sou · GNB3146d1 · 2000-01-01 00:00:00 — I jaktförordningen delas skyddsjaktsbestämmelserna in i två kategorier, skyddsjakt på initiativ av myndighet respektive på initiativ av enskild. Till den förstnämnda kategorin hör den skyddsjakt som kan beslutas då ett viltbestånds storlek medför risker för trafikolyckor eller andra allvarliga skador. Jakten skall ha till syfte att förebygga eller minska riskerna. När det gäller björn, järv, lo, varg och kungsörn är Natur- vårdsverket beslutsmyndighet (24 § jaktförordningen). De nämnda all- männa förutsättningarna för ett beslut om skyddsjakt gäller i dessa fall. Ett beslut om skyddsjakt förutsätter inte jakträttshavarens samtycke utan kan genomföras tvångsvis. I ett beslut om skyddsjakt skall det bestämmas hur jakten skall bedrivas och om den skall utföras av jakt- rättshavaren eller genom särskilt utsedda jägare. Endast om jakträtts- havaren själv åtagit sig att utföra jakten kan det bestämmas att han skall utföra den. Beslutet skall också ange vad som skall göras med de djur som dödas eller fångas vid jakten (7 § jaktlagen och a. prop. s. 31). Tillstånd till skyddsjakt på initiativ av enskild kan ge tillstånd till skyddsjakt på initiativ av enskilda, dvs. efter ansökan av en enskild person eller en sammanslutning av personer. Tillstånd kan ges i två olika situationer. I båda gäller de allmänna förutsättningarna att det inte får finnas någon annan lämplig lösning och att upprätthållandet av den aktuella bevarandestatus inte försvåras. Den rättsliga regleringen 145 Den ena möjligheten att tillåta skyddsjakt gäller för björn, järv, lo och örn men inte varg. Tillstånd till jakt kan ges om det behövs för att någon av de arter som omfattas orsakar skador (27 § första meningen första stycket jaktförordningen). Här talas alltså bara om skador, inte allvarliga skador. Men i de allmänna förutsättningarna för skyddsjakt är formuleringen strängare. Där sägs att det krävs just allvarliga skador för att man skall få besluta om skyddsjakt för att skydda boskap eller annan egendom. Eftersom de allmänna förutsättningarna gäller i dessa fall måste det alltså vara fråga om allvarliga skador för att tillstånd till skyddsjakt skall kunna ges. Ett tillstånd enligt denna bestämmelse tar inte sikte på en särskild individ utan ett visst antal djur av den aktuella arten. omfattande bestämmelsen även varg. Vargen togs bort från bestämmelsen på grund av den då mycket svaga vargstammen. I vårt delbetänkande Skyddsjakt på varg, SOU 1999:50, föreslog vi emellertid att bestämmelsen återigen skulle gälla också för varg. Den andra möjligheten för att ge särskilda tillstånd till skyddsjakt omfattar varg samt även björn, järv, lo och örn. Tillstånd kan ges till skyddsjakt på ett enskilt djur som orsakar allvarliga skador eller olägenheter. Det är alltså fråga om jakt på en enskild skadegörande individ (27 § första stycket andra meningen jaktförordningen). Vid skyddsjakt på initiativ av enskilda är det möjligt för Natur- vårdsverket att tillåta användning av motordrivna fortskaffningsmedel på sådana sätt som annars inte är tillåtna (27 § tredje stycket jaktför- ordningen och 31 § jaktlagen). Det blir då också tillåtet att medföra skjutvapen vid färd med motordrivet fordon i terräng och att förvara laddade vapen i motordrivna fortskaffningsmedel, vilket som huvudregel inte är tillåtet. Förhållandet mellan 24 och 27 §§ jaktförordningen kan fatta beslut om skyddsjakt, som inte avser en sär- skild djurindivid, antingen på eget initiativ eller på initiativ av enskild. Det finns en principiell skillnad mellan dessa bestämmelser. Ett beslut som fattas på initiativ av kan genomföras utan jakträttshavarens samtycke (24 § jaktförordningen). Beslutet om skydds- jakt går då ut på att ett visst antal djur av en viss art får fällas inom ett bestämt område. För skyddsjakt på initiativ av enskild krävs att någon ansöker om tillstånd att få döda ett eller flera djur av de arter som räknas upp (27 § första stycket första meningen). Om ett tillstånd ges så gäller det för sökanden, som då får rätt att fälla det antal djur som anges i tillståndet. 