen kan den minskade handläggningstiden och den kvalitetshöjning av handläggningen som har skett tyda på ett något mer effektivt resursutnyttjande. Enligt direktiven bör utredningen belysa vad de nya reglerna ungdomsmålsreform har inneburit resursmässigt för de olika myndig- heterna. Med tanke på den omorganisation som har skett inom polis- och åklagarväsendet sedan reformen genomfördes är det enligt utredningens mening mycket svårt att bedöma hur resurserna för handläggning av ungdomsmål har påverkats. De olika myndigheterna tillfördes inte några extra statliga medel för reformens genomförande. I stället uttalades det i förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 94) att den kostnadsökning som reformen kunde innebära skulle rymmas inom ramen för befintliga resurser. Utredningens enkätundersökning har i stort visat att handläggningen av ungdomsmål har förbättrats efter reformen. Bl.a. har handläggningstiderna minskat och samarbetet mellan myndigheterna förbättrats. Enligt utredningen kan denna kvalitetshöjning av hand- läggningen tyda på ett något mer effektivt resursutnyttjande eftersom inflödet av ungdomsmål i stort sett har varit . Det bör dock påpekas att det från samtliga svarsgrupper har framförts att det behövs mer resurser för handläggningen av ungdomsmål.