sou · GNB3112 · 2000-01-01 00:00:00 — Själva tanken på en systemomvandling anses som ett skenproblem av vissa inom denna linje. är i företrädare för denna graduella socialism i sin kritik av Erfurtprogrammets samhällsfilosofi, vetenskapliga grund och handlingsstrategi. Han ifrågasätter själva tanken på systemkata- strof, systemomvandling och revolution i dåtida socialdemokratisk marxism från Erfurtprogrammets famösa formuleringar. Bern- stein framför sin kritik i tidskriften , och sammanfattar den i den legendariska boken Socialismens förutsättningar och socialdemokratins uppgifter (1899). (Denna bok är för övrigt en av de viktigaste och mest inflytelserika politiska arbetena inom arbetarrörelsen. I var det främst LO:s och KF:s självständighet som i praktisk form anvisade denna andra väg till skillnad från det som kallade den socialdemokratiska metoden. I stället blir det SSV i och USPD i (där var medlem) som försöker forma en mer rörelsesocialistiskt grundad och starkt demokratisk strategi som innehåller starka element av ekonomisk omdaning även inom det borgerliga samhällets och marknadens ramar genom produktionskooperativ, konsumtions- kooperativ och arbetarnas deltagande i de privata företagens styrel- ser, det som främst Wigforss kom att kämpa för som industriell 42 Den har även haft stor betydelse även för samhällsteori och samhälls- vetenskaplig forskning. Som jag ser det är en av de första att formulera den syn på kapitalismens utveckling som senare – talet kom att gälla som common sense inom välfärdsekonomisk teori, socialliberal ekonomisk historia eller ekonomisk–sociologiska analyser. var inte medlem i SSV, men han hade –1920 starka sympatier åt det vänstersocia- listiska hållet, som vi såg ovan. Wigforss får dock ses som den främste representanten för att utveckla ett politiskt tänkande som grundar sig på den fackliga vägen och arbetarnas och tjänstemännens demokratiska styre av företagen. Ett alternativ till socialdemokratins demokratiska statssocialism och kommunisternas diktatoriska statssocialism. De två politiska linjerna kan renodlas som statssocialism och partiväg via statsmakten, från Kautsky till 1920, respektive rörelsesocialism och facklig och kooperativ väg i det ekonomiska livet, från till 1920. Vi ser då att frågan om systemomvandling skiljer dessa två vägar. Den ekonomiska vägen är mer graduell eftersom den tänker sig att den ekonomiska omvandlingen kan börja direkt i takt med arbe- tarnas organisering, och självorganiseringens ekonomiska, sociala och kulturella förändring av individernas i deras identiteter och samhälleliga roller. De nya ekonomiska formerna växer fram inom det borgerliga samhället och förvandlar detta efter hand, och det kan vara svårt att tala om något kapitalistiskt system eller något nytt socialistisk system. Den politiska vägen inväntar ju en maktställning för att kunna omdana samhället i sin helhet. Med lagstiftningsmakten skall systemomvandlingen genomföras. Den politiska vägen fungerar bäst så länge den kan propageras som en väntans politik, snart är tiden mogen. Som vi såg i socialdemokratins diskussioner, efter och provokation , var övergången från en väntans politik till praktisk handling mycket problematisk. Frågan om fredlighet eller våld, som jag inte lagt någon tonvikt vid i denna essä, återkommer som en skiljelinje inom båda de huvudsakliga vägarna. Inom den politiska vägen står och bolsjevikerna för en ultra-socialdemokratisk och diktatorisk väg i synen på att med våld erövra den politiska makten (det är Lenins hela poäng i kritiken mot Kautsky). Inom den ekonomiska vägen fanns det vissa grupperingar inom anarkism och syndikalism som kunde tänka sig massornas beväpning, för att liksom röreslesocia- listiskt på basplanet erövra företagen. Men som sagt, runt 1920 står diskussionen i mellan statssocialism och rörelsesocialism som två fredliga och demo- kratiska alternativ. Det intressanta är att dessa två huvudsakliga alternativ på olika sätt har fortsatt att