sou · GNB316d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Vid sådana förhandlingar skall andra stycket tillämpas på motsvarande sätt. Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 kap. 12 § UtlL. Den tidigare möj- ligheten att uppdra åt en tingsrätt att hålla förhandling har dock utgått. Förslaget om att överklaganden i utlänningsärenden regelmässigt skall prövas av särskilda utlänningsdomstolar knutna till några länsrätter medför att det framstår som omotiverat att även tingsrätter i vissa fall skall ha befattning med denna typ av ärenden. De flesta fall där förhandling blir aktuell avser beslut som fattats av Invandrarver- ket. Genom att numera har en regional organisa- tion finns heller inte samma motiv som tidigare att kunna uppdra åt en tingsrätt med den organisationens större geografiska spridning att hålla förhandlingen. Med hänsyn till att det är inom länsrättsorganisationen som överklagande av beslut skall prövas, är det heller inte lämpligt att uppdra åt en länsrätt att hålla förhandlingen. Om Utlänningsöverdomstolen eller en utlänningsdomstol beslutar om förhandling gäller bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen. När regeringen uppdrar åt en förvaltningsmyndighet att hålla för- handling, torde det vanligen vara som kommer i fråga. 19 § Utlänningen och andra personer som skall höras skall kallas till för- handlingen. Om utlänningen hålls i förvar, skall den myndighet eller domstol som håller förhandlingen besluta om att utlänningen skall inställa sig. Om den som skall höras har delgetts kallelsen minst före förhandlingen och utan giltigt skäl uteblir, får myndigheten besluta att han eller hon skall hämtas genom polismyndighetens försorg. Andra personer än utlänningen får dock hämtas endast om det finns synnerliga skäl. Paragrafen motsvarar 6 kap. 13 § UtlL. Förutom utlänningen och andra personer som skall höras bör själv- fallet även utlänningens biträde eller ombud kallas till förhandlingen. 20 § Vid förhandlingen skall de omständigheter noga utredas som kan inverka på ärendets avgörande. Utlänningen skall få tillfälle att redogöra för sin ståndpunkt och att uttala sig om de omständigheter som åberopas i ärendet. Förhandling vid förvaltningsmyndighet skall hållas enligt bestämmel- serna om muntlig förhandling i förvaltningsprocesslagen (1971:291). Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 kap. 14 § UtlL. Till följd av försla- get i 18 § som innebär att förhandling inte längre skall kunna hållas inför en tingsrätt, utgår dock andra stycket i 6 kap. 14 § UtlL som behandlar förhandling i tingsrätt. Av bestämmelsen i andra stycket om att bestämmelserna om muntlig förhandling i förvaltningsprocesslagen skall tillämpas vid förhandling vid en förvaltningsmyndighet följer bl.a. att förhandlingen skall vara offentlig om inte myndigheten bestämmer annat. Ofta torde dock de uppgifter som kan komma fram vid förhandlingen vara sådana att myndigheten beslutar att förhandlingen skall hållas inom stängda dörar. 21 § När utlänningar inställer sig vid en förhandling skall de få ersättning av allmänna medel för resa och uppehälle, om det bedöms skäligt med hänsyn till deras ekonomiska förhållanden, den tid de har vistats i samt övriga omständigheter. Förskott får beviljas på ersättningen. Andra personer som har kallats till och inställt sig vid en förhandling för att höras har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för kostnader och tidsspillan med anledning av inställelsen. Förskott får beviljas på ersättning för resa och uppehälle. Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 kap. 15 § första och andra stycket UtlL. Av första stycket följer att utlänningen kan få ersättning för resa och uppehälle efter en skälighetsprövning. Bestämmelsen torde bli tillämplig främst om förhandling i undantagsfall hålls vid förlängning av beslut om uppsikt. Vid förhandling i samband med förlängning av beslut om förvar hålls ju utlänningen regelmässigt redan i förvar och har då inga kostnader för inställelse till förhandling. Av andra stycket framgår att andra personer än utlänningen själv som skall höras kan få ersättning även för förlorad arbetsinkomst och för tidsspillan efter en skälighetsprövning. 