sou · GNB388d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Det är tydligt att säkerhetspolisen tagit saken på stort allvar, så stort allvar att statsministern direkt informerades. Det finns därför anledning att förmoda att polisstyrelsen varit mer oroad än vad som framgår i dess kommentar. Det är två saker som särskilt borde varit ägnade att oroa. Dels att det tycks ha funnits en kärna av mer eller mindre öppet nazistiska polismän, som manifesterade sin intresse- gemenskap på detta sätt, låt vara att denna kärna kanske inte bestod av särskilt många individer. Dels att kulturen inom distriktet varit sådan att sammankomster av detta slag inte bara tolererades, utan också bevistades av åtskilliga enskilda polismän. Denna kultur tycks även framträda på andra håll. Polisstyrelsens bedömning beträffande polisman polisstyrelses begäran att få polisman försatt i disponi- bilitet blev som framgått hårt kritiserad vid den efterföljande granskningen. Av JO:s och JK:s granskningar framgår att polisstyrel- sens utredning inte hade den formella stadga som måste krävas för den typ av åtgärder, som utredningen kom att utmynna i beträffande polisman . Det synes också klart att det saknades juridisk grund för att försätta polisman i disponibilitet. JK ansåg att det inte gick att frigöra sig från intrycket att framställningen främst har motiverats av ett önskemål om att få ett slut på en massmedial uppmärksamhet rörande polisen som upplevdes som besvärande. Men, som JK också uttalade, önskemål som att komma till botten med saken eller att skydda polisen i stort mot obefogade angrepp kan givetvis inte rätt- färdigas om sådana syften skulle uppnås på bekostnad av en enskild polismans berättigade rättssäkerhetskrav. I de delar granskningen ut- mynnat i kritik avseende beslutet att söka försätta polisman i disponibilitet är det således lätt att instämma. Det hade varit bättre om fallet tagits som utgångspunkt för överväganden angående behovet av lagliga möjligheter för polisen att göra sig av med personer som inte har de egenskaper en polisman måste äga. Om uppgifterna hos säkerhetspolisen avseende herrmiddagarna är riktiga tycks det dock som om såväl som JO hamnade snett i sin bedömning av dessas karaktär. går av innehållet i säkerhetspolisens material att döma för långt i vad som närmast ter sig som en iver att bagatellisera mötena. JO tycks hän- föra den information från säkerhetspolisen som polisstyrelsens bedöm- ningar grundades på till kategorin andra upplysningar av tvivelaktig kvalitet. Det förhåller sig på liknande sätt med telefonsamtalet. Av det för- hållandet, att entydig bevisning om vad som sagts vid detta inte finns, följer att man bör vara försiktig med att lägga det till grund för åtgärder mot polismannen, men inte att samtalet måste ha varit oskyldigt. Det är snarare så att åtskilligt tyder på att det varit omdömeslöst på just det sätt polisstyrelsen beskrev. konstaterande att något värdeomdöme om förekommit och att detta inte varit positivt framstår som opåkallat eufemistiskt; samtalet och dess inne- håll har trots allt anmälts till befäl, liksom till mordutredningen. JO:s uttalande om att polisstyrelsens slutsats om samtalet – dvs. att det rapporterats vidare eftersom detta var så anmärkningsvärt – närmast förefaller att ha grundats på hörsägen, synes missvisande. Även om orden i rapporten här kanske kunde ha valts med större omsorg, ter det sig närmast som en truism, att den som fört uppgifter om ett samtal av detta slag vidare, funnit detsamma anmärkningsvärt, det är ju därför han funnit det värt att anmärka. Framför allt förhåller det sig så, att en samlad bedömning av polis- man B:s person – diskrimineringen av kvinnliga poliser vid VD 1, den drivande rollen i de uppenbart tvivelaktiga herrmiddagarna och det omdömeslösa samtalet under mordnatten – påkallade någon form av handling från polisstyrelsens sida. Det är tydligt att polisstyrelsen därvid valde fel väg. Men de i efterhand granskande organen