vara levande som alternativ ända fram till . Linjen från kan vi följa som statssocialismens förändring. har framhållits (bl.a. av i polemik mot ) som den svenska socialpolitikens och därmed välfärdsstatens viktigaste gestalt. Jag kan bara hålla med om det. Men statssocialismen hos partiet i stort, ändrar sig från att gälla huvudsakligen statsägda eller kom- munägda företag till att gälla sociala välfärdsprogram som admi- nistreras av statliga och kommunala förvaltningar. poängterar också hur stödjer sig på och delvis bygger in arbetarrörelsens organisationer i den välfärdsstatliga förvaltningen. Möjligen har alltså befunnit sig i en lärprocess av spän- ningar mellan statssocialism och rörelsesocialism. I den mån man kan se socialpolitiska förvaltningssyn som rörelsesocialistiskt präglad så är det ändå ett förlo- rande rörelsesocialistiskt koncept. poängterar hur väl- färdssaten allt mer övertas av den pro- fessionella byråkratin och inordnas i systemet av offentlig för- valtning. Den statssocialistiska linjen från Kautsky och den poli- tiska makten, fram över 1920 och lagstiftningen, från en tonvikt vid statliga företag till en tonvikt vid välfärdsstaten, är alltså diskursmässigt och personmässigt obruten, om än med vissa pendlingar. Socialdemokratins förkärlek för politiska lös- ningar och för offentlig och enhetlig samhällsorganisering har som synes djupa rötter. Men statssocialismens tradition är inte oemotsagd inom arbe- tarrörelsen i stort men inte heller inom partiet. Det kom till synes i pendlingar ovan, eller i ovan konstaterade pendlingar mellan rörelsesocialism och statssocia- lism. Redan existensen av LO:s självständighet och LO:s obrutna motstånd mot att parti och stat skall lägga sig i deras organisation och kampsätt är en lika obruten tradition av en alternativ själv- ständig väg. I det politiskt oväntade förslaget till löntagarfonder som LO tog fram –talet och som innebär en konkreti- sering av en gradvis väg till löntagarägda företag, anknyter upp- hovsmannen till idéer om indu- striell demokrati. Wigforss själv hann uppleva 1970–talets upp- sving inom LO och inom den nya vänstern för sin ungdoms synsätt. Meidners fonder står sig än som en mycket intressant och i den offentliga debatten misshandlad och miss- förstådd idé, framlagd av tillsammans med och i boken (1975) och i en rapport till LO–kongressen 1976. och har i (1980) på ett intressant sätt fört Meidners idéer vidare och argumenterat för löntagarfondernas principer som en rörelse- socialistiskt grundad, demokratisk och graduell väg för löntagarnas inflytande i företagen och i det ekonomiska livet. Jag har med detta inte sagt att förslaget var politiskt realistiskt och genomförbart . Men som idépolitiskt förslag är det svenska tänkandet om löntagarfonder viktigt att ha med sig in . Det är en fortsättning på det arbete som Wigforss gjorde runt 1920 och som då led politiskt nederlag. Jag har här inte tid att närmare diskutera löntagarfondernas utformning och bärande idéer. Om löntagarfonder var svåra eller omöjliga att genomföra poli- tiskt, eller som finansministern skaldade i riks- dagsdebatten löntagarfonder är ett djävla skit, men har vi baxat dem ända hit, så är deras fortsatta öde mest tragiskt. Först om- vandlas fonderna slutligen, i den socialdemokratiska regeringens proposition från rörelsesocialistiska till statssocialistiska. Sedan omvandlas de från att vara fackföreningarnas redskap till att bli kapitalets. I det förslag som går igenom i skall löntagar- na alltså avstå från lön för att säkra en statligt fonderad kapitalbild- ning till företagsamhetens fromma. Därefter förnedras förslaget ytterligare av den borgerliga regeringen som omvandlar dem till fonder för forskning och utveckling, dvs. i realiteten ett extra stöd till den företagsorienterade forskningen på i sista hand företags- ledningarnas och de företagsnyttiga professorernas villkor. Fon- derna blir på så sätt inte bara undandragna offentlig styrning, utan också en viktig