sou · GNB3146d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Det anses allmänt att det är omöjligt att bedriva renskötsel i områden där det finns en fast vargstam. Det som skiljer vargen från de andra rovdjuren är att den gör skada inte bara genom att den river renar. Var- gen jagar på ett sådant sätt att renhjordarna kan flyttas och splittras under jakten. Därför menar många renskötare att vargen skapar mycket och tidsödande extra arbete. Hjordarna måste samlas och flyttas. De jagade renarna kan också blandas med renar från andra samebyar. Då tillkommer arbetet med att skilja renarna åt. Det kan också hända att det blir omöjligt att få ihop renarna igen efter ett vargangrepp. Kon- sekvensen kan då bli att renarna hamnar på omöjliga platser med svält- död som följd. finns endast ett fåtal vargar i renskötselområdet men första hälft har föryngring skett . De problem med varg som kommit till vår kännedom har rört djur som mer tillfälligt har uppehå llit sig i områden där det funnits renar. Det kan ha rört sig om vargar som kommit söderifrån eller om djur som invandrat från den finsk-ryska populationen. Om den skandinaviska vargstammen fortsätter att utvecklas på det sätt som skett kommer vargen att uppträda allt oftare inom renskötselområdet. Enligt bedömningar av forskare verksamma inom vargforskningsprojektet vid är det bara en tidsfråga innan det finns föryngringar och alltså familjegr upper inom renskötselområdet, såvida inte människan griper in och styr utvecklingen. De flesta är överens om att kungsörnen orsakar skada bland renarna och att den främst tar små kalvar. Däremot råder olika meningar om i vilken utsträckning det sker och huruvida det särskilt är sjuka och svaga kalvar som drabbas. Från renskötarhåll har vi fått uppgifter om att det finns tecken på att skador orsakade av kungsörn ökat . Bland annat har det sagts att det på vissa håll samlats ovanligt många kungsörnar vid kalvningslanden. Andra har också sagt att antalet vajor som förlorat sina kalvar innan kalvmärkningen varit ovanligt stort. Det har också förekommit uppgifter från renskötare om att vuxna renar haft skador runt ögonen, vilket skulle tyda på att de attackerats av örn. Ett förhållande som bidrar till konflikten mellan rennäringen och rov- djuren är att jakt på rovdjur endast tillåts i begränsad omfattning. Många renskötare ser sig därigenom försatta i en situation där de inte kan göra något för att styra utvecklingen. Skadorna ökar utan att de tillåts ingripa. Förutom att jakten har en konkret betydelse tycker många renskötare att den även har en psykologisk effekt. Om man får skjuta något eller några rovdjur så har man åtminstone en möjlighet att påverka sin situation. Det blir då lättare att acceptera de rovdjur som ändå finns. En särskild fråga är möjligheterna att bedriva skyddsjakt utan före- gående beslut av . För många tycks det vara oklart när man har rätt att döda ett angripande rovdjur. Och om man använder den rätt man har att döda ett angripande djur blir resultatet regelmässigt en polisutredning, vilket upplevs som obehagligt. tillåter numera skyddsjakt på ett visst antal björnar. fick 55 björnar skjutas i landet som helhet. Från renskötarhåll hävdas ofta att det är ett för litet antal som får skjutas. Många renskötare anser också att björnar inte fälls på de platser där de gör skada för rennäringen. Antalet björnar som får skjutas fördelas huvudsakligen länsvis, dvs. att ett visst antal får skjutas i ett visst län. Renskötarna menar att områdena skulle preciseras mera. Då skulle avskjutningen kunna styras till de områden där björnarna gör mest skada. Också när det gäller lo tillåter numera skyddsjakt. har det i landet som helhet rört sig om om- kring 160 djur , varav omkring 120 i renskötselområdet. Inom renskötselområdet har kvoten långt ifrån fyllts. SOU 1999:146 Konflikter 101 man att detta beror på flera olika faktorer. För det första så menar man att lodjursjakt är så tidskrävande att man helt enkelt inte hinner