sou · GNB3117 · 2000-01-01 00:00:00 — Eftersom det nuvarande FN är så inriktat på stabilitet och internationell fred bör tyngdpunkten förskjutas mot demokrati och rättvisa. Inom staten då? Ja, nationalstaten ska inte avskaffas men den ägnar sig i större usträckning än nu åt att ge legi- timitet åt andra aktörer. Demokrati är en resa utan slut och viktigt att påpeka är att skillnader mellan politiska system till en viss grad kan kvarstå. Minoriteter ska kunna vända sig till regionala och glo- bala domstolar vid diskriminering. Sammantaget består modellen av ett komplext nätverk av aktörer, institutioner och medborgarskap på olika nivåer. Tanken är att man ska kunna delta i alla de politiska gemenskaper vars beslut berör en. Makten ska vara så utspridd och decentraliserad som möjligt. Det finns tydliga kopplingar mellan den kosmopolitska demo- kratin och kritisk teori i Habermas tappning. Centralt är där idén om att demokratin förutsätter en offentlig sfär präglad av rationell debatt. Denna sfär bör vara öppen för alla människor. Hos Haber- mas finns enligt läsning (1998:121) även den synnerligen kosmopolitiska idén om multipla överlappande auktoriteter och lo- jaliteter förankrade i dialogiska former. Likheter finns även med den vision och verklighetsbeskrivning som presenteras i Our Global Neighbourhood (Commission on Global Governance 1995:2): Governance is the sum of the many ways individuals and institu- tions, public and private, manage their common affairs. Låter detta utopiskt? är det uppenbart att stora samhällsförändringar i globaliseringens och nätverkssamhällets tecken pågår, just . Delar av det kosmopolitiska ramverket i form av lagstiftning och institutioner existerar redan. följer en diskussion om i tur och ordning: mänskliga rättigheter, flexibelt medborgarskap, uppluck- ringen av statens våldsmonopol och NGO-världen. Dessa teman är, liksom det därpå följande avsnittet nätet och nätverkssamhället, valda dels med tanke på den kosmopolitiska demokratin, dels för att de bidrar med pusselbitar till analysen av One World. Human rights codes have become a somewhat autonomous source of authority that can delegitimize a states particular actions if it violates such codes(Sassen 1996:27). Den 1998 femtioårsjubilerande universella deklarationen om de mänskliga rättigheterna innebar en vändpunkt. människor, inte bara statsöverhuvuden. I själva verket rör det sig enligt Bobbio (1996: viii) om historiska, föränderliga rättigheter, starkt kopplade till tidsandan. Till deklaration har mycket riktigt också kommit ett antal andra rättigheter, eller kanske främst krav på nya rättigheter: sociala och ekonomiska, rättigheter för djur, rätten att leva i en icke förorenad miljö eller att slippa gene- tisk manipulation. Ett relativt nytt fenomen är också att hänsyn tas till den specifika livssituationen – barn har till exempel särskilda rättigheter. Då en stat undertecknat ett rättighetsavtal godtar den att såväl formella överstatliga som informella ickestatliga aktörer blandar sig i hur staten behandlar sina medborgare. Rapporter från staterna själva kompletteras med NGO-vittnesmål. Beethamp (1998:62) beskriver detta som en kvasijuridisk, standardsättande process. Till denna bild kan man även foga relaterade fenomen som revisionens förändrade roll och uppfinnandet av ständigt nya standarder och index, om allt ifrån socialt ansvarstagande (SA 8000) till mänsklig utveckling (HDI). En hel del företag deltar numera i detta arbete (corporate citizenship kan ge konkurrensfördelar) och det finns de som hävdar att vi ser tecken på en slags privatisering av såväl övervakning som implementering. Vad innebär denna utveckling för framtiden? Kommer till slut varje regerings legitimitet kan mätas gentemot mellanstatliga överenskommelser och varje företags uppträdande att utvärderas utifrån privata standarder? Sammanfattningsvis är de mänskliga rättigheterna i den kosmo- politiska demokratin minst lika viktiga, om inte viktigare, än all- männa