sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — En del depositioner förefaller saknas.I vissa fall framgår det av arkivmaterialet att deponenten fick tillbaka det deponerade godset. Som exempel kan nämnas den deposition som gjordes av polske medborgaren ., som hade diamantsliperi i . Han flydde därifrån tillsammans med sin hustru som av allt att döma var svenskfödd. De tog med sig en handväska som innehöll kontanter, värdepapper, smycken, juveler och en plånbok med slipade och oslipade diamanter. . greps och fördes bort, antagligen till . . återvände till och lämnade inför resan handväskan i förvar på beskickningen i . Enligt den förteckning som då gjordes innehöll den bland annat 333 oslipade och 620 slipade diamanter. 164 Danaarv och herrelösa tillgångar sedan från till beskickningen i , som ansågs ha betydligt bättre förvaringsmöjligheter. Beskickningen där deponerade den i sin tur på Kantonalbanken, som krävde en viss depositionsavgift. För att kunna betala avgiften behövde . innehållet i väskan. Denna sändes då per kurir med en schweizisk skidtrupp på flyg från till , varefter . återfick den tillsammans med en räkning från UD på . I andra fall återfick deponenten inte depositionen, under hänvisning till att den gjorts på egen risk samt till krigsriskerna. Detta gäller t.ex. åtskilligt av det gods som deponerats på beskickningen i . Det kunde inte lämnas tillbaka, eftersom det förkommit i samband med den ovan nämnda utplundringen. Från UD:s rättsavdelning hävdades som allmän princip att utlands- myndigheterna borde bevara deponerade värdeföremål efter krigsslutet. Därefter kunde ej utlämnade depositioner införlivas i aktuell utlandsmyndighets inventarier eller försäljas Kommissionen lät fil. kand. genomföra ett liknande utredningsuppdrag angående eventuella depositioner hos och Svenska Röda Korset, som också fanns represen- terade i utlandet vid tiden för . gjorde en grundlig genomgång av åtskilligt arkivmaterial. Hon noterade inga uppgifter om att tillgångar av judiskt ursprung skulle ha deponerats vare sig i utlandsförsamlingar eller hos Röda korset i utlandet. I sina slutsatser anförde hon dock att det i och för sig inte var osannolikt att exempelvis de anställda vid Berlinförsamling tog hand om judars egendom i samband med att de hjälpte dessa personer ut ur . Om så skett fördes det, enligt bedömning, av säkerhetsskäl sannolikt inga an- teckningar därom.17 För judar i utlandet, som önskade hjälp med att föra egendom till , kan det också ha varit naturligt att vända sig till någon av de judiska församlingarna i . Kommissionen ställde sig därför frågan om det i församlingarnas arkiv kunde finnas information om herrelösa tillgångar av judiskt ursprung. Bland annat av det skälet beslutade kommissionen att granska delar av dessa arkiv. Genom- gångarna gjordes av kommissionens sakkunnige Hans Seyler, av och av kommissionens sekretariat. Undersökningarna bekräftade kommissionens inledande antagande på så sätt att det i Stockholmsförsamlingens arkiv avseende återfanns ett 17 , Rapport om arkiv och arkiv (kommissionens dnr 96/98). Danaarv och herrelösa tillgångar 165 brev till rabbinen i , , i vilket möjligheten för utlänningar att föra in kapital till efterfrågades.18 Några uppgifter om herrelös egendom av judiskt ursprung återfanns emellertid inte. Kommissionen har varit i kontakt med vissa av de branschorganisationer som berördes av utredningarna om herrelös egendom. har tillfrågats huruvida för- bundets medlemmar vid tiden för kunde ha fraktat egendom åt människor eller företag som sedan aldrig hörde av sig. Enligt förbundets svar var möjligheterna obefintliga att , efter krigsslutet, återfinna dokument som kunde belysa sammanhangen. Om sådant gods hade funnits så var det nu försålt enligt de allmänna bestämmelser som gäller för branschen. har tillfrågats huruvida judar kunde ha lämnat tillgångar till svenska advokater för att undgå konfiskation. sände en förfrågan härom till samtliga sina med- lemmar, men