lägga ner den tid som behövs. Man anser också att jakten med kulvapen endast är tillåten då det är som mest snö, vilket gör det svårt att använda hund. Man får heller inte använda snöskoter i den utsträckning som man tycker är nödvändigt för att göra jakten effektiv. Fällfångst har endast varit effektiv på vissa platser. På grund av svårigheterna med lojakten anser många renskötare att statliga jägare bör sköta avskjutningen. För att kunna göra jakten mer effektiv har vissa samebyar i sina ansökningar om skyddsjakt begärt att få tillstånd att jaga från helikopter. har tillåtit skyddsjakt på järv i mycket begränsad omfattning. När det gäller varg har det inte tillåtits någon skyddsjakt inom renskötselområdet. På örn har det inte tillåtits någon skyddsjakt. I förslaget till nytt ersättningssystem för rovdjursrivna renar talas om hur många rovdjursföryngringar en sameby skall behöva tåla, s.k. toleransnivåer (avsnitt 8). Bland renskötarna är det många som ser för- slaget som en överenskommelse mellan myndigheterna. Många anser att svikit överenskommelsen genom att inte tillåta skyddsjakt i sådan omfattning att rovdjursantalet kunnat hållas på den nivå som man sagt. har dock den rapporterade avskjutningen av lo inte nått upp till de tillåtna kvoterna. Skyddsjakten är begränsad och förknippad med svårigheter. Det får därför stor betydelse i vad mån rovdjursförluster ersätts. Som nämndes inledningsvis betalar staten ut ersättningar för rovdjursförluster. Det nuvarande ersättningssystemet finns beskrivet i avsnitt 8. Det huvud- sakliga syftet med att betala ersättningar är att ge renägarna en skälig ersättning för förlusterna och det merarbete de skapar. Detta hoppas man i sin tur medför att konflikterna på grund av skadorna om inte för- svinner, så i varje fall minskar. Därtill är tanken med det nuvarande ersättningssystemets utformning att det skall stimulera till förebyggande åtgärder och även bidra till en mer positiv syn på rovdjursförekomst. Ersättningssystemet innebär att man utifrån rovdjursförekomsten i varje sameby fastställer hur stor ersättning samebyn skall få. Den verk- liga förlusten av renar har som huvudregel inte någon betydelse. Det antal renar som räknas fram skall också vara högre än de verkliga för- lusterna. Meningen är att bl.a. merarbete på grund av rovdjursförluster på så vis skall ersättas. 102 Konflikter SOU 1999:146 De allra flesta renägare vi träffat har ansett att det nuvarande ersätt- ningssystemet i princip är bra. Men det finns ett stort missnöje med de ersättningsbelopp som betalas. Från renägarhåll hävdas att det belopp som betalas per ren enligt systemet är långt under det verkliga värdet. Detta har bidragit till att skärpa konflikten mellan rennäringen och rov- djuren. Toleransen ökar inte när ersättningen inte motsvarar vad man menar att man har anledning att kräva. Det belopp som för ett visst år skall användas till ersättningar anslås i förväg. Statsbudgeten för t.ex. 1999 fastställdes . Detta innebär att storleken av den totala ersättningen bestäms innan man gjort de rovdjursinventeringar som ligger till grund för fördelningen mellan samebyarna av totalbeloppet. Det kan då inträffa att rovdjursförekomsten i renskötselområdet som helhet ökar utan att det totala ersättningsbeloppet ökat i motsvarande grad. Följden blir då att ersättningen per ren enligt systemet minskar. Att totalbeloppet är bestämt i förväg för också med sig att en stor rovdjursförekomst i en sameby innebär att det blir mindre pengar till de andra. Bristerna på flexibilitet har hos många renägare skapat misstro mot systemet, vilket i sin tur bidrar till att skapa en negativ inställning till rovdjuren. Ersättningssystemet kan också skapa konflikter mellan samebyar. Tvister kan uppstå om vilken by som skall få t illgodoräkna sig en viss rovdjursförekomst. Systemet kan också medföra att det uppstår kon- flikter mellan olika regioner. I t.ex. är lodjuret vanligare än längre norrut. En loföryngring ger lika stor ersättning