146 Den rättsliga regleringen SOU 1999:146 Utan tillstånd från myndighet Skyddsjakt på björn, järv och lo, men inte varg och kungsörn, får i vissa fall bedrivas utan föregående tillstånd av någon myndighet. När detta får ske regleras i 28 § jaktförordningen. Det är jakt enligt denna paragraf som ofta kallas nödvärnsjakt. Som vi sagt använder vi inte detta begrepp här. Även vargen ingick i paragrafen . som vargen togs bort ur den ena delen av 27 § togs den bort ur denna paragraf. I vårt delbetänkande Skyddsjakt på varg (SOU 1999:50) föreslog vi att varg åter skulle omfattas även av 28 §. Om ett djur av någon av de arter som omfattas av paragrafen angripit och skadat eller dödat ett tamdjur får tamdjurets ägare eller vårdare under vissa förutsättningar döda det angripande djuret. Ett grundläg- gande krav för att paragrafen skall vara tillämplig är alltså att något tamdjur redan skadats eller dödats. Endast det djur som orsakat skadan får dödas. För att det angripande djuret skall få dödas är det en förutsättning att det finns skälig anledning att befara ett nytt angrepp. Detta torde innebära att det måste finnas åtminstone någon påtaglig omständighet som talar för att angreppet inte var en avslutad engångsföreteelse. T.ex. skulle detta kunna vara fallet om man med säkerhet kan konstatera att just det djuret uppehåller sig i ett visst område och vid tidigare närlig- gande tillfällen dödat tamdjur där. En ytterligare förutsättning för att man skall få döda det angripande djuret är att det sker i omedelbar anslutning till angreppet. Formule- ringen begränsar avsevärt utrymmet för denna typ av skyddsjakt. Den tillåter inte att det passerar någon tid mellan angreppet och jakten. Om detta innebär att man inte kan döda det angripande djuret är man hän- visad till att hos söka tillstånd till jakt på det skade- görande djuret. Jakt enligt 28 § jaktförordningen får bedrivas när som helst (28 § jfr. med 9 § jaktförordningen). Jakten får ske på annans jakt- område men inte inom nationalparker. Den rättsliga regleringen 147 De beslut som meddelar i frågor om skyddsjakt får överklagas till länsrätten. Därifrån kan man överklaga till kammarrätten men det krävs särskilt prövningstillstånd för att denna skall ta upp överklagandet. Kammarrättens beslut kan överklagas hos Regerings- rätten, som är högsta instans. För att Regeringsrätten skall pröva målet krävs också ett prövningstillstånd (58 § tredje stycket jaktförordningen). 7.4.4Polismyndighetens rätt att avliva djur Om ett vilt djur orsakar avsevärd skada eller kan antas vara farligt för människors säkerhet får polismyndigheten låta avliva djuret. Polisens möjlighet att avliva djur gäller endast avseende ett visst enskilt skade- vållande eller potentiellt farligt djur. En förutsättning för att det skall få avlivas är vidare att det inte finns någon annan tillfredsställande lösning (9 § jaktlagen). Bestämmelsen kan tillämpas t.ex. då en björn blivit så närgången att den bedöms utgöra en fara. I 43 § jaktlagen finns bestämmelser om jaktbrott. Ett sådant brott kan utgöras av en rad olika handlingar. I samtliga fall krävs det uppsåt eller grov oaktsamhet för att man skall kunna dömas för brott. Straffskalan är från böter upp till sex månaders fängelse. Om brottet är grovt är straffet fängelse (44 § jaktlagen). Vissa omständigheter skall särskilt beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt. Detta gäller bl.a. om brottet avsåg hotat eller sällsynt vilt, om det har utförts vanemässigt eller i större omfattning eller om det utförts med otillåten hjälp av motordrivet fortskaffningsmedel. När det gäller frågor kring björn, järv, lo, varg och kungsörn är vissa typer av jaktbrott av särskilt intresse. För det första utgör det jaktbrott att jaga vilt som inte får jagas, dvs. Jaktlagens utgångspunkt är att allt vilt är