22 § Ersättning och förskott beslutas av den myndighet som håller för- handlingen. Regeringen meddelar närmare bestämmelser om ersättning och för- skott. Paragrafen motsvarar 6 kap. 15 § andra och tredje stycket UtlL. Regeringen har meddelat närmare bestämmelser om ersättning och förskott i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. 9 kap. Verkställighet av beslut om avvisning och utvisning Detta kapitel motsvarar i huvudsak 8 kap. UtlL. Hinder mot att verkställa avvisning och utvisning 1 § Avvisning och utvisning av en utlänning får aldrig verkställas till ett land –om det finns skälig anledning att tro att utlänningen där skulle vara i fara att straffas med döden eller att utsättas för kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, eller –om utlänningen i det landet inte är skyddad mot att sändas vidare till ett land där utlänningen skulle vara i sådan fara. Ett beslut om avvisning eller utvisning får heller inte verkställas om det skulle strida mot humanitetens krav. Paragrafens första stycke motsvarar 8 kap. 1 § UtlL. Skydd mot verkställighet för en utlänning som riskerar att straffas med döden eller med kroppsstraff eller att utsättas för tortyr fördes in i utlänningslagstiftningen genom utlänningslag. Det angavs då att bestämmelsen var ny men att den gav uttryck för principer som till- lämpats i praxis. Genom lagändring utvidgades skyddet till att gälla också den som riskerar "annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning". Det tillägget gjordes för att få överensstämmelse till ordalydelsen i de delarna med artikel3 i . Verkställighet får således inte ske om det finnsskälig anledning att tro att utlänningen vid en verkställighet skulle vara i sådan fara som anges i paragrafen. 1996/97:25 betonas att uttrycket skälig anledning innebär en markering att beviskraven inte får ställas alltför högt när det gäller påståenden om risk för dödsstraff, tortyr, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Någon fullständig bevisning som klart styrker att det finns en sådan risk kan sällan läggas fram. Utlänningens berättelse bör därför godtas om den framstår som trovärdig och sannolik. Andra stycket är nytt. Det har närmare kommenterats i den allmänna motiveringen avsnitt 22.3. Här anges att verkställighet heller inte får ske om det skulle strida mot humanitetens krav att verkställa beslutet om avvisning eller utvisning. Det är samma uttryckssätt som tidigare fanns i 2 kap. 5 b § UtlL som ett skäl för att bifalla en ansökan om uppehållstillstånd som gjordes efter lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning. Det är här i princip fråga om skäl av samma art som kan utgöra grund för att pröva en ansökan om uppehållstillstånd efter inresan enligt 3 kap. 16 § tredje stycket. När de humanitära skälen främst hänför sig till barnens situation bör också förutsättningarna för att bevilja uppehållstillstånd vara desamma oavsett om prövningen sker före eller efter lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning. När det gäller humanitära skäl i övrigt måste däremot för att hinder mot verkställighet skall anses föreligga och därmed förutsättningar för att bevilja uppe- hållstillstånd krävas att de åberopade skälen har större tyngd än vad som krävs för bifall till en ansökan som görs före lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning. Enligt tidigare praxis har humanitära skäl för bifall till en ansökan efter lagakraftvunnet beslut ansetts föreligga också om verkställighet av praktiska skäl inte varit möjlig och verkställighetssvårig- heterna inte berott på den enskildes vägran att medverka. Skyddet mot verkställighet enligt denna paragraf får främst betydelse när verkställighetshindret uppkommer eller blir känt först efter det att lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning föreligger. Att eventuella verkställighetshinder skall beaktas vid prövning av en fråga om avvisning eller utvisning framgår av 6kap. 2 § Avvisning och utvisning av en utlänning får inte verkställas till ett land –om utlänningen i det landet riskerar att utsättas för förföljelse, eller –om utlänningen i det landet inte är skyddad mot att sändas vidare till ett land där utlänningen löper risk för förföljelse. En utlänning får dock sändas till ett sådant land, om det inte är möjligt att verkställa avvisningen eller utvisningen till något annat land och utlän- ningen genom ett synnerligen grovt brott har visat att det skulle vara för- enat med allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlänningen stanna i . Detta gäller dock inte om den förföljelse som hotar i det andra landet innebär fara för utlänningens liv eller annars är av särskilt svår art. Likaså får en utlänning sändas till ett sådant land, om utlänningen har bedrivit verksamhet som inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att utlänningen skulle fortsätta verksamheten här i landet och det inte är möjligt att sända utlänningen till något annat land. Paragrafen motsvarar 8 kap. 2 § UtlL. Begreppet förföljelse i första stycket har samma innebörd som i 5 kap. 2 §. Till skillnad mot de verkställighetshinder som beskrivs i 1§ är verk- ställighetshindren i 2§ inte undantagslösa. Det framgår av andra stycket. Verkställighet får således ske till ett land som avses i första stycket om utlänningen genom ett synnerligen grovt brott visat att det skulle vara förenat med allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta honom eller henne stanna här. Inte ens då får dock enligt bestämmelsen verkställighet ske om den förföljelse som hotar innebär fara för utlänningens liv eller frihet eller annars är av särskilt svår art. Enligt tredje stycket gäller inte inskränkningen enligt andra stycket i möjligheterna till verkställighet, om utlänningen bedrivit verksamhet som inneburit fara för säkerhet. Däremot gäller de absoluta verkställighetshindren enligt 1§. 3 § Utlänningar som avses i 5 kap. 3 § första stycket 2 får inte sändas till sitt hemland eller till ett land där de riskerar att sändas vidare till hemlan- det, om de har synnerliga skäl mot detta. Paragrafen motsvarar 8 kap. 4 § UtlL. Det verkställighetshinder som beskrivs i 8kap. 4 § UtlL avsåg ursprungligen s.k. de factoflyktingar. Genom de lagändringar som genomfördes avskaffades begreppet de factoflyk- tingar och ett särskilt skydd infördes för vissa andra skyddsbehövande. Själva verkställighetshindret i 8kap. 4 § UtlL kvarstod oförändrat men ändrades till att avse den nya kategori skyddsbehövande som beskrivs i 5 kap. 3 § första stycket 2, dvs. de som flytt undan krig eller en miljö- katastrof. Med uttrycket synnerliga skäl mot verkställighet har avsetts att uttrycka att det skulle vara stötande för rättskänslan att genomföra en verkställighet till hemlandet (prop. 1975/76:18). Vart avvisning eller utvisning får verkställas 4 § Om det inte finns något hinder enligt 1–3 §§ mot verkställigheten, skall en utlänning som avvisas eller utvisas sändas till sitt hemland eller, om det är möjligt, till det land från vilket utlänningen kom till . Om det inte är möjligt att verkställa beslutet om avvisning eller utvis- ning på detta sätt eller om det finns andra särskilda skäl, får utlänningen i stället sändas till något annat land dit utlänningen kan avvisas eller utvisas. Paragrafen motsvarar 8 kap. 5 § UtlL. Bestämmelserna om vart verkställighet skall ske hindrar inte att en utlänning som själv vill resa till något annat land får göra det. utsätter dock att utlänningen själv betalar resan om den skulle bli dyrare än om verkställighet skedde enligt bestämmelserna i 4§ och också att det inte medför andra olägenheter som att verkställigheten skulle fördröjas. 