fram- ställer den situation polisstyrelsen ställdes inför som enklare än den var, när herrmiddagarna och telefonsamtalet beskrivs som harmlösa. Polisintendenten , som var ansvarig för den intern- utredning som bedrevs i anledning av uppgifterna om polismäns resor till , har för kommissionen uppgivit att hans avdelning hade svårigheter att utföra det uppdrag hans enhet erhöll av . Det förelåg inga brottsmisstankar. Det polismännen eventuellt företagit sig hade de gjort på sin fritid. Utredarna på avdelning vägrade därför arbeta med saken. Det hela löstes så att själv tog sig an ärendet. Han började med att kontakta de poliser som hade vaskats fram på det sätt som ovan beskrivits. Han erbjöd dem att berätta om sina besök i . Berättelserna dokumenterades, i den mån de berörda poliserna medgav detta. Några förhör var det inte fråga om. Vissa av de tillfrågade var tveksamma till att delta; det har ovan framgått att en person vägrade redogöra för sin vistelse. En annan (polisman ) var ovillig att medverka och ville inte att hans redogörelse skulle dokumenteras. ansåg att uppdraget hade varit svårt att genomföra, eftersom det hade saknats en formell grund för utredningen. Därvid uttryckte han förståelse för de utredningsmän som inte velat utföra uppdraget, eftersom poliser är vana vid att det man företar sig skall ske i formell ordning och med lagstöd. Detta gäller enligt inte minst internutredningar, där de som är föremål för åtgärder är noga med att bli korrekt behandlade. – Sammanfattningsvis var de åtgärder som vidtogs inte att betrakta som utredning i gängse mening, utan mer som ett sätt att låta de polismän, som var beredda därtill, förklara sig. Några kontrollåtgärder i form av uppföljande förhör, slagningar etc. förekom inte. I säkerhetspolisens material fanns ytterligare upplysningar om några av de inblandade poliserna och deras sydafrikakontakter. Om polisman fanns en del uppgifter antecknade i den akt om honom som fanns hos säkerhetspolisen. 1984 ansågs det befogat att registrera den form av verksamhet han enligt uppgift bedriver. Verksamheten ansågs ha klar anknytning till högerextremism. Polisman synes ha betraktats som nazist och visat detta tämligen öppet. Det uppgavs att han uppvisade klara sympatier med apartheid-politiken, att han hade kontakter med som gick via och att han under sin resa till medföljt den sydafrikanska polisen på uppdrag i kåkstäder. – Om polisman var vidare antecknat att han är dömd för vållande till kroppsskada i tjänsten och att han antogs till polisens speciella anti-terroriststyrka (). Polisman förekommer även i , PU:s, avsnitt om Sydafrikaspåret. inkom ett tips till PU om en polisman som påstods ha varit i . Tipset kom från en annan polis som gått assistentkursen vid och där samman- träffat med polisman , som var placerad vid i . Polisman hade skilt sig från övriga deltagare och visat klart högerextrema tendenser. Han hade bl.a. kommenterat mordet på med att han tyckte det var ganska bra. Han hade brukat sjunga nazistiska sånger på krogen. Polisman hade dessutom berättat att han varit på bröllopsresa i , där han gjort studie- besök vid polisen. Han sade sig ha bott hemma hos polischefen i och hade uppvisat foton från polisens träningsläger. Polisman hade också en gummikula som skulle höra till de vapen som den sydafrikanska polisen förfogade över. Tipset till PU följdes upp genom ett telefonsamtal med polisman . Denne underrättades om att PU ville hålla ett kompletterande förhör med honom angående vilka platser och personer han besökt respektive träffat i samband med sin bröllopsresa i våren och sommaren Polisman , som tyckte det hela var olustigt och som hade en känsla av att vara förföljd, svarade att han redan lämnat en fullständig redogörelse för resan till och att inget negativt därvid framkommit. Om PU önskade höra honom ville han ha en skriftlig kallelse till förhör. PU synes ha låtit sig nöja med detta; några ytter- ligare åtgärder avseende polisman finns inte