som en järvför- yngring. I byar längre norrut där järven är det stora problemet kan det upplevas som om de sydliga byarna gynnas på ett orättvist sätt. Efter- som järven inte är lika talrik som lon blir den totala ersättningen för järv lägre än den totala loersättningen. Det kan då finnas ett intresse från nordliga byar att verka för att lodjuret ersätts med värdet av ett mindre antal renar än järven. Missnöjet med ersättningssystemet har inte bara betydelse för ren- ägarnas syn på rovdjuren och rovdjursförlusterna. Det är också en grund för misstro mot regeringen, som anses ha ansvaret för att inte tillräckligt mycket pengar avsätts för att täcka rovdjursförlusterna. Systemet har också varit utgångspunkt för kritik mot Naturvårds- verket, som tillsammans med tog fram förslaget till nytt ersättningssystem. Kritiken gäller både frågan om ersättningsbeloppens storlek och frågan om hur många rovdjursföryngringar en sameby måste tåla. När det gäller tamdjursskötseln, förutom rennäringen, finns det anled- ning att i detta sammanhang skilja på vad som kan kallas vanlig djur- hållning och fäbodbruket. Med vanlig djurhållning avser vi sådan där man håller djuren inom stängsel på hagmarker i anslutning till en gård. Fäbodbruket däremot bygger på att man har djur på bete i skogen. Ofta går djuren fritt men det förekommer också att man har dem inom stäng- sel. För de flesta fäbodbrukare är djurhållningen en binäring. Genom att driva fäbodar bevarar man också en kultur och bidrar till att hålla landskapet öppet. Många fäbodbrukare får del av EU:s jordbruksstöd just för att hålla landskapet öppet. Det är svårt att få fram exakta uppgifter om fäbodbrukets omfatt- ning. Vi har i kontakter med fått uppgift om att det i länet finns minst 75 fäbodar i bruk. Enligt föreningen gick ca 600 nötdjur inklusive kalvar, ca 500 får och ca 140 getter på fritt skogsbete i . Fäbodar finns även i , , och . Även i finns enstaka fäbodar. Vårt intryck är att rovdjursförekomsten inte orsakat några mer utbredda konflikter med tamdjursskötseln. Förklaringen ligger förmod- ligen i att länsstyrelserna kunnat stödja tamdjursägarna och lämna bidrag till effektiva förebyggande åtgärder. De skador som ändå uppstått har i stor utsträckning kunnat ersättas. Fäbodbruket har en något speciell situation. Förekomst av rovdjur kan påtagligt inskränka möjligheterna att hålla djur på fritt bete i skogen. Många fäbodar ligger också på platser med lämpliga miljöer för rovdjur. är problemen med rovdjursskador visserligen generellt sett begränsade. Det finns emellertid en utbredd oro för vad de växande rovdjursstammarna kan innebära . Mellan rovdjur och jaktintressen uppstår konflikter främst av två skäl. För det första kan jägarna uppfatta r ovdjuren som konkurrenter om vissa bytesdjur. För det andra förekommer det att främst varg men även björn och lo angriper jakthundar som används för jakt på andra arter. Dessutom kan rovdjursförekomst även skapa andra typer av konflikter, som rör värdet av jakträtten. Om rovdjuren orsakar, eller anses orsaka, minskningar av t.ex. älg- och rådjursstammarna minskar jakträttens värde, vilket i sin tur kan innebära att priserna på fastigheter och jakt- arrenden kan sjunka. Markägaren förlorar då inkomster eller i varje fall 104 Konflikter SOU 1999:146 möjligheter till inkomster. Och för den jägare som har ett löpande lång- siktigt arrendeavtal ändras förutsättningarna på motsvarande sätt. Vär- det av det han eller hon arrenderat minskar. För de flesta svenska jägare är jakten ett fritidsnöje. För en stor grupp ger den också ett viktigt tillskott till hushållsekonomin. Framför allt i glesbygden är jakten för många också en väsentlig del av livsstilen Detta innebär att de konflikter som uppstår på grund av rovdjursförekomst kan få en mycket stark laddning. Försök har gjorts att ekonomiskt värdera jakten. presenterat siffror från en undersökning som gjordes Undersökningen visade att det totala jakt- värdet av de svenska viltstammarna