5 § En utlänning som har kommit till med ett fartyg eller ett luft- fartyg och som avvisas enligt 6kap. 1 § 1 eller 2 eller 2 § första stycket 1 får föras tillbaka till fartyget eller luftfartyget. Utlänningen får också sättas ombord på ett annat fartyg eller luftfartyg med samma ägare eller brukare (transportören). Transportören är skyldig att ge plats på fartyget eller luft- fartyget också åt bevakningspersonal, om det är nödvändigt att sådan per- sonal följer med. Vägrar befälhavaren på fartyget eller luftfartyget att ta emot utlänning- en eller bevakningspersonalen, får polismyndigheten förelägga befälhava- ren vite. Första stycket gäller inte om fartyget eller luftfartyget skall avgå till ett land dit utlänningen inte får sändas enligt 1–3 §§. Paragrafen motsvarar 8 kap. 6 § UtlL. Skyldigheten att ta med en utlänning tillbaka enligtförsta stycket är begränsad till fall där det funnits en verklig möjlighet för befälhavaren att kontrollera att utlänningen hade rätt att resa in i . En sådan möjlighet måste anses finnas beträffande skyldigheten att ha pass, till- stånd för inresa eller vistelse samt medel för hemresan. Skyldigheten att ta ombord utlänningen igen har därför begränsats till de fall där en utlänning avvisas på grund av de angivna bristerna. Enligt andra stycket är det polismyndigheten som får förelägga befälhavaren vite om denne vägrar att ta emot utlänningen eller bevak- ningspersonalen. Det torde i regel vara polismyndigheten som enligt 14§ i sådana fall skall verkställa beslutet. Om det blir aktuellt att förelägga vite i ett fall där skall verkställa beslutet, får verket påkalla hjälp av polismyndigheten för att förelägga vite eller enligt 14 § tredje stycket lämna över verkställigheten till polisen. Att transportören i dessa och vissa andra fall kan vara skyldig att betala kostnaderna för utlänningens återresa samt för eventuell bevak- ningspersonal framgår av 15 kap. 2 §. Verkställighet av beslut som inte vunnit laga kraft 6 § En polismyndighets beslut om avvisning skall verkställas även om det har överklagats. Paragrafen motsvarar 8 kap. 7 § första stycket UtlL. Att polismyndighet i vissa fall kan besluta om avvisning framgår av 6 kap. 3 §. Av 14 § andra stycket följer att polismyndigheten skall verkställa beslut som den själv fattat. 7 § Statens invandrarverks beslut om avvisning eller utvisning får verk- ställas även om beslutet inte har vunnit laga kraft om 1.utlänningen har förklarat sig nöjd med beslutet (nöjdförklaring), 2.Invandrarverket enligt 6 kap. 5 § har förordnat att verkets beslut om avvisning får verkställas trots att det inte vunnit laga kraft. Om Invandrarverket har meddelat beslut om avvisning enligt 6 kap. 5 § första stycket 2 och utlänningen ansöker hos utlänningsdomstolen om inhibition av verkställigheten, får beslutet dock inte verkställas förrän domstolen har prövat frågan om inhibition. Trots vad som sägs i andra stycket får beslutet verkställas även innan en ansökan om inhibition har prövats, om 1.beslutet skall verkställas till ett land som regeringen med stöd av bemyndigandet i 8§ fört upp på en särskild förteckning, eller 2.domstolen redan har prövat en ansökan om inhibition i ärendet. Paragrafen är i huvudsak ny. I första stycket anges de fall där beslut av om avvisning eller utvisning får verkställas utan att beslutet vunnit laga kraft. Första stycket 1 motsvarar bestämmelsen i 8 kap. 7 § andra stycket UtlL. I första stycket 2 finns en hänvisning till att verkställighet får ske om förordnat att ett beslut om avvisning får verkställas trots att det inte vunnit laga kraft. Eftersom bestämmelserna om Statens invandrarverks möjligheter att besluta om avvisning med omedelbar verkställighet flyttats från avsnittet om verkställighet till avsnittet om avvisning och utvisning måste en sådan hänvisning göras. Enligt andra stycket får ett beslut om avvisning med omedelbar verkställighet som fattat enligt 6kap. 5 § första stycket 2 inte verkställas förrän utlänningsdomstolen prövat en ansökan om inhibition. En prövning kräver dock att utlänningen själv överklagar beslut. Innan utlänningen överklagat