i materialet. Polisman förekom, liksom polisman , i säkerhetspolisens ovannämnda ärende SK 8-82. Han uppgavs vara bekant med polisman och polisman , dvs. två av de andra sydafrikaresenärerna. I det sammanhanget nämndes även polisman . Det uppgavs att polisman sannolikt varit den som ordnat kontakterna i . Polisman och polisman hade uppmärksammats för en incident , då de hade närmat sig säkerhetspolisen på ett sätt som kunde tolkas som att de för- sökte skaffa sig information om vilka aktiviteter som bedrevs i förhållande till nazistiska rörelser. Det framkom i handlingarna att polisman hade ansökt om att få komma till anti-terroriststyrkan, men inte blivit antagen. Det kan konstateras att den uppfattning sålunda redovisat om internutredningens insatser i sammanhanget inte riktigt stämmer med beskrivningen i polisstyrelsens material, där det sägs att det uppdragits åt att utreda om de framkomna uppgifterna var korrekta. 18 Polisstyrelsens arbetsgrupp synes i och för sig även ha företagit egna utredningsåtgärder i samman- hanget. Dess slutsats att det inte framkom något som styrkte att yrkesmässiga kontakter med sydafrikansk polis skulle ha förekommit kan vara riktig. Frågan är emellertid vad som läggs i begreppet yrkes- mässig. Det tycks ha förekommit kontakter kollegor emellan och av säkerhetspolisens uppgifter att döma var det sydafrikanska engage- manget från vissa av polismännen starkare än vad det framstår som i rapporten. – Även i denna del framstår polisstyrelsens bedömningar, i jämförelse med vad som framgår i säkerhetspolisens material, som något överslätande. Det borde kanske även ha redovisats att någon egentlig utredning genom klagomålssektionen inte gick att få till stånd. Polisstyrelsens material och säkerhetspolisens information ger i alla händelser skilda perspektiv på de förekommande personerna och på den företeelse saken gäller. Kommissionen saknar underlag att bedöma var sanningen ligger mellan dessa skilda perspektiv, men konstaterar att saken borde ha gjorts till föremål för en grundligare utredning och att det alls inte kan uteslutas att de mest korrekta uppgifter som före- kommit i sammanhanget är de som återgavs i massmedia, dvs. 18 Rapporten s. 33. teelsen gällde fler poliser och hade en allvarligare karaktär än vad som blev känt för eller redovisades av polisstyrelsen. Övriga delar av polisstyrelsens granskning Det kan konstateras att en del av det som utreddes av polisstyrelsen och som redovisats översiktligt ovan visade sig sakna substans. En del annat utgör som enskildheter inte mycket att dra några växlar på. Frågan är emellertid om man inte också måste lägga samman sjuttio- talets företeelser – det i och för sig privata lyssnandet på nazistisk marschmusik och tal av m.fl. – med klisterbilderna på EAP och nidbilderna på , iakttagelse av svenska flaggor på polisuniformer vid demonstrationsbevakning, fyndet av SS-hjälmen samt det förhållandet att polisstyrelsen inte syntes kunna utesluta att nazisthälsningar (enskilda överdrifter) fortfarande förekom. Något klart belägg för högerextremism ger detta inte, men flera företeelser som var för sig inte är så mycket att gå på, kan sammantagna naturligtvis ge en tydligare bild. Säkerhetspolisen hade för mordet information som pekade mot ansatser till högerextremistisk opinionsbildning i poliskretsar. Vi utgår från att säkerhetspolisen hade och har en relativt hög tröskel att passera innan information av detta slag dokumenteras; informationen i sig ger ett vederhäftigt intryck, även om den i alla enskildheter naturligtvis inte kan betraktas som belagd. De uppgifter som fanns kan knappast avfärdas som bagatellartade; det har ju uppenbarligen inte heller säkerhetspolisen gjort, med tanke på vidtagna åtgärder, inklusive avrapporteringen till statsministern och två justitieministrar. I ärendena – , fallet Machnow och Skeppsholmen-målet – framväxte ett mönster. Rötägg, tendenser till övervåld och tvivelaktig människosyn förekom inom