länk i det nya klassamhällets elitbildning. ningsministern inledde dock som bekant en strid om möjligheten att åtminstone delvis återta den offentliga kontrollen över dessa fonder. Att löntagare faktiskt avstod från viss del av lönen för dessa fonder är det väl knappt någon som minns. Vad jag vill säga med de två exemplen, välfärdsstatens utveck- ling respektive löntagarfonderna, är för det första att de är levande uttryck för spänningsfältet mellan rörelsesocialism och statssocia- lism. För det andra vill jag peka på det tidsbundna i den nuvarande diskursiva situationen när statssocialismen har lämnat idén om statliga företag och i stället koncentrerat sig på offentliga välfärds- system. Därmed cementeras de politiska alternativen i en debatt för eller emot välfärdsstaten. En liknande utveckling har ägt rum efter debatten om löntagarfonderna. Man diskuterar inte alls de anställdas inflytande på arbetsplatsen. Genom omvandlingen av löntagarfonderna till statliga fonder för kapitalbildning cementeras i en viss syn på politiska alternativ: för eller emot statliga fon- der för kapitalbildning. Kvar står en socialdemokrati som befinner sig i följande diskur- siva struktur: dess vänster kan kräva mer välfärdsstat och mer stat- lig kapitalbildning, och dess höger kan ställa upp på en mindre välfärdsstat och mindre omfattande statlig kapitalbildning. Det hela i en diskursiv situation som framstår som en tvingande natur- lag av begränsade politiska alternativ. Tyvärr anser jag att den be- kännelse under galgen som pågått inom socialdemokratisk politik, att acceptera friskolor och personalkooperativ i offentlig sektor, kommer allt för sent för att framstå som ett trovärdigt eget poli- tiskt alternativ. Det kommer att ta tid innan dessa alternativ kan upplevas som verktyg för folkets breda lager i stället för att främst passa en medelklass med kulturella och sociala ambitioner. Lika- ledes anser jag att de försök som finns med brukarstyrelser i för- valtningar och stadsdelsnämnder eller kommundelsråd kommer allt för sent för att upplevas som den egna rörelsens genuina uttryck. Det kommer dessutom att ta tid, det i varje fall min för- modan, innan dessa nya institutioner blir något annat än främst ett stöd till de välutbildade och välartikulerade i samhället. De förnyelseförsök vi ser, och den omstrukturering vi ser, utgör en reträttstrid. Och dessutom en reträtt för en statssocialistisk idétradition som kommit till vägs ände. En demokratisk förnyelse måste nog börja om från början och dekonstruera den statssocia- listiska vägen som den enda goda och rimliga, för att i kunna tänka alternativen mer klart. Visst är det lätt att vara efterklok, och visst kan min kritiska framställning här framstå som politiskt över- maga inför alla de som med liv och lust stött det statssocialistiska samhällsbygget och kraftfullt försvarar det under reträtten. Till mitt försvar vill jag säga att jag också försvarar det, både i min var- dag och principiellt. Jag lever hellre i ett statssocialistiskt samhälle än i ett nyliberalt. Det är också klart att politisk makt och styrelse är nödvändigt för att instituera och organisera ett samhälles auk- toritetsstruktur, även ett rörelsesocialistiskt och blandekonomiskt och kooperativt. Men det får inte hindra att man i ett tillfälle som detta, som är till för nyskapande diskussion, försöker pröva alter- vägar. Framför allt verkar det ju som om statssocialismen håller på och monterar ned sig själv, varför ett sökande efter alter- nativ inte bara är idémässigt motiverat. Vad vill vi ha i stället? 