finns ingen ansökan om inhibition som skall prövas och verkställighet kan då ske. Har Invandrarverkets beslut överklagats har dock domstolen enligt 29§ förvaltningslagen (1986:223) möjlighet att besluta om inhibition utan att något särskilt yrkande om det förts fram. Tredje stycket innehåller undantagen från huvudregeln i andra stycket. Enligt 8 § får regeringen förordna att verkställighet av beslut om avvisning till vissa länder får ske utan att en ansökan om inhibition prövats. Sådana länder skall tas upp i en särskild förteckning. Om det är fråga om verkställighet till ett land som regeringen tagit upp i en särskild förteckning, får verkställighet således ske utan att den verkställande myndigheten behöver avvakta utlänningsdomstolens ställningstagande till frågan om inhibition. Det andra undantaget från huvudregeln i andra stycket är om en ansökan om inhibition redan prövats i ärendet. Utan ett sådant undantag skulle annars sökanden kunna skjuta upp verkställigheten genom att ständigt ge in nya ansökningar om inhibition. 8 § Regeringen får föreskriva att ett beslut enligt 6 kap. 5 § första stycket 2 om avvisning med omedelbar verkställighet får verkställas utan att en ansökan om inhibition har prövats, om beslutet skall verkställas till ett land som avses i 5 kap. 4 § andra stycket 3, 4 eller 5. Regeringen skall på en särskild förteckning föra upp länder dit beslut om avvisning eller utvisning kan verkställas enligt första stycket. Paragrafen är ny. Regeringen ges här bemyndigande att förordna att verkställighet av beslut om avvisning med omedelbar verkställighet enligt 6kap. 5 § första stycket 2 får ske utan att prövningen av en eventuell fråga om inhibition behöver avvaktas. Som framgått av den allmänna motive- ringen avsnitt 11.2 bör även i ett särskilt snabbt förfarande den som åberopar asylskäl ha rätt att stanna här i landet i vart fall tills en högre instans haft möjlighet att pröva en ansökan om inhibition. Någon rätt att stanna kvar i avvaktan på prövning i högre instans av frågan om inhibi- tion behöver dock inte finnas om det land dit verkställighet skall ske tagits upp i en särskild lista över säkra länder. En sådan lista måste vara fastställd av regeringen. Regeringen ges nu befogenhet att meddela föreskrifter om sådana säkra länder. 9 § En domstols dom eller beslut om utvisning på grund av brott får verk- ställas, om utlänningen har avgett nöjdförklaring och åklagaren medger det. Paragrafen motsvarar 8 kap. 7 § tredje stycket UtlL. Att verkställighet inte får ske innan en ådömd fängelsepåföljd avtjä- nats eller verkställigheten flyttats över till ett annat land framgår av 10 § Ett beslut om att avvisa eller utvisa en utlänning får inte verkställas förrän utlänningen har avtjänat ett ådömt fängelsestraff eller verkställig- heten av fängelsestraffet har flyttats över till ett annat land. Har allmänt åtal väckts mot utlänningen, får ett beslut om avvisning eller utvisning inte verkställas förrän åtalet har prövats slutligt eller åtalet har lagts ned. Paragrafen motsvarar 8 kap. 7 § fjärde stycket UtlL. Motsvarande bestämmelse fördes in utlänningslag (prop. 1994/95:179, bet. 1994/95:SfU16). Det var inte tidigare reglerat hur man skulle förfara när en utlänning dömts till fängelse och det antingen fanns ett lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning eller allmänt åtal väckts men ännu inte prövats. Den reglering som infördes kan i och för sig medföra att verkstäl- ligheten fördröjs om prövningen av ett väckt åtal drar ut . Om det rör sig om ett mindre allvarligt brott, torde dock åklagaren i ett sådant fall lägga ned åtalet. Att avbryta verkställighet (inhibition) 11 § Har en utlänning överklagat ett beslut om att avvisas med omedelbar verkställighet enligt 6kap. 5 § skall pröva, om verkställigheten av beslutet tills vidare skall avbrytas (inhibition). som omprövar avvisningsbeslutet, skall verket pröva om verkställigheten av beslutet tills vidare skall avbrytas. Paragrafen motsvarar 8 kap. 9 § UtlL. Enligt första meningen är skyldigt att pröva frågan om inhibition när ett beslut om avvisning med omedelbar verk- ställighet överklagas, även om det inte finns något yrkande om det. Enligt andra meningen skall alltid i samband med omprövning av ett sådant avvisningsbeslut pröva frågan om inhibition. Bestämmelsen i 11 § får betydelse främst i de fall när verkställighet enligt 7 § tredje stycket får ske trots att utlänningsdomstolen inte prövat frågan om inhibition. 