Stockholms- polisen, men ledningen förmådde inte komma tillrätta med företeel- serna. Detta mönster är tydligt också i utredningen om högerextremism m m. Svårigheterna att med hjälp av granskning och rättsliga instanser åstadkomma en förändring illustreras tydligt. Det rättsliga slutet på polisstyrelsens försök att göra sig av med polisman torde ha haft en kraftigt avkylande verkan på andra initiativ i liknande riktning. Situationen synes ohållbar. Vi frågar oss om rätt slutsatser dragits av det ärendet och de granskningsåtgärder som företagits. slutsats av den genomgång vi gjort är att det krävs förändringar vad gäller de rättsliga möjligheterna att granska polismäns vandel och att göra sig av med dem som visat sig uppenbart olämpliga. 4.2Polisspårets hantering inom PU efter mordet inflöt tips och aktualiserades uppslag angående personer inom polisen som eventuellt kunde ha med brottet att göra. beslöt i ett tidigt skede – , enligt vad fann utrett – att dessa polis- ärenden skulle hanteras i särskild ordning, mer härom strax. Vid sidan av polisärendena utreddes tips angående polisbilar som rört sig i området kring mordplatsen och iakttagelser av walkie-talkies. Dessa uppslag utreddes av våldsroteln vid (se Parlamentariska kommissionens skrivelse till regeringen , fogad som bilaga till dess betänkande, SOU 1988:18). Någon särskild förundersökningsledning förekom inte för polisärendenas del, utan de hörde i det hänseendet samman med den övriga utredningen och förundersökningsledare var därmed . K.G. beslutade om tvångsmedel i ett polisärende (polisman ) . När övertog förundersökningsled- ningen vidtogs inga särskilda åtgärder i denna del av utredningen. fick han en föredragning rörande samtliga polis- ärenden. har uppgivit att han uppfattade det så att tog över ledningen av förundersökningen successivt och att ansvaret för polisärendena övergick till denne . Själva ärendena synes ha legat kvar hos säkerhetspolisen , då kriminalinspektören överlämnade dem till PU. Det rörde sig då enligt om uppskattningsvis 40-60 ärenden. Enligt var det fråga om 48 ärenden. De handlades fortsätt- ningsvis på enheten för inre spaning. bildades en specialenhet. Där handlades polisärendena . Efter har de hanterats på samma sätt som övriga uppslag. Sammanfattningsvis utreddes polisärendena alltså i särskild ordning med biträde av säkerhetspolisen fram till strax efter det att tillträdde som spaningsledare. Därefter har de hanterats i själva 19 Samma uppgift lämnad av enligt PK-minnesanteckningar nr 41. utredningen, varvid särskilda överväganden i någon mån styrt hante- ringen. Vid avrapportering av brottsutredningen fram till fanns ett trettiotal polisärenden i vilka den utpekade polismannen hade kunnat identifieras. Samtliga dessa uppslag synes då ha bedömts vara utredda. Att polisärendena utreddes i särskild ordning innebar enligt och Parlamentariska kommissionen att de handlades vid säkerhetspolisen, där byråchefen , som också ingick i spaningsledningen, ansvarade för utredningen. 20 Detta torde allmänt ha uppfattas så att ärendena utreddes och bedömdes självständigt av en instans som var avskild från utredningen i övrigt. Så var det inte. Dessa ärenden låg under samma ledningsgrupps- och för- undersökningsledningsansvar som alla andra utredningsuppslag. An- svaret för hur polisärendena skulle hanteras låg ytterst hos ; det var t.ex. denne som ytterst beslutade när ett uppslag var färdigutrett. Av det sagda framgår att hanteringen av polisärenden inte låter sig beskrivas fullt så enkelt som att den sköttes av säkerhetspolisen. Det första årets utredningsorganisation innebar i stället följande. Förunder- sökningsledaren överlämnade polisärendena till byråchefen vid säkerhetspolisen . (Det bör påpekas att säkerhetspolisen ålagts att bistå spaningsledningen och i så måtto var underställd denna.) tog ställning till behovet av utredningsåtgärder. Eventuell utredning ombesörjdes av en kriminal- inspektör vid , , som hade avdelats för