fick inga upplysningar tillbaka. Föreningen har tillskrivits angående eventuella kontakter mellan svenska revisorer och judar som ville rädda sin egendom undan konfiskation. Föreningen svarade att den i samband med ett jubileum hade gått igenom äldre stämmo-, styrelse- och kommittéprotokoll. Om relevant information hade funnits där så skulle det, enligt föreningen, ha uppmärksammats då. Föreningen vidare- befordrade kommissionens förfrågan till sina ledamöter och tog dessutom särskild kontakt med ett par äldre ledamöter av judisk börd. Om information av intresse skulle framkomma åtog sig föreningen att ge kommissionen besked om det. Föreningen har sedan inte hörts av. och har inte svarat inte på kommissionens frågor. Slutligen bör det nämnas att kommissionen dels utfärdat ett fråge- formulär till samtliga medlemmar i de judiska församlingarna i 18 Hans Seyler, judiska församlings arkiv, ; , Rapport om judiska församlings arkiv (kommissionens dnr 50/97) samt , Rapport från genomgång av Judiska församlingens i arkiv, , och PM angående studier i Judiska församlingens arkiv i , . 166 Danaarv och herrelösa tillgångar dels i en uppmärksammad annons uppmanat allmänheten att höra av sig med eventuell information om tillgångar av judiskt ursprung.19 I fråga om tillgångar som blivit herrelösa i till följd av nazisternas förföljelser av judar och andra före och under fanns redan från början två principiella frågeställningar. ·Vad borde ske med danaarv? ·Vad borde ske med övriga herrelösa tillgångar? I det följande behandlas dessa frågeställningar var för sig. När det gällde de svenska danaarven efter Förintelsens offer kunde olika lösningar tänkas. Närmast till hands låg att behandla dem som andra danaarv och låta dem gå till Allmänna arvsfonden. Men man kunde också ha hävdat att det fanns fog för att låta dessa danaarv bilda eller tillföras en särskild fond med syfte att hjälpa andra som drabbats av Förintelsen. Likaså kunde man göra gällande att de skulle överlämnas till någon judisk organisation. De två sistnämnda lösningarna hade – om de över huvud taget var möjliga – krävt särskild lagstiftning. I förhandlingarna med de allierade efter kriget valde man från svenska statens sida att utgå från en lösning som gick ut på att tillgångarna i fråga formellt hanterades som andra danaarv och därför skulle tillföras Allmänna arvsfonden. åtog man sig att verka för att värdet av sådan...egendom ställdes till de allierades förfogande för hjälpändamål. I praktiken var det naturligtvis inte möjligt att från statens sida göra en exakt beräkning av detta värde. Det gick nämligen inte att identifiera och värdera alla danaarv efter Förintelsens offer, vilket också måste ha stått klart för de svenska förhandlarna i . I efterhand får det konstateras att det är tveksamt om man kan anse att i formell mening uppfyllde sitt åtagande i beträffande danaarven. 19 Se ovan avsnitt 3.5.4. Danaarv och herrelösa tillgångar 167 4.5.2Övriga herrelösa tillgångar i banker När det gäller andra herrelösa tillgångar i svenska banker än danaarven måste utgångspunkten vara att insättarna eller deras rättsägare skall tillgodoses på bästa sätt. I de fall insättarna avled i Förintelsen är det som regel deras efterlevande som är rättsägare. För efterlevande till offer för Förintelsen kan särskilda svårigheter ha förelegat när det gällt att tillvarata sina rättigheter. Eftersom det kan ha varit särskilt komplicerat för dem att identifiera och lokalisera tillgångarna i fråga kan de också ha varit förhindrade att exempelvis avbryta preskriptionsfrister eller bevaka värdeutvecklingen avseende deponerade värdepapper. Dessa omständigheter kan sägas tala för att staten eller bankerna borde ha vidtagit särskilda åtgärder för att underlätta för de efterlevande att komma till sin rätt. Detta kunde exempelvis ha skett genom undantag i preskriptionslagen, genom lättnader i banksekretessen tillsammans med publicering av uppgifter om de banktillgångar som inte efterfrågats sedan