och fria val samt upprätthållande av den nationella suveräni- teten. Faror med detta är naturligtvis att det i situationer där olika rättigheter står mot varandra kan bli den som har råd med de dyraste advokaterna som vinner, samt att det kan förstärka indivi- dualismen så att den solidaritet som är en förutsättning för alla sam- hällsgemenskaper riskerar att vittra bort. Medborgarskap är ett såväl omtvistat begrepp som föränderligt fe- nomen, både vad gäller ideal, innehåll och omfattning. Medborgar- skapet i den moderna nationalstaten för alla nationens medlemmar kan på sin höjd ses som en historisk parentes (i själva verket rör det sig snarare om en ren fiktion vilket även hänger samman med det problematiska nationsbegreppet). Till medborgarskapet kopplas en uppsättning rättig- och skyldigheter som skiljer medborgarna från den övriga mänskligheten. Listan på undantag är i allmänhet bety- dande. Inte nog med att det är skillnad på medborgare och män- niskor, det är dessutom skillnad på medborgare och medborgare. I har till exempel länge kvinnor sluppit undan värnplikten. Till denna bild av undantag och föränderlighet bör nu även läggas det växande antalet flexibla (eller överlappande) medborgarskap. I denna kategori återfinns a) medborgarskap i två eller fler stater, något som bara tycks bli allt vanligare, (se till exempel den nu aktuella debatten om huruvida dubbelt medborgarskap ska bli tillåtet i ), b) medborgarskap i stat och överstatlig enhet. Det tydligaste exemplet på det sistnämnda är medborgarskap i den Europeiska Unionen kombinerat med medborgarskap i någon av medlemsstaterna. I det att det rör sig om ett flexibelt medborgarskap ligger också att individen har möjlighet att utnyttja det bästa i olika system. Ja, medborgarskap i en hel del stater kan faktiskt köpas – ibland får man dessutom ett körkort på köpet. Gemensamt för de ovan nämnda flexibla medborgarskapen är att de är uttryck för en tilltagande globalisering och en urholkning av nationalstatens suveränitet. En del debattörer hävdar att flexibelt medborgarskap är förkastligt eftersom det kan kopplas till en ny an- svarslös typ av politik, vad (1998:74) kallar långdistansnationalism: exemplifierar med en man som varken betalar skatt eller röstar i det land där han verkar politiskt. Mannen är medborgare någon annanstans, fri att agera hur ansvars- löst som helst utan fruktan för fängelse eller tortyr. Till skillnad från miljöaktivister eller mänskliga rättighetskämpar är hans handlingar grundade i ett medvetande om en självvald exil. Genom att skicka pengar till vapen och sprida propaganda via Internet är han national- hjälte, fast på andra sidan jordklotet. Andra debattörer, till exempel förespråkarna för kosmopolitisk demokrati argumenterar för överlappande, flexibla medborgarskap. Men vilka nivåer krävs egentligen för att man skall kunna tala om kosmopolitsk demokrati? (1998:133) skriver om såväl världsmedborgarskap som ger deltagarrätt i överstatliga strukturer som lägre former som ger större makt åt lokala gemenskaper. Detta sistnämnda är inte minst viktigt, argumenterar , därför att en prioritering av den lokala nivån minskar avståndet mellan med- borgare och institutioner. Den största utmaningen här är som jag ser det den överstatliga världsmedborgarskapsnivån. Hur skulle ett sådant se ut och hur skulle det kunna genomföras praktiskt? Vad skulle relationen vara till de mänskliga rättigheterna? ger en risk för ett visst mått av kaos om inte subsidiaritet tillämpas. Kosmopolitisk demokrati som evig kamp mellan olika nivåer? Uppluckringen av statens våldsmonopol Civila offer, insamlingar organiserade av diasporagrupper, en trans- nationell försvarsproduktion, systematiska våldtäkter, bankkonton i , förhandlingar framför CNNs kamera, vapenimport finan- sierad med diamantexport. Krigen är i hög grad både lokala och globala som det blivit allt svårare att skilja mellan privat och offentligt våld. Krig mellan stater är en sällsynthet men det har