då uppgick till 1,5 m iljarder kronor. Av detta utgjordes av rekreationsvärde och av köttvärde. Utifrån de principer som användes vid undersökningen skulle jaktvärdet för enbart älg 1997 kunna uppskattas till 1,1 m iljarder kr, enligt . När det gäller konflikter mellan jägare och rovdjur tycks skillnaderna vara stora mellan olika delar av landet. Konflikterna är starkast i de södra delarna av rovdjurens nuvarande utbredningsområde. Vårt intryck är att de är starkast i området runt sydvästra delarna av , och västra delarna av län samt i , dvs. områden dit rovdjuren återkommit och där en stor del av vargstam och även täta stammar av lo finns. I området finns alla de typer av konflikter vi beskrev inledningsvis. När man sedan kommer längre norrut verkar konflikterna inte vara lika uttalade. När det gäller lodjuret är den främsta konfliktorsaken de minskande stammarna av rådjur. På många håll anser jägare att lodjuret bär största skulden till detta. Främst i , , och Väst- manlands län har detta lett till krav på ökad jakt på lo. Även i Gävle- borgs och liksom i menar många att lojakten bör öka. Även om jägare också i och längre norrut anser att lodjuret avsevärt påverkat rådjursförekomsten tycks det där inte betraktas som ett lika stort problem som längre söderut. En förklaring kan vara att rådjuret har en mindre betydelsefull ställning som jaktbart vilt ju längre norrut man kommer. Det står klart att lodjuren särskilt i och norra har bidragit till minskade stammar av rådjur. Även andra faktorer spelar in (avsnitt 4.2). För många jägare finns det en positiv sida av den ökande lostammen. Lodjuret erbjuder jaktmöjligheter och anses ha ett högt trofévärde. Även det förhållandet att lodjuret tar räv ses av jägare som något positivt eftersom räven i stor utsträckning tar rådjurskid. Detta komplicerar även frågan om lodjurets påverkan på rådjursstammarna. SOU 1999:146 Konflikter 105 När det sedan gäller vargen anser många jägare, åtminstone i och , att vargen har del i minskningen av rådjurs- stammen. Trots detta verkar det inte som konflikten är lika stor som beträffande lodjuret. Däremot finns det de som har jaktmarker inom vargrevir som menar att älgstammen påverkats i hög grad. Den oro och ilska som detta skapar har förstärkts av att det från stora skogsbolag, som arrenderar ut stora områden till jaktklubbar, kan komma krav på att älgstammen skall minskas till kanske hälften av den nuvarande nivån. betydande skador på bl.a. ungskogen, vilket leder till pro- duktionsbortfall. Den hindrar också lövträd från att växa upp i skogar som annars domineras av barrträd och motverkar på så sätt skogsbola- gens strävan att få en mer blandad skog. Från jägarhåll menar man att konsekvensen av en minskad älgstam kan bli att avkastningen räcker till vargen men inte till jägarna. Den största konflikten mellan jägare och varg uppstår till följd av att det händer att vargar tar hundar. Det har då främst rört sig om hundar som antingen använts vid jakt eller som tränats eller deltagit i jaktprov. Vargangreppen har skapat stor oro och mycket negativa reaktioner bland vissa grupper av jägare. Konflikten har stärkts av att reglerna om skyddsjakt inte ger en hundägare rätt att döda en varg som angriper hans eller hennes hund, såvida ägaren inte fått tillstånd från . Dessutom var det inte möjligt att få ersättning från staten för hundar som kunnat försäkras. kan ersättning betalas oavsett möjligheterna att teckna en försäkring men det tycks inte ha minskat konflikten. I landet som helhet är det visserligen långt vanligare att jakthundar vådaskjuts av jägare än att de angrips av varg. Och än vanligare är det att de dödas eller skadas i trafiken. Men även om problemet med varg- angrepp i detta perspektiv är litet är angreppet naturligtvis allvarligt för hundens ägare. Vargangreppen förekommer också i glest bebyggda områden där trafiken inte utgör en stor fara. I dessa områden kan alltså vargangrepp relativt sett utgöra en större risk än i andra