krigsslutet eller genom förordnanden av s.k. gode män med uppgift att ta tillvara de efterlevandes intressen. Men det fanns också skäl som talade emot förslag om åtgärder av det slag som nämnts. Bland annat kunde anföras att det inte fanns något reellt behov av att förlänga preskriptionsfristerna, eftersom bankerna enligt praxis aldrig åberopar preskription mot efterlevande rättsägare. Vidare kunde det hävdas att skälen för en bibehållen banksekretess vägde tyngre än skälen mot, särskilt med hänsyn till att det inte var möjligt att skilja ut sådana herrelösa tillgångar som kan tänkas härröra från Förintelsens offer men också för att det från judiskt håll kunde finnas betänkligheter på grund av befarade negativa konskevenser av en publicering. Slutligen kunde den uppfattningen finnas att godmansförordnanden i praktiken innebar inskränkningar av rättsägarnas egna befogenheter och dessutom kunde vara kostsamma. Arvoden till gode män betalas i regel med de medel som förvaltas. Såvitt kommissionen kunnat finna ägnades de här diskuterade principiella frågeställningarna inte någon större uppmärksamhet från statens sida . Detta är anmärkningsvärt, särskilt mot bak- grund av de framställningar som gjordes från judiska organisationer . Kanske var det till följd av att nämnda frågor inte övervägdes och ventilerades tillfredsställande som de blev aktuella igen . Vad som sedan skedde var att bankerna, efter framställningarna från judiska organisationer och viss statlig inblandning, på eget initiativ bildade en fond för nazismens offer. 168 Danaarv och herrelösa tillgångar uppskattning av det sammanlagda värdet av sådana herrelösa tillgångar i svenska banker som kunde ha tillhört offer för Förintelsen. Fonden påverkade inte möjligheten för de efterlevande att fortfarande få betalt från bankerna. Fordringar, depåer, förvar och bankfack stod kvar. Fondbildningen i sig innebar alltså ingen förlust för de anhöriga till de Förintelsens offer som hade tillgångar i svenska banker, utan var ett frivilligt bidrag till andra människor som drabbats av nazisternas för- följelser. Debatten kom i stor utsträckning att kretsa kring frågan om hur fondbeloppet beräknades. Bland annat ifrågasattes huruvida ränta medräknades och huruvida verkligen samtliga tillgångar av aktuellt slag beaktades. Mot bakgrund av att fonden bildades på frivillig bas, utan att rättsägarnas anspråk beskars, kan kommissionen inte se att frågor som de nämnda numera bör tillmätas någon avgörande betydelse. Tyvärr måste det dock i efterhand konstateras att de utred- ningar som gjordes , under medverkan av flera departe- ment, Bankinspektionen, och bankerna, starkt bidrog till att teknikaliteterna kring fondbildningen kom att skymma frågan om hur ifrågavarande rättsägare skulle kunna tillgodoses. I stället för att diskutera den frågan ägnade man sig åt en långdragen och oklar hand- läggning kring frågan om villkoren för den fondbildning som gjordes till förmån för andra drabbade personer. Varken från bankernas eller från de statliga instansernas sida tog man exempelvis upp möjligheterna att underlätta för rättsägarna genom att offentliggöra uppgifter om försvunna kontohavare och depå- eller bankfacksinnehavare eller att förordna gode män. När det gäller bankernas hantering av enskilda rättsägares anspråk skall det först påpekas att kommissionen inte har sett några tecken på att bankerna underlåtit att betala rättmätiga fordringar. I den internationella debatten har det hävdats att banker ofta har ställt orimligt höga krav på bevisning om att en kontohavare avlidit i Förintelsen. Kommissionen instämmer i att det är olämpligt att driva sådana beviskrav för långt, men konstaterar att det inte är känt att någon svensk bank skulle ha kritiserats för sådant agerande i något fall. Bankerna har numera uttryckligen förklarat att de är beredda att göra undantag från den annars gällande principen att dokumentation om insättarens dödsfall skall presenteras. En annan sak är att det har kommit till