fredat. Med jakt avses inte bara att fånga och döda vilt utan också att i sådant syfte söka efter, spåra eller förfölja vilt samt att göra ingrepp i viltets bo och att ta eller förstöra fåglars ägg (2 § jaktlagen). Alla dessa förfaranden är alltså jaktbrott när de riktas mot björn, järv, lo, varg och kungsörn, om förfarandet inte har stöd i någon av bestämmelserna om skyddsjakt, 6 § jaktförordningen eller brotts- balkens bestämmelse om nöd. 148 Den rättsliga regleringen Jaktbrott kan också bestå i otillåten användning av motordrivna fortskaffningsmedel, användning av otillåtna vapen och jaktmedel samt brott mot reglerna om statens vilt (43 § andra punkten, 31 § första stycket, 30 § och 25 § jaktlagen). Jakthäleri är ett brott som består i att någon tar obehörig befattning med vilt som han vet eller har skälig anledning anta har dödats eller åtkommits genom jaktbrott. I straffskalan ingår böter och fängelse och för grovt brott fängelse i högst . Beslag och förverkande m.m. Om någon tas på bar gärning när han begår jaktbrott får vilt tas i beslag. Viltet skall sedan som huvudregel förklaras förverkat. Även jaktredskap, fortskaffningsmedel och andra hjälpmedel som använts vid jakten får tas i beslag, om det kan antas att egendomen kommer att förverkas. Förverkande av sådan egendom skall äga rum om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Egendom kan tas i beslag av bl.a. jakträttshavare och jakttillsynsmän. Förverkande beslutas av domstol (47, 48 och 49 §§ jaktlagen). får återkalla tillstånd att inneha skjutvapen. Detta kan göras under vissa förutsättningar, bl.a. om tillståndshavaren miss- brukat vapnet eller på annat sätt visat sig olämplig att inneha vapen, se 6 kap. 1 § vapenlagen (1996:67). Ett jaktbrott eller något annat brott mot jaktlagstiftningen kan således innebära att gärningsmannens eventuella tillstånd att inneha skjutvapen återkallas. I 29 a § jaktförordningen och i viltskadekungörelsen (SNFS 1996:4 omtryckt i NFS 1999:11) regleras frågor om bidrag till åtgärder för att förebygga viltskador och om ersättning för sådana skador. Regleringen gäller inte i fråga om skador på renar. Beslut om bidrag till förebyggande åtgärder och ersättning för vilt- skador meddelas av . Bidrag och ersättningar får lämnas i mån av tillgång på medel (29 a § första stycket). Det är alltså inte före- skrivet någon rättighet för enskilda vare sig att få bidrag eller ersättning. Hur stora belopp som skall anslås för dessa ändamål bestäms av genom statsbudgeten. var det totala anslaget för bidrag och ersättningar enligt 29 a § samt för rovdjursskador på renar och samebyarnas rovdjursinventeringar . Den rättsliga regleringen 149 anslaget avsåg användning enligt 29 a § (prop. 1997/98:1, utgiftsområde 23, bet. 1997/98:JoU1 och rskr. 1997/98:117). är det totala anslaget 56 m iljoner kr, varav 18 miljoner är avsedda för användning enligt 29 a § (prop. 1998/99:1, utgiftsområde 23). fördelar de anslagna medlen på länsstyrelserna, som sedan har att fatta de enskilda besluten. Både vid beslut om bidrag och om ersättningar skall beaktas om viltet ifråga får jagas, skadans omfattning, samt möjligheterna att genomföra effektiv skyddsjakt eller andra skadeförebyggande åtgärder (29 a § andra stycket jaktförordningen). Detta innebär att bidrag och ersättningar främst lämnas avseende skador av vilt som inte får jagas, dvs. när det inte är tillåtet att förebygga skadorna genom skyddsjakt. När det gäller björn, järv, lo och varg kan visserligen Naturvårds- verket tillåta skyddsjakt. Men även om verket gjort detta anses bidrag och ersättning kunna betalas ut för att förebygga respektive ersätta ska- dor av dessa arter (jfr. Allmänna råd för tillämp- ningen av viltskadekungörelsen, NFS 1999:11). Inriktningen är att skador skall förebyggas. De viltskademedel som länsstyrelserna anvisas skall i första hand gå till bidrag för förebyggande av viltskador. Endast det belopp som återstår sedan bidragen lämnats får användas till