områden. Dessutom anses angreppen utgöra ett hot mot jakt med lös- hund, vilken har djupa traditioner i . Ett sätt att förebygga skador skulle annars vara att jaga med hund i band. Flera jaktformer kräver emellertid en lös hund som rör sig långt från föraren. Det gäller t.ex. harjakt med stövare och vissa former av jakt på bl.a. älg, rådjur och skogsfågel. Många jägare menar också att i de fall löshund kan ersättas med kopplad hund så blir jakten mindre effektiv. Även björnen har älg som bytesdjur. Men någon större konflikt av den anledningen tycks ändå inte finnas runt björnföre- komsten. Synen på björnen tycks istället vara i grunden positiv bland Den positiva synen stärks säkert av att björnen anses vara ett intressant jaktobjekt. Från vissa håll har emellertid framhållits att man inte kan acceptera att björnstammen ökar i sådan grad att den påtagligt påverkar älgstammen negativt. Beträffande järv och kungsörn finns ingen konflikt med jaktintres- sena. De stora skogsbolagen upplåter jaktarrenden på stora områden. I förslag till åtgärdsprogram för de stora rovdjurs- arterna som presenterades 1998 framfördes förslaget att bolagen bör anpassa arrendeavgifterna till att rovdjursförekomsten ökat och till- gången på jaktbart vilt därmed minskat. På så sätt skulle bolagen kunna ta ett ansvar för den biologiska mångfalden. Från bolagens sida har det ifrågasatts om det är deras uppgift att på detta sätt bekosta r ovdjurs- politiken. Många jägare är emellertid av den åsikten att en stor rov- djursförekomst måste påverka arrendena. Särskilt om bolagen radikalt vill minska älgstammen för att minska skogsskadorna anser många att arrendena bör sänkas avsevärt. Långt ifrån alla jägare ser ett motstående intresse i rovdjursföre- komst, vilket väl framgår av undersökningen av attityder till varg. Många ser det t.ex. som en del av den ekologiska balansen att rovdjuren minskar rådjursstammarna till en nivå som uppfattas som naturlig. Att vargen är ett hot för jakthundar kan också ses som naturligt. Jakthundar lever ett farligt liv och vargen är en fara bland andra. Det förekommer olaglig jakt, dvs. jaktbrott på björn, järv, lo, varg och kungsörn. begås jaktbrotten med grymma metoder. Ofta kan detta säkerligen förklaras av att förövaren griper tillfället i flykten och då inte har tillgång till vanliga jaktvapen. Andra gånger kan det förklaras av att förövaren måste använda metoder som annars inte är tillåtna för att minska risken för upptäckt. Och i den mån vanliga jakt- liga metoder används finns det anledning att tro att man uppträder på ett sätt som man inte gör vid vanlig jakt. Man kanske utnyttjar också dåliga skottillfällen och man gör knappast några ansträngningar för att hitta skadskjutna djur. Berättelser och rapporter om olaglig jakt med hjälp av snöskoter återkommer ständigt. Ofta handlar det om djur som spåras och jagas långa sträckor med hjälp av skoter innan de skjuts, körs över eller dödas på annat sätt. Här kan nämnas ett par exempel. SOU 1999:146 Konflikter 107 en olaglig björnjakt i stor uppmärksamhet i massmedia över hela landet. En björnhona och hennes ungar har förföljts av snöskotrar i innan de dödades. i (brev till miljöministern, dnr 2719–5471/99) om en olaglig jakt på järv. naturbevakare hade kunnat spåra en skoterjakt i naturreservat. Järven hade förföljts och körts över fyra–sex gånger och slutligen skjutits med hagelgevär. Fällor tycks ofta komma till användning. Från i Väs- terbotten har man rapporterat att man bara /99 hittat tre fällor som varit avsedda för järv. Fällorna hittades i naturreservat. Naturbevakarna har också spårat trebenta järvar. Det är högst sannolikt järvar som fastnat i saxar och sedan gnagt av sig benet för att komma loss. Också i Sösjö i hittades saxar gillrade både för järv och kungsörn. Gift tycks också komma till användning. I har Natur- vårdsverket hittat förgiftade beten som varit utlagda på sådant sätt att syftet uppenbart varit att förgifta varg. Och tvingades poli- sen i