även paradoxalt nog blivit svårare att tala om renodlade in- bördeskrig. På en del håll är dessutom staten så försvagad och plundrad att det nästan inte går att tala om korruption. Hur kan man vara korrupt i ett maktmissbrukat, laglöst land? Den underjordiska ekonomin är globaliserad och utnyttjar, som Castells (1997:260) konstaterar, effektivt de kryphål som existerar. Ett uppenbart exempel är de enorma summor som flyter igenom de globala finansmarknaderna och på så vis förbinder det vita med det svarta. Ett typiskt nittiotalsfenomen är vad Ronfeldt et al. (1998:9) i The Zapatista Netwar in kallar nätkrig: an emerging mode of conflict (and crime) at societal levels, involving measures short of traditional war, in which the protagonists use network forms of or- ganization and related doctrines, strategies, and technologies attu- ned to the information age. These protagonists are likely to consist of dispersed small groups who communicate, coordinate, and con- duct their campaigns in an internetted , without a precise central command. aktörer rör sig i gränslandet mellan privat och offentligt, krig och kriminalitet, polis och militär. Att nå ut med budskapet i globala medier är livsviktigt och när det trans- nationella trycket blir tillräckligt stort hotas den lokala regeringens legitimitet och suveränitet. Särskilt tydligt blir detta då kriget berör frågor som kan handhas via folk- och människorätten. En lärdom från zapatistfallet är att det för att bekämpa nätverk krävs nätverk, en annan är att nätverkskriget är mindre våldsamt men i gengäld mer svårisolerat – eftersom det är så medialiserat blir effekterna generaliserande. Författarna är noga med att betona att nätkrigen kan utgöra en förändringsagent med både positiva och negativa förtecken. Som exempel på möjliga framtida krigszoner nämns , och . Avgörande för framgången är att den angripna regeringen bryr sig om sin image (inte minst för de utländska in- vesterarna). , på tröskeln , uppger UNDP (1999:22) att A quarter to half of all women have suffered physical abuse by an intimate partner och, ja, sammantaget verkar det som att natio- nalstaten inte har speciellt stor kontroll över våldsanvändningen. Detta har en ljus och en mörk sida. Då staten inte förmår skydda sina medborgare är det dåligt, då den minskade kontrollen innebär att en ökande andel av den militära kapaciteten överförs till över- statliga institutioner med avmilitarisering som mål är det enligt det kosmopolitiska synsättet bra. Mycket av den forskning som bedrivits om vad jag här kallar NGO- världen har gjorts under epitetet nya sociala rörelser. Typiskt för en social rörelse är att den befinner sig i just rörelse och att den vill åstadkomma förändringar. Rörelsen sätter fingret på det obskyra och nedtystade och tvingar därigenom makten in i det öppna. En social rörelse genereras underifrån och bygger på aktivt deltagande, 90-talets rörelser är i hög grad medierade (Melucci 1992: 35). De förstås bäst genom vad de utger sig för att vara. Centralt är den kollektiva självpresentationen och användningen av relevanta histo- rier. Standardhistorierna om allt från de just nu viktigaste politiska kraven till målstolpar i organisationens historia underlättar kommu- nikation och samordning. Den gränsöverskridande NGO-världen utgör en i ett globalt perspektiv kosmopolitisk elit. Speciellt för denna elit är att den är kapabel att nå inflytande i den lokala nivån var som helst i världen. sägs till exempel ibland fungera som en slags global polis. Rosenau (1998:42) pekar på deras amorfa och öppna struktur som särskilt betydelsefull – det faktum att de består av så många människor, så mycket territorium och så många frågor som passar den aktuella målsättningen gör att de kan plocka upp smu- lorna som stater och företag lämnar efter sig genom sina gränsöver- skridande aktiviteter. Deibert (1997:164) har liknande tankegångar och drar slutsatsen att det väsentliga ofta är de mer generella effek- terna på