ersättningar för viltskador (2 och 8 §§ viltska- dekungörelsen). Bidrag får lämnas både till åtgärder som man vet att har en skadeförebyggande effekt och för utveckling av åtgärder som sannolikt kan ge tillräckliga skadeförebyggande effekter (5 § viltskade- kungörelsen). Bidrag får inte lämnas till åtgärder för skydd av egendom som till sin karaktär är särskilt exponerad för skador och därför alltid kräver skadeförebyggande åtgärder för att inte drabbas av omfattande vilt- skador (6 § viltskadekungörelsen). I allmänna råd sägs att bidrag därför inte får lämnas för skydd av bikupor och fisk i fiskodlingar. Detsamma gäller tamdjur på fritt skogsbete. Bidrag får vidare bara ges för åtgärder som avser att skydda egendom som är avsedd för att användas i näringsverksamhet (6 § viltskadekungörelsen). För ersättningar för viltskador gäller som en grundläggande förutsättning att ersättning bara får lämnas om det är uppenbart oskäligt att den som 150 Den rättsliga regleringen SOU 1999:146 drabbats av skadan själv svarar för kostnaden (29 a § första stycket jaktförordningen). Detta innebär att en tämligen skönsmässig bedömning alltid skall göras innan ett beslut om ersättning meddelas. Den som vill ansöka om ersättning måste anmäla skadan till länssty- relsen. Skador som orsakats av annat vilt än säl skall alltid besiktigas (9 a § viltskadekungörelsen). På samma sätt som när det gäller bidrag får ersättning inte lämnas för egendom som till sin karaktär är särskilt exponerad för skador. Inte heller får ersättning lämnas för skador på vilda djur, med undantag för sälskador på fisk i fiskeredskap. Vidare får som regel ersättning inte lämnas till den som fått bidrag för förebyggande av skador orsakade av den viltart för vilken ersättning begärs men undantag kan göras om det finns särskilda skäl. Slutligen får ersättning endast ges för egendom avsedd att användas i näringsverksamhet men även från detta krav kan undantag göras (15 § viltskadekungörelsen). När det gäller hundar som skadas eller dödas av björn, järv, lo, varg eller kungsörn finns en del särskilda regler. De får ersättas trots att de inte används i näringsverksamhet. För ersättningarna har schablon- belopp fastställts. En skadad hund skall ersättas med . Ytterli- gare högst kan betalas för att ersätta självrisk för en eventuell försäkring. För oförsäkrade hundar kan istället motsvarande belopp betalas för veterinärkostnader och liknande. För en dödad hund skall ersättning utgå med . 7.5Brottsbalkens bestämmelse om nöd Vissa handlingar är normalt sett brottsliga, dvs. de är belagda med straff. Men även en sådan handling kan i vissa fall vara tillåten. Detta gäller bl.a. om handlingen vidtas under sådana omständigheter att någon av de i 24 kap. (BrB) angivna allmänna grunderna för ansvarsfrihet kan tillämpas. Den mest kända av dessa är nödvärn, som regleras i 24 kap. 1 §. Man har rätt till nödvärn mot påbörjade eller överhängande brottsliga angrepp och liknande. Nödvärnsrätten kan endast brukas mot en angripande person. Ett rovdjursangrepp kan inte utgöra en nödvärnssituation. I 24 kap. 4 § BrB stadgas om nöd. En principiell skillnad mellan nöd och nödvärn är att det inte behöver vara fråga om ett brottsligt angrepp för att man skall anses vara i nöd. En nödsituation är en situation då fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse (24 kap. 4 § BrB andra stycket). Den rättsliga regleringen 151 en människa eller ett tamdjur är alltså att betrakta som en nödsituation. Däremot är det inte en nödsituation om ett rovdjur angriper ett annat vilt djur eftersom det vilda djuret inte är någons egendom. Alla handlingar som företas i en nödsituation är inte straffria. I bestämmelsen om nöd sägs att en gärning som någon begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Frågan om en handling är brottslig eller inte avgörs alltså av en avvägning mellan olika intressen. Det intresse som påkallar nödhandlingen skall vägas mot det intresse som skadas