kommissionens kännedom att det i åtminstone ett fall för har förekommit att en bank har agerat på ett olämpligt och okänsligt sätt vid bemötandet av en person som framställde frågor om eventuella herrelösa tillgångar som ägts av anhöriga. Kommissionens offentliggörande av listan över sådana banktillgångar som stått herrelösa sedan krigsslutet har lett till att, sent omsider, Danaarv och herrelösa tillgångar 169 utbetalningar i flera fall har kunnat göras till rättsägare som är efterlevande till offer för Förintelsen och som inte tidigare kände till att tillgångarna i fråga fanns. Därmed anser kommissionen att man från bankernas sida, med kommissionens hjälp, äntligen har gjort vad som kan krävas för att underlätta rättsägarnas möjlighet att uppmärksamma sina tillgångar. Bankerna har i sina kontakter med kommissionen och de personer som hört av sig efter publiceringen varit tillmötesgående och samarbetsvilliga. Man bör, enligt kommissionens bedömning, kunna utgå från att bankerna agerar så även vid prövningen av anspråk som ännu inte framförts eller handlagts. Sammanfattningsvis kan alltså följande konstateras. ·Frågan om vad som borde ske med herrelösa tillgångar i svenska banker togs inte i tillräcklig utsträckning på allvar av regeringen och bankerna närmast efter kriget. ·När frågan togs upp var handläggningen långdragen och oklar. Den ledde till stor missbelåtenhet från judisk sida. ·Kommissionen har inte funnit något tecken på att någon bank har underlåtit att betala någon rättmätig fordran, som varit herrelös. ·Bankerna har , under kommissionens arbete, gjort vad som kan krävas för att söka rättsägarna. 4.5.3Övriga herrelösa tillgångar i försäkringsbolag m.m. Danaarven och andra tillgodohavanden hos banker har behandlats ovan. Den följande framställningen avser således endast herrelösa tillgångar av annat slag, dvs. sådana tillgångar som privatpersoner kan ha anspråk på hos andra institutioner. Om det i finns några herrelösa försäkringsfordringar grundade på avtal som tecknats av offer för Förintelsen bör dessa naturligtvis i möjligaste mån tillfalla respektive rättsägare. Kommissionens utredningar har emellertid gett vid handen att sannolikheten är mycket liten för att sådana tillgångar faktiskt finns. Endast livförsäkringsfordringar kan ha blivit herrelösa. Svenska för- säkringsföretag torde över huvud taget inte ha haft något intresse av att ingå livförsäkringsavtal med personer som var bosatta utomlands. Varken de uppgifter som inhämtats från försäk- 170 Danaarv och herrelösa tillgångar ringsföretag som var verksamma , verkställda stick- provskontroller i bevarat arkivmaterial eller några uppgifter i övrigt tyder på att det i skulle förekomma försäkringsfordringar som blivit herrelösa till följd av naziförföljelserna. Det kan emellertid inte uteslutas att något enstaka fall förekommit. Egendom som deponerats hos utlandsmyndigheter Kommissionens arbete har visat att det förekom att judar som var bosatta i utlandet deponerade tillgångar på svenska utlandsmyndigheter. Det kan inte uteslutas att sådana tillgångar blev herrelösa till följd av naziförföljelserna och att de i några fall finns kvar i statens besittning, på myndigheterna i fråga eller i andra lokaler, eller har avyttrats. Att det kan förhålla sig så har inte uppmärksammats innan kommissionen lät göra de utredningar som ovan redovisats. Kommissionen har emellertid inte haft möjlighet att hinna med att göra en fullständig kartläggning av i vad mån det faktiskt förhåller sig så att herrelösa tillgångar av judiskt ursprung finns i statens besittning eller har sålts. Genomförandet av en sådan utredning måste ske i samarbete med företrädare för de lokala myndigheterna. Det kan förutses att den är arbetskrävande. Till skillnad från vad som är fallet när det gäller banktillgångar finns ingen tidigare utredning att utgå från. Kommissionen anser emellertid att en utredning i annat sammanhang måste göras. Eventuell egendom hos transportbolag, revisorer och