att avliva två kungsörnar som visade tydliga tecken på för- giftning. I det fallet har dock inte kunnat vare sig bekräfta eller dementera att örnarna verkligen var för- giftade. När det gäller kungsörn har vi också mött många påståenden om störningar under häckningen. De vuxna fåglarna klarar sig då men äggen kallnar eller så dör ungarna. Det har också förekommit fall där man sågat ned eller bränt träd med kungsörnsbon. inkom ett anonymt brev till . Brevskrivaren förklarade att man från till börjat lägga ut förgiftade beten för varg. I brevet sades också att det fanns en fördel med att skjuta varg med helmantlade kulor. Vargen dör då inte utan hinner lämna skottplatsen, vilket minskar riskerna för upptäckt. Till viss del bekräftades brevets innehåll genom ett telefonsamtal till verket dagen efter att brevet inkommit. En kvinna ringde och berättade att hennes hund förgiftats och dött av glykolför- giftat kött som den hittat i skogen. fick sedan från en veterinär bekräftelse på att hunden verkligen dött av glykolförgiftning. Det är svårt att uppskatta omfattningen av jaktbrotten avseende stora rovdjur och kungsörn. För att göra detta skulle man kunna utnyttja brottsstatistiken. Med utgångspunkt i statistiken skulle man kunna få fram uppgifter om domar och anmälningar. Detta skulle emellertid kräva en omfattande arbetsinsats eftersom statistiken inte i sig innehåller tillräckliga uppgifter för att identifiera brott som innefattar olaglig jakt på rovdjur. Man skulle vara tvungen att kontrollera varje enskild anmälan och dom angående jaktbrott för att se om de avsåg rovdjur. De uppgifter man skulle få fram skulle inte heller kunna anses spegla omfattningen av den totala brottsligheten. När det gäller björn, lo och järv har vi därför valt att vända oss till de forskningsprojekt som pågår beträffande dessa arter. Projekten har utifrån uppgifter om djur försedda med radiosändare kunnat göra upp- skattningar och dra slutsatser beträffande den olagliga jakten. Rapporterna från projekten har lagts in som bilaga 5–7 i bilagedelen. har ännu inte pågått så länge att det varit meningsfullt att inhämta en rapport därifrån. Beträffande vargen har vi istället tagit upp uppgifter som vi fått fram på andra sätt. När det gäller kungsörnen vill vi främst hänvisa till de uppgifter vi fått från . Uppgifterna finns i en rapport från honom som tagits in som bilaga 1 i bilagedelen. Skandinaviska björnprojektet bedriver sin forskning i trakten av i norr och en stor del av norra i söder. I det norra området har man –98 försett totalt 90 björnar med radiosändare. I det södra är antalet 117. Forskarna i projektet har beräknat hur stor andel av de sändarför- sedda björnarna som dödats genom olaglig jakt. Man har då bedömt hur många björnar som man förlorat kontakten med under sådan omständigheter att det finns anledning att misstänka att de dödats olag- ligt. Slutsatsen blev att uppskattningsvis av de sändarförsedda björnarna i det norra och i det södra området dödats olagligt. För det norra områdets del innebär det att andelen olagligt dödade björnar var nästan så stor som andelen lagligt dödade. I det södra området var andelen olagligt dödade hälften så stor som de lagligt dödade. Forskarna anser att uppskattningarna av den olagliga jakten snarare är för låga än för höga. De tror också, i varje fall beträffande det norra området, att den olagliga jakten är större utanför de områden där de bedriver sin forskning. Enligt forskarna finns det beträffande det södra området rykten som säger att tjuvjägare kunnat pejla björnar, vilket skulle öka risken för projektets björnar. Forskarnas slutsats är att den olagliga jakten är mest allvarlig i fjäll- områden med renskötsel och att den olagliga jakten fått antalet honor där att minska. I det södra området verkar den olagliga jakten inte utgöra något hot mot populationen. arbetar med sändarförsedda järvar i Sarekområdet. hade 76 järvar märkts. Analyserna av den olagliga jakten är baserade på 73 individer.