12 § När regeringen prövar en fråga om att upphäva en domstols dom eller beslut om utvisning på grund av brott, får den besluta om inhibition av det tidigare meddelade beslutet. Det statsråd som har till uppgift att föredra dessa ärenden får besluta om inhibition av verkställigheten av beslut om avvisning eller utvisning för tiden till dess regeringen avgör ärendet. Om det i andra fall finns särskilda skäl till det får besluta om inhibition. Paragrafens första stycke motsvarar 8 kap. 10 § andra stycket UtlL. Det är en följd av att endast regeringen kan upphäva domstols dom eller beslut om utvisning på grund av brott. Andra stycket motsvarar 11 kap. 4 § UtlL. Bestämmelsen blir främst aktuell vid prövning av domstols dom eller beslut om utvisning på grund av brott. Den kan dock aktualiseras också i säkerhetsärenden. Att beslut i dessa fall kan fattas av ett statsråd har framför allt en praktisk bakgrund. Det rör sig ofta om mycket brådskande beslut och regeringen kan fatta beslut endast vid regeringssammanträde som i regel hålls en gång . Tredje stycket motsvarar 8 kap. 10 § tredje stycket UtlL. Enligt den bestämmelsen kan alltid besluta om inhibition om det finns särskilda skäl till det. Ett sådant särskilt skäl kan vara att det inte står klart vilken myndighet som har att pröva frågan om inhibition eller att det skulle ta att avvakta beslut från den myndighet som egentligen har att fatta beslut. Det senare kan exempelvis gälla inhibition av domstols dom eller beslut om utvisning på grund av brott, om det inte finns tid att avvakta regeringens beslut. 13 § Riktar ett internationellt organ som har rätt att pröva klagomål från enskilda en begäran till om att verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning skall avbrytas, skall inhibition meddelas, om inte synnerliga skäl talar mot detta. Paragrafen motsvarar 8 kap. 10 a § UtlL. Bestämmelsen tar som framgår av ordalydelsen sikte på situationen där ett internationellt organ som har rätt att pröva klagomål från enskilda begär att skall inhibera verkställigheten av ett avlägs- nandebeslut. Avsikten med bestämmelsen är att säkerställa att verkstäl- ligheten av sådana avlägsnandebeslut stoppas till dess att organet hunnit ta ställning till ärendena. De internationella organ som avses är sådana som har folkrättslig behörighet att pröva en fråga av detta slag, dvs. organ som har lämnat medgivande att ta emot klagomål från enskilda. Exempel på sådana organ är den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna samt den kommitté som övervakar efterlevnaden av . Regeln är försedd med ett undantag som skall tolkas ytterst restrik- tivt. En framställning om inhibition av detta slag är i och för sig inte folkrättsligt bindande. Den bör trots detta i princip alltid följas, eftersom konventionsorganen annars inte har möjlighet att göra en effektiv prövning. Vid prövning av frågan om inhibition enligt 13§ finns i regel inte någon annan myndighet än som kan pröva frågan. 14 § Beslut om avvisning eller utvisning skall verkställas av , om inte annat sägs i andra eller tredje stycket. 1.en polismyndighets beslut om avvisning, 2.en domstols dom eller beslut om utvisning på grund av brott enligt 6 kap. 7 §, 3.beslut om avvisning eller utvisning i ärenden där frågor om rikets säkerhet eller allmän säkerhet prövats, om regeringen bestämmer det. får lämna över ett avvisnings- eller utvisningsärende till polismyndigheten för verkställighet enligt de förutsättningar som anges i 16 §. Paragrafen motsvarar 8 kap. 11 § UtlL.