ändamålet. Han anlitade i sin tur vid behov annan personal från säkerhetspolisen. När utredningsåtgärderna var utförda bedömdes ärendet av , som slutbedömde det för säkerhetspolisens räkning. Därefter föredrog han det för . uppfattade gången så, att han hade att för spaningsledningens räkning utreda förekommande polisärenden och återrapportera dem dit 21. Det var sedan spaningsledningen, där den övergripande bilden av utredningsläget fanns, som hade att bedöma 20SOU 1987:72 s. 73; Parlamentariska kommissionen skrivelse , åter- given i SOU 1988:18 s. 216 ff. 21Den tidigare utfrågning av och . Att det måste gå till på det sättet var närmast en självklarhet, eftersom det inte kunde vara tal om att bedriva en utredning av vissa brottsmisstankar skild från den kunskap som i övrigt insamlades om brottet. Av det skälet var det enligt viktigt, att så fort det sig göra lät, återföra de utredda polisärendena till spaningsled- ningen. var själv avskuren från åtskillig kunskap om utredningsläget och det gällde i än högre grad , som för kommissionen beskrivit att den kunskap han hade om utredningen, fick han via massmedia. Det betyder att och utredde de uppslag de tilldelades utifrån den information som ingångstipsen innehöll. har vidare uppgivit att de uppdrag han fick gällde enskilda polismän som misstänkta gärningsmän. Det var, med ett undantag, i princip aldrig fråga om att utreda de utpekades eventuella delaktighet i en sammansvärjning eller om de på annat sätt kunde ha någon koppling till brottet. Om han skulle ha fått uppdrag av det slaget hade han hanterat dem på helt annat sätt. Men det fick han alltså inte och det var inte hans uppgift att ta egna initiativ i den riktningen. Att utredningen utfördes av säkerhetspolisens personal innebar enligt vad och uppgivit för den tidigare Palmekommis- sionen inte heller att säkerhetspolisens kunskap beträffande politiska extremgrupperingar, personer som bedömts utgöra säkerhetsrisk etc. togs i anspråk. 22 Poängen med att anlita säkerhetspolisen låg i princip enbart i att det var en från polisen i övrigt organisatoriskt skild av- delning. (har för uppgett att utred- ningen inte kunde ligga på klagomålssektionen, som normalt utreder brottsmisstankar mot poliser, eftersom denna inte var representerad i ledningsgruppen, men att säkerhetspolisen, som var representerad, var lämplig just för att den var fristående från . Enligt fanns det från utredningssynpunkt en direkt nackdel med att polisärendena hanterades på detta sätt. De som utredde dem hade, som framgått, inte full kunskap om utredningen, vilket innebar en risk för att de missade någon aspekt i undersökningen. De som satt i spaningsledningen fick i sin tur inte någon helhetsbild av 22 Viss kontroll mot säkerhetsavdelningens personregister synes regelmässigt ha förekommit i polisärendena. Det framgår av flera uppslag att så skett. Vad och åsyftade vid utfrågningen torde ha varit att man inte använde just kunskapen om extremistgrupper som finns inom säkerhetspolisen; kontrollen inskränkte sig till registerslagning. Detta bekräftas av vår genom- gång av polisärendena. 23 utfrågning med . polisärendena, eftersom de utreddes en bit bort. Från effektivitets- synpunkt var den valda modellen alltså inte optimal. Hur såg på uppgiften framgår av följande passus ur utfrågningen: 24 Fråga : Kan man säga att den lilla gruppen inom arbetade som en parallell mordutredning? Svar: Nej, långt därifrån. Vi sysslade med att handlägga dom tips vi fick in, göra dom utredningsåtgärder vi bedömde vara möjliga och nödvändiga för att se om det fanns någon möjlighet att komma vidare med tipset eller ej. När vi kom fram till den nivån, då måste det tillbaks till huvudpotten så att säga, för att syresättas, för att vi kom inte längre. – Om vi hade fått ett kon- kret uppdrag, exempelvis nu ska ni som säkerhetsavdelning utreda möjlig- heten av att det inom svensk polis finns en organisation eller en samman- slutning som kan ha konspirerat för att exempelvis