12 Demokrati i det nya seklet Demokrati ser jag som avgörande när vi skall tänka politiskt och idémässigt , demokrati och dess värdegrund humanismen. Jag avser demokrati inom den politiska styrelsen (den egentliga statsmakten), de offentliga förvaltningarna, inom näringslivet och i samhällets alla sociala och kulturella institutioner i övrigt. Demokratin är inte en, den måste organiseras i alla de små samhällen som utgör grenarna på det stora samhällets träd (för att nu låna gammal konservativ metafor –talet). Det är den rättsligt liberala politiska filosofins felsyn, till dels också inkarnerad i den storskaliga välfärdsstatens, att tänka sig samhället organiserat enhetligt, som en enda uppsättning relationer mellan individ och nattväktarstat (i liberalkonservatismen) respektive individ och välfärdsstat (i socialdemokratin). Samhället är pluralt, och demokratin måste alltså organiseras pluralt, i alla dess olika småsystem och sfärer. Demokrati handlar alltså inte bara om demokratiskt inflytande i den politiska styrelsen och över stats- organen. Demokrati handlar heller inte bara om inflytande i och över den offentliga sektorn. Demokrati kan förekomma och bör förekomma i hela det privata näringslivet och hela det sociala och kulturella livets civilsamhälle, som en del kallar det. Vi bör göra oss uppmärksamma på ordet Demokratin i bestämd form och med stor bokstav. Den som använder det så avser oftast en demokrati som är instängd i den statliga sfären eller den offentliga sek- torn.43 Det första vi måste göra är att i vårt tänkande komma ifrån den samhällsteoretiska bilden av två sfärer: stat–marknad, offentlig– privat, ekonomi–politik eller stat–civilt samhälle. Vi måste i stället inom den förmenta sfären stat/offentligt/politik urskilja den poli- tiska styrelsen eller den egentliga statsmakten, inklusive det egentliga myndighetsutövandet, från resten av den offentliga sektorn. Vi måste alltså (analytiskt) skilja politiskt beslutsfattande från eko- nomisk produktion (av varor och tjänster). Vi måste kunna se den offentliga sektorns verksamhet som ekonomisk produktion. Ja, en stor del av samhällets ekonomiska produktion av varor och framför allt tjänster bedrivs inom den offentliga sektorns förvaltningar. Stora delar av det vi kallar offentlig sektor är helt enkelt inte politik och myndighetsutövning utan ekonomi och service- produktion. En stor del av samhällsekonomin är offentligt eko- nomiskt liv. Vi måste kunna tänka tanken om en offentlig ekono- mi eller ett offentligt näringsliv. Sjukvård, omsorg, utbildning och vägväsen kan bedrivas antingen offentligt eller privat, eller i blandformer, men oavsett huvudmannaskap det är likafullt eko- nomisk verksamhet, dvs. en del av samhällsekonomin. Inom den offentliga sektorn kan vi alltså urskilja den politiska styrelsen eller den egentliga statsmakten som en del. Men politik, i termen av auktoritativt beslutsfattande, förekommer inte bara på samhällets makronivå, utan också runt om i samhällets alla små 43 Som ni förstår tycker jag inte om att använda ordet, men vad gör man. Se min kritiska essä, återigen, Det civila samhället i samhällsteori och samhällsdebatt. En kritisk analys i Trägårdh, L. (red.) Civilt samhälle kontra offentlig sektor (SNS, , 1995). Det är en gammal insikt som fått förnyad aktualitet genom analyser av mikromakt och auktoritets- relationer i olika samhälleliga organisationer, eller hos i boken . Men då står vi inför att tanke- mässigt och verbalt skilja mellan å ena sidan storsamhällets politis- ka styrelse och auktoritetsutövning, och å andra sidan auktoritets- utövningen runt om i alla de små samhällena. Här skulle jag vilja föra in den amerikanske statsvetaren och hans begrepp para–politik. Med para–politik avser Easton den auktoritet, inflytande och makt som bedrivs och exi- sterar inom samtliga organisationer och sociala system runt om i samhället, i frivilligorganisationer, på sjukhus, i företag, i kyrkor, i familjer och, för den delen, i brottssyndikat.44 Men jag skulle vilja gå ett steg längre och tänka tanken om samhällets totala auktoritets- struktur, hur auktoritetsfördelningen runt om i de para–politiska små samhällena samordnas och samverkar med det stora sam- hällets officiella auktoritet och underliggande maktförhållanden. som det den politiska styrelsen i det stora samhället är den som med monopol på den legitima våldsanvändningen inrättar och