genom denna. Om handlingen efter avvägningen anses försvarlig är den inte brottslig. För att så skall vara fallet måste i princip det hotade intresset vara av betydligt större vikt än det offrade. Även affektionsvärden kan beaktas. Om en björn, järv, lo, varg eller kungsörn dödas då det inte är tillåtet enligt jaktlagen och jaktförordningen är det normalt sett fråga om ett jaktbrott. Om djuret dödats i en nödsituation kan det emellertid vara fråga om en handling som ändå är straffri på grund av nöd. En rad omständigheter kan ha betydelse vid bedömningen. En viktig faktor är förstås vilket intresse som är hotat. Är det fråga om ett angrepp på en människa är det försvarligt att döda ett angripande djur. Är det däremot fråga om angrepp på tamdjur måste det angripna djurets värde beaktas. En viktig omständighet i ett sådant fall kan också vara det angripande djurets art. Ju mer sällsynt det angripande djuret är, desto mindre utrymme torde det finnas att anse dödandet som försvarligt. I 24 kap. 6 § BrB finns ett stadgande som utsträcker det straffria området. Stadgandet innebär att den som gjort mer än vad som är med- givet enligt bl.a. bestämmelsen om nöd ändå skall vara fri från ansvar om omständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig. Vid denna bedömning skall hänsyn tas till farans art och till hur som funnits för övervägande. Även personliga egenskaper hos den handlande kan beaktas. Rättsfallet NJA 1988 s. 495 kan illustrera tillämpningen av de båda bestämmelserna som gäller nöd. En jakthund hade tagit sig in i en inhägnad och angripit ett par dvärggetter. Getternas ägare avvärjde angreppet genom att döda hunden och åtalades därför för skadegörelse. När skulle bedöma om han skulle vara fri från straff- ansvar på grund av nöd, uttalade domstolen inledningsvis att nödbe- stämmelsen tar sikte på undantagssituationer och skall tillämpas restriktivt. Domstolen ansåg visserligen att getternas ägare hade varit i en nödsituation. Men eftersom hundens värde var mångd ubbelt större än getternas, vilket getternas ägare måste ha insett, menade domstolen att det inte varit försvarligt att skjuta hunden. Det ansågs inte heller att omständigheterna varit sådana att ägaren svårligen kunnat besinna sig. 152 Den rättsliga regleringen denna del framhöll domstolen att han tagit sig tid att uppsöka sin bostad för att hämta sitt gevär. Han dömdes alltså för skadegörelse. Enligt 28 § jaktförordningen är det under vissa förutsättningar tillåtet att döda djur av arterna björn, järv och lo. Om någon dödar ett djur under sådana omständigheter som faller under paragrafen är det inte fråga om ett jaktbrott. Är omständigheterna däremot sådana att paragrafen inte är tillämplig kan det vara fråga om ett brott. Det är först i den senare situationen det kan bli aktuellt att tillämpa bestämmelse om nöd. Denna innebär ju att en handling som vanligtvis är brottslig under vissa förutsättningar inte är det. Bestämmelsen om nöd har ett vidare tillämpningsområde än bestämmelsen i 28 § jaktförordningen. Nöd kan åberopas oavsett vilken djurart det är som angriper eller annars utgör en fara. Det förutsätts inte heller att någon skada redan har inträffat eller att det finns anledning att befara ett nytt angrepp. Nöd kan åberopas till stöd för att avvärja angrepp på människor, vilket inte är fallet med jaktförordningens bestämmelse. En avgörande begränsning i bestämmelsen om nöd är kravet på att handlandet skall vara försvarligt. Någon motsvarighet finns inte beträf- fande skyddsjakten enligt 28 § jaktförordningen. Det måste också anses förhållandevis svårt för den enskilde att i en akut situation bedöma om ett handlande kan anses försvarligt eller inte. Denna bedömning behöver man inte göra om de mer konkreta förutsättningarna i 28 § är uppfyllda. En ytterligare begränsning av nödbestämmelsens räckvidd är att den endast kan åberopas så länge en nödsituation föreligger. När skadan redan är skedd ger inte nödrätten någon möjlighet att ingripa för att förebygga framtida angrepp. 