rikta sig mot landets statsminister, då hade det varit ett uppdrag. Då hade vi bedrivit en parallell utredning, så att säga. har i kontakter med den tidigare ordförande och sekretariat bekräftat uppgift att det var han själv som fattade beslut även i polisärendena .25 fick ärendena den reguljära vägen, utredde dem med hjälp av sina tjänstemän vid säkerhetspolisen och föredrog dem sedan för , som tog ställning till den fortsatta handläggningen. Föredrag- ningarna ägde rum ungefär en gång . uppgav vidare att utredningen av polisärendena alltid och oavsett ingångs- tipsets innehåll tog sikte på alibikontroll. Ledningsgruppen diskuterade under tid inte möjligheten av en konspiration inom polisen. I säkerhetspolisens material finns en redogörelse för polisärendenas hantering. Den har upprättats av . Den bekräftar i huvudsak det som framkommit enligt ovan, dock med den nyansen, att säkerhets- polisens roll enligt denna redogörelse framstår som mer självständig, än vad den gjort i den tidigare utfrågning med Per- och . Redogörelsen är daterad och har följande lydelse: Promemoria avseende (RPS/SÄK), dvs. nuvarande , utredning av inkomna Spaningsuppslag omkring polismän i mordutredningen gällande dåvarande statsministern . 24Den tidigare utfrågning med . 25PK-minnesanteckningar nr 41. Kort efter mordet på statsminister utsågs undertecknad av Säpos dåvarande ledning till den ansvarige för utred- ningarna omkring spaningstips gällande polismän och detta med hjälp av ett antal utredningsmän. Chef och ytterst ansvarig för utredningarna vid Säpos ledning, var dåvarande byråchefen , som i sin tur fick ären- den för utredningen direkt, eller indirekt, från chefen för mordutredningen, dvs. Även om förundersökningsledar- skapet växlade mellan olika personer, var dessa: 4.Riksåklagarens särskilda åklagare i form av Axel Morath och Under min utredningsverksamhet hade jag direktkontakt endast med , Morath och Almblad i deras egenskap av förundersökningsledare. All övrig kontakt med förundersökningsledare gick via byråchefen . I sammanhanget kan det dock nämnas, att det från tid till annan var mycket svårt att få ett konkret svar på frågan vem som faktiskt var för- undersökningsledare och ansvarig för förundersökningen omkring mordet! I takt med att undertecknad och medarbetarna utredde de inkomna spaningstipsen fram till en punkt då ärendet enligt min och byråchefen bedömning för ögonblicket var färdigutrett, påtecknade Näss ett sådant beslut varefter det enskilda ärendet via undertecknad vidaresändes till Palmegruppen (m.fl.) för arkivering och eventuell ytterligare registrering. Det innebar alltså i klartext att jag aldrig låg på färdigutredda ärenden inom . På så sätt minskade kontinuerligt antalet ärenden som skulle utredas, även om givetvis nya ärenden tillkom i form av Spaningsuppslag. På grund av att det tämligen snart framstod som uppenbart, att antalet Spaningsuppslag för utredning skulle bli rätt stort och inte ens till antalet kunde överblickas för framtiden, ifrågasatte undertecknad visavi byråchef om det inte var lämpligt med någon form av diarieföring vid av de ärenden som utreddes vid avdelningen omkring mordet. På grund av att ärendena redan diarieförts som spaningstips i förundersök- ningen och endast överlämnats till för vissa utredningsåtgärder utan arkivering, ansågs någon ytterligare diarieföring inte nödvändig. Av rent praktiska skäl, dvs. med tanke på omständigheten att undertecknad personligen till och från fick förfrågningar omkring de enskilda ärendena, lät jag upprätta ett slags kombinerat diarium och minnesanteckningar genom anteckningar på registerkort av varje inkommande/utgående ärende. På så sätt kunde de uppgifter lämnas omkring bland annat ärendets ankomstdag, diarienummer, anmälare, vem det avsåg och vad det gällde, tillika med givetvis när ärendet redovisades, etc. Inalles kom inte mindre än nittiofyra (94) registerkort att upprättas omkring ärendena och vilka fortfarande finnes i förvar.