upprätthåller auktoritetsrelationerna runt om i samhället, t.ex. egendomsmakten i företagen genom lagstiftning om egendom och bolagsbildning, t.ex. auktoritetsrelationerna i familjelivet genom lagstiftning om man och kvinna etc. Det är i denna bild av ett samhälles totala auktoritetsstruktur som jag vill infoga demokratin och förankra demokratins spelplan och problem. Demokratins problem låter jag situeras av samhällets institutionellt–organisatoriska uppbyggnad, dvs. av alla små orga- nisationer och subsystem som företag, förvaltningar, frivilligorga- nisationer, familjer, föreningar etc. som samhället är uppbyggt av. Vad är det som hindrar att i alla dessa små sociala system skulle vara demokratiska? Vad är det som hindrar att ett samhälles totala auktoritetsstruktur skulle kunna var utformad som ett system av sammanlänkade, relativt självständiga demokratiska små sam- 44 Begreppet är , framlagt t.ex. i A Systems Framework for Political Analysis (1965). Se även , M., Staten som problem, Arkiv, 1982, kap. 2. Vad är det som hindrar att ett samhälles totala auktoriets- struktur alltså skulle kunna vara demokratiskt präglad och att alltså auktoritetsutövandet, runt om i de små samhällena, skulle kunna utövas i demokratiska former?45 Att tänka den politiska styrelsen eller den egentliga politiska staten som liten, endast omfattande de egentliga auktoritetsut- övandet och myndighetsutövningen, sammanfaller med den libe- ralkonservativa utopin om vad staten bör begränsa sig till (hos och t.ex.). Det är ju den gamla bilden av natt- väktarstaten, liberalernas klassiska definition av vad som bör läggas i begreppet de egentliga statsfunktionerna. Det felslut de liberal- konservativa gör är att inte hålla fast vid sin definition av stat, utan i stället låta sig bedragas av myndighetsformen för den offentliga produktionen. De blandar samman institutionell form med prak- tisk funktion. De kan inte se att myndighet som institutionell form inte alltid innebär att det är myndighetsutövning som utövas som praktisk funktion. I stället utövas ju funktionen produktion i många myndigheter, produktion av främst service. Därmed kommer de liberalkonservativa att betrakta den offentliga sektorn som stat– politik–myndighetsutövning–makt, när de enligt sin egen definition av begreppet stat i stället borde betrakta den offentliga sektorn som offentlig ekonomi–tjänsteproduktion–service. Vad staten och den egentliga politiska makten gör enligt mitt synsätt är att fastställa politiska krav, inrätta institutionella ramar, tilldela auktoritet och fastställa auktoritetsrelationer samt i vissa fall organisera finansiella betingelser för den produktiva verksam- heten. Den egentligt politiska staten i mitt tänkande är alltså något mycket mindre än staten i den samhällsteoretiska bilden med två (eller tre) sfärer. Vad betyder nu detta för vårt tänkande om demokratin? Det betyder att ett första demokratikomplex rör den egentligt politiska makten. Det är det traditionella i konstitutionell och de- mokratiteoretisk diskussion. Skall staten vara organiserad, enhets- 45 Se min essä ovan. Se även , M., Politikbegreppets analytiska förfall. Politikvetenskapliga arbetsrapporter 1999:3. Avdelningen för statsvetenskap, . statligt eller federativt? Hur skall den offentliga maktens konsti- tution se ut? Hur skall relationerna mellan nationell, regional och lokal nivå organiseras vad gäller politisk auktoritet och rättstill- lämpning? Hur skall vi organisera den sublokala politiska nivån i kommundelarnas närsamhälle? Var, när och hur gäller FN:s, EU:s eller den nationella lagstiftningen på olika områden? Det betyder för det andra att vi möter ett annat demokrati- komplex inom den existerande offentliga sektorns myndighets- drivna produktion av tjänster och service. Skall vi demokratisera myndigheterna så att dessa styrs starkare av den traditionella representativa politiska demokratins institutioner? Eller skall bru- karinflytandet få framstå som en parallell struktur