28 § jaktförordningen är däremot kon- struerad så att den skall ge en möjlighet att just förhindra förnyade angrepp. 7.6Förhållandet mellan de olika regelverken om jakt på rovdjur Både och EU har anslutit sig till (SÖ 1983:30). Den styr därför såväl som EU:s mö jligheter att anta regler om jakt på de arter som omfattas av konventionen. De som skrivit på konventionen får inte ha regler som tillåter mer omfattande jakt än Den rättsliga regleringen 153 vad konventionen föreskriver. Konventionen hindrar å andra sidan inte att man inför strängare skyddsregler än vad konventionen föreskriver. I art- och habitat- och fågeldirektiven reglerar EU bl.a. frågor om skydd för vissa djurarter. När det gäller möjligheterna att tillåta skydds- jakt på de fyra stora rovdjuren är art- och habitatdirektivet i det när- maste identiskt med . Vissa skillnader finns emellertid beträffande graden av skydd för olika arter. Art- och habitatdirektivet föreskriver att medlemsstaterna skall ge lodjuret ett starkare skydd än vad konventionen säger. Eftersom ett EU-land inte kan avvika från direktivet måste , och andra medlemsländer, ge lodjuret det skydd direktivet föreskriver. och EG-direktiven riktar sig till den svenska staten som sådan. De bestämmelser som myndigheter och enskilda i skall tillämpa finns i jaktlagen och jaktförordningen. 7.7Svenska regler om handel med vilda djur I finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om olika förfaranden med vilda djur och växter. Föreskrifter får meddelas bl.a. om in- och utförsel, preparering och handel (8 kap. 4 §). Bestämmelser har meddelats i artskyddsförordningen ( 1998:1305). I artskyddsförordningen förbjuds användandet av beteckningen varghybrid vid försäljningen av hundar. När en hund bjuds ut till för- säljning är det inte heller tillåtet att ange hunden på annat sätt har sär- skilt nära släktskap med en varg eller har rovdjursliknande beteende eller utseende (11 §). Straffet för brott mot bestämmelsen är böter eller fängelse i högst (29 kap. 8 § 11 punkten ). 8 Ersättning för rovdjursrivna renar Fram till reglerades frågan om ersättningar för tam- djur som skadats eller dödats av björn, järv, lo, varg eller örn i förord- ningen (1976:430) om ersättning vid vissa skador av r ovdjur. Beträf- fande renar lämnades ersättning endast för djur som återfanns. Ersätt- ning utgick dels till ägaren, dels till samebyn. med detta system krävdes att skadorna skulle kunna besiktigas av en besikt- ningsman från . Genom en undersökning som genomfördes av , och kunde man konstatera att endast en mindre del av alla rovdjursdödade renar hittades (Renar och rovdjur, 1990). Mot bak- grund av resultatet av undersökningen utarbetade ett förslag till ett nytt ersättningssystem för rovdjursdödade renar (3899). Verket förordade att ett nytt system skulle införas där ersättningarna baserades på rovdjursförekomst. För- slaget överlämnades till regeringen som i propositionen om samerna och samisk kultur m.m. (prop. 1992/93:32 bilaga 2, s. 160 f.f.) föreslog att ett nytt ersättningssystem skulle införas. Rennäringen skulle enligt propositionen få disponera ett belopp som motsvarade det skäliga värdet av de renar som rivits av rovdjur. Fördelningen av ersättningen skulle, såsom föreslagit, baseras på rovdjurs- förekomst. skulle svara för administrationen och fördel- ningen i samverkan med . Propositionen innehöll inte något förslag till författningsreglering. godkände vad rege- ringen föreslagit (se bet. 1992/93:BoU8, rskr. 1992/93:115). Regeringen gav sedan och i uppdrag att arbeta vidare med utformningen av ersättningssystemet (Jordbruks- departementets dnr 2413/92). De båda m yndigheterna skulle först och främst utarbeta ett förslag till system för insamling, bearbetning och rapportering av rovdjursobservationer. Vidare sades att de också borde överväga behovet av bestämmelser för fördelningen av det totala ersättningsbeloppet.