maktförhållanden, deras avterritorialisering av politisk auktoritet och former för politiskt deltagande. är det viktigt att komma ihåg att många NGOr arbetar med stöd från internationella organisationer eller en eller flera stater, vilket till exempel kan få betydelse för det geografiska skalvalet. Shafer och (1998) genomgång av UNCED i avslöjar att det framför allt är två territoriella ramverk som återkommer. Det ena är nationalstaten – och då särskilt vissa stater, det andra är uppdelningen i nord och syd. Särskilt i miljöfrågor får denna begränsning från organisationernas sida ibland märkliga konsekvenser. Den gränsöverskridande NGO-världen, som bara tycks växa och växa, spelar en mycket viktig roll i den kosmopolitiska demokratin, inte minst för att organisationerna fungerar som funktionella mot- svarigheter till territoriellt baserade demokratier i vissa avseenden. Men också för att NGO-världen utgör en viktig del av det civila samhället och därmed driver fram medborgaranda, (se vidare till exempel ). NGO-världen gör det lättare för vanliga människor att (i brist på kosmopolitiska institutioner) handla kos- mopolitiskt. Vilket kanske kan bidra till att nya institutioner växer fram. Nätverkssamhället karakteriseras enligt (1997:1) av globalisering av strategiska ekonomiska aktiviteter. Kunskap har en framskjuten position och den dominerande organisationsformen är nätverket. Innan jag går in på nätverkens nätverk – Internet – ägnar jag här några få ord åt den nya ekonomin och åt vad det innebär för demokratin att kunskap utvecklas till en viktig handelsvara. var produktionskrafterna förankrade i territoriet medan varorna förflyttades, nu är det ofta tvärtom: kunskapen är knuten till den (på gott och ont) mobile och flexible arbetaren, tjänster produceras för kunden på plats. gränsöverskridande flöden kontrollerades huvudsakligen av stora byråkratier som multinatio- nella företag eller den katolska kyrkan. Nya kommunikationsverk- tyg – inte minst Internet – har öppnat fältet för nya aktörer: nätverk och individer. Många av dessa nya makthavare är ännu förhållandevis osynliga, subtila och svårdefinierade (Keohane & Nye 1998:83). Sociologen (1998) intresserar sig för organiseringen av mångfald. Det centrala är enligt detta perspektiv själva produk- tionen, nätverks- och projektstrukturen. Stark berör även sådant som dilemman med prisbaserat kunskapsutbyte (se vidare nedan) och nya former av ägande – mer gruppägande. Sammantaget pekar resultaten på att talet om världsekonomins centralisering och bety- delsen av fusioner och multinationella konglomerat i viss mån kan Projektet eller nätverket, inte den övergripande hierarkiska strukturen, är ofta den mest väsentliga enheten. Prisbaserat kunskapsutbyte är nära relaterat till fenomen som forskningens privatisering och patentlagstiftning. Då kunskap är en vara består entreprenörskap i att dra gränser kring olika kunskapsla- ger. Entreprenören kalkylerar med potentiella framtida affärsmöj- ligheter och avgör gång på gång var gränsen går mellan kunskap och kunskap – vad är utkast och vad är säljbar färdig produkt? Vilka sorters utbyten ska vara informella och vilka ska vara prisgrundade? Värde är för köparen svårt att bedöma utan att säljaren avslöjar kun- skapen och när den väl är avslöjad är den svår att skydda. Hur han- terar man återanvändande av information? Hur reducerar man risk för läckor utan att skada samarbetet? Några få exempel på delvis helt nya utmaningar. Problem med prisbaserat kunskapsutbyte in- begriper i förlängningen också ökade samhällsklyftor där endast eliten har råd att betala för kunskap, kommunikation och kontakter. Comor (1998:219) intresserar sig för den roll den amerikanska staten genom sitt agerande i /WTO och ITU spelat i kom- mersialiseringen. En konsekvens av att kunskap utvecklats till en handelsvara, menar , är att nationella och internationella regelverk tenderar att behandla människor som konsumenter snarare än medborgare. Då prissystemet sprids