advokater Det kan naturligtvis ha förekommit att transportbolag, revisorer eller advokater i haft om hand egendom som blivit herrelös till följd av att ägaren avlidit i Förintelsen. Möjligheten att utreda huruvida så var fallet visade sig vara synnerligen begränsad . Efter förnyade kontakter med branschorganisationerna och med de familjer som hör till de judiska församlingarna i måste kommissionen tyvärr konstatera att det är mycket svårt att komma närmare sanningen härvidlag. I ett moraliskt perspektiv är det beklagligt att vissa rättsägare sent eller ännu inte fått kännedom om tillgångar som blivit herrelösa till följd av Förintelsen. Minst lika beklaglig är risken för att vissa rättsägare helt Danaarv och herrelösa tillgångar 171 kan ha gått miste om sin möjlighet att framställa anspråk. Kommissionen förutsätter att regeringen initierar sådana åtgärder som krävs för att bringa moralisk upprättelse åt de berörda. Kommissionens uppdrag avser judiskt ägd egendom som kommit i svensk besittning i samband med de nazistiska förföljelserna före och under . Sådana förföljelser ägde inledningsvis i huvudsak rum i Nazityskland, men senare också i de områden som ockuperats av Nazityskland. I fråga om affärstransaktioner har kom- missionen funnit det lämpligt att fokusera sina undersökningar främst till näringslivets förhållande till Nazityskland. Dock har också sådant noterats som har att göra med relationen till de ockuperade länderna. Utgångspunkten för den avvägningen har varit att Nazityskland i huvudsak kontrollerade affärsförhållandena mellan de ockuperade om- rådena och utlandet. Skeendet i , där även delar av den judiska befolkningen utsattes för visst förtryck från den sovjetiska ockupations- maktens sida – före den nazityska ockupationen 1941-44 – har kommissionen inte närmare analyserat. Den s.k. ariseringen innebar att judarna tvingades ut ur det tyska näringslivet. Andra tog deras platser. Eftersom handelsutbytet mellan och Nazityskland var omfattande, var det sannolikt också rela- tivt vanligt förekommande att judiskt ägda företag som utsattes för arisering hade affärskontakter i . Kommissionen har sökt efter information om hur relationer av det slaget utvecklade sig. Fortsatte man exempelvis sina affärskontakter med det ariserade företaget som om ingenting hade hänt? Redan hotet om arisering förmådde åtskilliga judiska företagare att försöka föra sina tillgångar i säkerhet, kanske genom att överlåta dem till eller anförtro dem åt utländska affärsbekanta. Kommissionen har försökt ta reda på om egendom av judiskt ursprung kom till i sådana sammanhang. Även i samband med att nazisterna slutligen tvingade ut judar ur näringslivet kan det ha förekommit att varulager m.m., som i detta sammanhang tagits i beslag eller övergått i icke-judisk ägo, såldes till svenska näringsidkare i eller i de nazidominerade områdena. Kommissionen har strävat efter att klarlägga om och på vad sätt detta kan ha skett. Tillgänglig historisk forskning har belyst ariseringsprocessen som sådan,1 men inte gett kommissionen svar på de ställda frågorna. Därför har kommissionen, i enlighet med regeringens uttryckliga direktiv, i egen regi ombesörjt omfattande studier i privata och offentliga arkiv. Det har då av följande skäl visat sig vara förenat med avsevärda svårigheter att finna information om affärsrelationer av nämnt slag. För det första har kommissionens forskning främst utgått från svenska arkiv, eftersom syftet varit att kartlägga vad som skett i . I de svenska arkiv som undersökts framgår ofta affärspartnernas hemvistland. Men det finns sällan uppgifter om huruvida judiskt ursprung föreligger. Skiljelinjen mellan s.k. judiska företag och andra var en naztiysk konstruktion, som inte i sig hade någon direkt betydelse för svenska företagare. För det andra hade ariseringsprocessen åtminstone till en början till stor del formellt frivillig karaktär. Den nazityska statens påtryckningar och lagstiftning syftade i första hand till att förmå de