vid sidan av den traditionella politiska vägen? Eller skall brukarinflytandet helt få ta över? Eller skall personalen ha inflytande i paritet med brukarna så att vi får en triangel i styrandet bestående av offentliga represen- tanter, brukare och personal? Eller skall vi gå över till andra orga- nisationsformer så att frivilligorganisationerna får tillbaka stora delar av den självhjälp som de en gång var med om att starta? Man kan tänka sig många fall där frivilligorganisationer driver verksamhet med offentligt stöd, som ofta är fallet inom idrott och kulturliv. Eller skall den offentliga produktionen helt drivas som fristående personalägda kooperativ? Och skall dessa ha viss offent- lig insyn och kontroll? Det betyder för det tredje att vi har ett lika spännande, helt annorlunda, men i dagens debatt så undanträngt demokratikom- plex rörande den privata företagsamheten. Den traditionella libe- ralkonservativa positionen är att marknaden inte behöver och inte bör demokratiseras över huvud taget. Men jag kan inte komma ifrån tanken att kapitalmakten, företagsfusionerna och marknader- nas oligopolisering, nationellt och globalt, tillsammans med de internationella finansmarknadernas grepp över entreprenörskap, produktion och sysselsättning, utgör ett gigantiskt demokrati- problem. Jag känner för övrigt många företag med unga medar- betare, ofta inom reklam och IT, som känner det fullkomligt naturligt att själva äga företaget och ha inflytande över sitt arbete, sin utkomst och sitt liv. Lika naturligt som det kändes för 1890- talets bagare eller smeder i dåtida produktionsföreningar. Jag tänker ställa samma frågor vid företagsamheten som vid de offentliga myndigheternas serviceproduktion. Skall vi demokrati- sera företagen (särskilt storföretagen som ju redan från början ju har en sorts samhällelig karaktär) så att dessa styrs av eller har inflytande av offentliga representanter i styrelserna, ungefär som traditionella statliga eller kommunala företag? Eller skall persona- len, arbetare och tjänstemän, ha inflytandet i styrelserna? Behöver de representeras eller höras i företagens ledningar? Eller skall vi ha en triangel av offentliga representanter, konsumenter och personal? Eller skall triangeln utvidgas till en fyrkant så att kapitalägarna får en berättigad plats? Hur skall kapi- talbildningen organiseras? Vem skall äga kapitalet och låna ut det när det behövs? Grunden för varje demokratidiskussion är kartläggning av de enheter och sammanslutningar som skall demokratiseras. Utan att fixera vilka enheter vi talar om, vilket demos vi talar om, blir ju varje demokratidiskussion ganska meningslös. Den politiska sam- fälligheten som begrepp föregår demokratin som begrepp. När väl enheterna och sammanslutningar är kartlagda, inträder hela den traditionella demokratiteorins principer om jämlikt röstdeltagande, inflytande över dagordningen m.m., som är så utmärkt framställd i bok och dess antagonister.46 Vi står inför en rad utmaningar om vi vill tänka över demokrati och ett demokratiskt samhälle . För det första måste vi alltså, och det är absolut grundläggande och avgörande, klargöra vilka de små samhällen är som utgör storsamhället. Vi måste alltså kartlägga vilka enheter och sammanslutningar som utgör samhällets institutionellt–organisatoriska uppbyggnad, för att därmed kunna urskilja vilka system och sfärer som behöver demokratiseras. För det andra måste klargöras de olika betingelser som föreligger för de demokratiproblem som råder i internationell överstatlighet (FN) och övernationell regionalism (EU) jämfört med den nationella statens. För det tredje den skillnad i demokra- 46 Det är den svenska översättningen. Originalets titel är and its Critics. I studierna i statsvetenskap vid har stått central som teoretiker under hela 90–talet. tiproblem som råder mellan den nationella statens, de regionala församlingarna och de (självständiga?) kommunerna och sublokala enheterna. Olika enheter ställer olika demokratiproblem.