till allt fler områden får det inte bara betydelse för vilken information som produceras, det förändrar också synen på mänsklig kommunikation. Det är skillnad på information och kunskap. Helt klart är att en stor del av all gratis information, inte minst på Internet, är av de flesta, oönskad reklam. För mycket information leder till uppmärk- samhetsbrist och då blir de som kan sortera ut värdefulla signaler ur bruset vinnare. Efterfrågan på nya slags redaktörer, redigerare och tolkar växer och trovärdighet och tydliga varumärken blir viktigt. Keohane och Nye (1998:92) nämner IPCC (Intergovernmental Panel on Climate Change) som ett exempel på en ny sorts informa- tionslegitimerande institution med stor makt. Andra, mer omtalade, nya makthavare som tar ställning till stora mängder information, är kreditvärderingsinstituten. Här bör det inflikas att det inte alltid är den som kan hålla information hemlig, för sig själv, som har mest makt. Om man ska generalisera på den nationella nivån har öppna demokratier det bättre förspänt än slutna auktoritära regimer. Det är helt enkelt riskabelt att investera i länder där beslutsfattandet sker bakom dimridåer och där tillgången till politisk och finansiell information är bristfällig. Regeringar som vill ha en hög grad av ut- veckling har inte råd att smussla (Keohane & Nye 1998:89–94). Vad innebär detta då sammanfattningsvis för demokratin? Många bedömare, däribland just Comor, anser att skillnaden mellan den information som når eliten och den som når övriga medborgare är alarmerande. En fortsatt privatisering av forskningen och genomslag för strikta patent- och upphovsrättslagar utgör otvivelaktigt ett hot. Internet kan med fördel användas för att stärka inte bara yttrande- utan också informationsfriheten men dessvärre är inte ens det offentliga Internet fritt från prisbaserat kunskapsutbyte. Nät- verkssamhällets positiva sida är experimenterandet med nya ofta horisontella organisationsformer. Detta sistnämnda är också något som lyfts fram av förespråkarna för den kosmopolitiska demokra- timodellen. Internet som globalt medium Mitten av 90-talet var den tid då Internet började växa explosions- artat. Bland de första icke akademiska användarna fanns multinatio- nella företag, internationella organisationer och NGOr. Vid mitten av 1998 () hade man enligt UNDP (1999) 143 miljo- ner användare, 2001 lyder prognosen.5 Typiskt för dagsläget är att det är de relativt demokratiska och stabila länderna som är uppkopplade samt att det är den eliten som har till- gång till nätet. Skillnaderna mellan användare och icke användare är fortfarande mycket stora men det är värt att understryka att Inter- netanvändarna för som går blir mer representativa för mänskligheten i stort. Ökningstakten är betydligt större i än i förenta stater. Att behärska nätet håller på många håll på att bli en nödvändig förutsättning för utveckling och deltagande i samhället. Det utslagsgivande är inte att man har tillgång till själva apparaten utan hur man använder den. Det finns också redan en hel rad exempel på hur nätet använts på ett konstruktivt sätt i utveck- lingsländer. Potentiellt kan det där få en mycket stor betydelse för hälsa och utbildning. En av de saker som gör Internet speciellt är att det är globalt, både en del av världen och en sorts spegel av den. Man kan göra en rad kopplingar mellan nätets utveckling och globaliseringsprocessen. Internet har gjort det lättare att tänka hela världen och globalisering handlar även som bekant om symboler och världsbilder. (1995) beskriver nätet som ett exempel på en världsbildande teknik. Genom sin verkan på framtidsförväntning- arna motiverar den investeringar i ny teknik som på ett högst kon- kret sätt omskapar världen. De kraftigt förstärkta tekniska möjlig- heterna till simulering och mediering innebär dessutom att den tra- ditionella relationen mellan värld och världsbild förskjuts. Män- niskor lever och verkar i växande grad i simulerade och medierade världar