förföljda företagarna att på egen hand sälja eller avveckla sina företag. Många gjorde också så. I dessa fall kan man inte vänta sig att, ens i tyska dokument, finna uppgifter om att arisering skett. För det tredje är bevisfrågorna svårbedömda i fall som dessa. Även när det är möjligt att klarlägga ett judiskt ursprung kan det vara svårt att utifrån tillgänglig information i efterhand säkert avgöra om det är till följd av nazistisk förföljelse som en viss bestämd egendom har kommit ur sin judiska ägares händer, även om detta kan presumeras vara sanningen i flertalet fall. Kommissionens arkivstudier avseende eventuella egendoms-över- föringar inom ramen för sedvanlig affärsverksamhet har främst bedrivits i de stora svenska affärsbankernas arkiv, varvid Wallenbergsarkivet2 med handlingar från ägnats särskilt ingående uppmärksamhet. Detta mot bakgrund särskilt av att innehåller dokument som speglar bröderna centrala positioner vad gäller svensk utrikeshandel under . var dessutom ledande i fråga om finansiella transaktioner med utlandet. Dess arkiv är bäst bevarade bankarkiv. Materialgenomgångar harutförts av kommissionens sakkunnige . . Studier i arkivet har dessutom utförts av kommissionens sakkunniga och av den särskilt anlitade 1Saul Friedländer, Nazi & The Jews : The Years of Persecution 1933- 39, 1997 och där anförd litteratur. 2Arkivet beskrivs i kapitel 3. uppdragstagaren biträdande professorn emeritus . De nämnda har alla ingått i en arbetsgrupp för affärsverksamhet under ledning av kommissionsledamoten . har stått öppet för samtliga kommissionsmedarbetare. För granskningsarbete avseende Skandinaviska Bankens arkiv har kommissionen anlitat professorn emeritus . Vad gäller arkiv har docenten arbetat för kom- missionen. Med hjälp av en rad andra uppdragstagare (se bilaga 3) har kom- missionen i fråga om affärsverksamhet dessutom genomfört studier i arkiven efter och ett antal myndigheter, varav främst bör nämnas Valutakontoret, , , , Flyktkapitalbyrån och Säkerhetspolisen. Dessutom har kommissionen tagit del av vissa amerikanska doku- ment, främst från CIA:s föregångare OSS. I affärsbankernas arkiv återfinns endast sällan information om huru- vida kunder och affärspartners är judiska. I åberopas judiskt ursprung i åtskilliga inlagor från berörda personer, men som också kommer att framgå av kapitel 7 är det svårt att utifrån dessa inlagor skaffa sig en säker bild av vad som egentligen förekommit. När det gäller detta arkivmaterial måste man också hålla i minnet att faktorn judiskt ursprung inte i sig hade någon omedelbar betydelse för de bedömningar myndigheten hade att göra. Säkerhetspolisens samlingar är behäftade med likartade brister. De amerikanska dokumenten, slutligen, är i huvudsak tämligen okritiska rapporter med inriktning att redovisa misstankar om överföringar till av tyskt flyktkapital i allmänhet, vilket alltså är en fråga som kommissionen inte har att behandla i vidare mån än vad avser tillgångar av judiskt ursprung. Kommissionen har vidare varit i kontakt med större svenska bolag som vid tiden för hade dotterbolag i nazidominerade områden. Dessutom har kommissionen och dess medarbetare haft tillfälle att inhämta information från dels den framstående Förintelseforskaren professor i , dels par personer som var yrkesverksamma inom det svenska näringslivet vid den aktuella tiden. Slutligen bör det nämnas att allmän kunskap om överföringar av judiskt ägda tillgångar till efterfrågats dels i det frågeformulär som riktats till alla medlemmar i de judiska församlingarna, dels i den medialt mycket uppmärksammade annons som publicerades i . Den information kommissionen fick avsåg dock inte svenska näringsidkares relationer till ariserade företag. 5.2Ariseringen av näringslivet i Nazityskland tvingades judarna ut ur det tyska näringslivet. Nazisterna strävade efter att ställa tyska företag helt under arisk kontroll och ledning. Den s.k. ariseringen innebar en genom- gripande omstrukturering av det tyska näringslivet.