vilket gör att gränsen mellan världsbild och värld upplöses. Nätet är i sin nuvarande skepnad en enda stor oavsiktlig konse- kvens. Det är decentraliserat och anarkistiskt, samma sak måste sägas gälla globaliseringen. bygger Internet på en hög grad av teknologisk och även i viss mån innehållsmässig standardisering. Globaliseringsprocessen är global och svårgripbar. Omfånget och svårnavigerbarheten är förklaringen till nätfenomen som portaler, sökverktyg och vad (1997) kallar metajournalistik – pa- rasitära sammanfattningar av olika åsikts- och nyhetskällor, kom- mentar i stället för historieberättande. Internet är, liksom globaliseringsprocessen, världsomspännande men inte för alla. Forskning pekar på att globaliseringen är strategisk så till vida att den inte är heltäckande utan installerar sig i väldigt specifika strukturer och platser, särskilt i världsstäder och på Internet. Globalisering är huvudsakligen något som drabbar oss, inte något som vi fattar beslut om. Knappast någon slår på datorn med tanken – nu ska jag bidra till globaliseringsprocessen genom att e- posta till mina släktingar i Kosovo. Ett sätt att beskriva vad som sker är att hävda att mänskligheten håller på att omorganisera samhället kring ett nytt redskap på samma sätt som tidigare med exempelvis bilen. Ett annat är att som (1999) peka ut cyberspace till världshistoriens snabbast växande territorium. anser att cyberspace repre- senterar något helt nytt, där gäller varken mekanik eller kvantfysik. Cyberspace handlar i allt väsentligt om relationer: mellan människ- or, hårdvara och siffror (i olika kombinationer). Det är en värld skapad genom språk som genom sin immaterialitet för tankarna till den medeltida dualismen. jämför faktiskt med det kristna himmelriket. Det är en jämlik plats, potentiellt öppen för alla. Cyberromanser är obefläckade, andliga historier. Vidare är nätet en kollektiv skapelse, där liksom i himlen behöver man aldrig vara en- sam. I cyberspace finns mänsklighetens samlade visdom, och kanske blir det snart möjligt att omvandla tankar och minnen till ettor och nollor så att man kan tala om ett evigt cyberliv, eller varför inte cyberuppståndelse... Fast, och här har en klar poäng, till skillnad från riktiga religioner saknas den moraliska dimensionen, för de troende finns inga skyldigheter gentemot den övriga mänsk- ligheten.6 Och så slipper man ju vänta till efter döden: One of the great appeals of cyberspace is that it offers a collective immaterial arena not after death, but here and now on earth (1999:231, emfas i original). Det kollektiva betonas för övrigt även av (1998). Han fokuserar på nätet som en plats för kol- lektiv intelligens, ett uttryck för en helt ny sorts konkret globalise- ring utan universalismens totalitära baksida. Då man talar om organisationer på nätet kan man göra åtminstone en grundläggande distinktion: mellan organisationer som uppstått på nätet och sådana som skaffat sig nätnärvaro, använder Internet som ett föreningsverktyg bland andra. Till den första, inomcyber- spaciga kategorin, hör även organisationer som endast intresserar sig för själva cyberspace. Sedan kan man naturligtvis fråga sig vad som ska krävas för att man i nätsammanhang över huvud taget ska få kallas organisation. Gränsfallen är många, kan hemsidor som ingår i en webbring få kallas organisation? Hur är det med virtuella gemenskaper, virtuella världar och nätbaserade kampanjer? Virtuella gemenskaper finns numera inom de flesta områden: för fri- märkssamlare, porrentusiaster eller feminister i riotgrrlrörelsen. Virtuella gemenskaper anses i allmänhet vara horisontella och det är ju utopiskt och fint i teorin men i praktiken rör det sig ofta om väldigt lösliga, ytliga och ibland rent av kommersiella fenomen – det säljs gemenskapsprogramvara. Ofta är utgångspunkten en webbplats med olika slags interaktiva inslag och i allmänhet krävs någon form av medlemskap (minimum ett användarnamn och lösen- ord) för att få tillgång till alla delar.