sou · GNB3132d1 · 2000-01-01 00:00:00 — 2.Medborgarna blir åskådare och möter politiken som ett flöde av bilder och budskap. 3.Det som händer i TV, och då inte minst politikernas agerande i TV, präglar valrörelsen som helhet genom den uppmärksamhet som dessa TV-program får i andra medier. Som Postman (1986) och andra visat förändrar televisionen kom- munikationens (så även den politiska kommunikationens) karaktär. De tre punkterna ovan handlar om detta. Vi skall här ta upp punkt två och tre. Exempel på punkt ett återkommer på olika ställen i detta kapitel. Vi kan också hänvisa till en annan studie av valrörelsen (och 1999), samt till annan litteratur där detta beskrivits mycket väl (Altheide och Snow 1991, Postman 1986). Innan vi går in på dessa två punkter vill vi göra en tydlig markering. Analysen skall inte tolkas som en kritik mot TV-mediet i sig. TV har som andra medier och kommunikationsformer vissa särskiljande egenskaper som ger både för- och nackdelar, möjligheter och begränsningar. Däremot kan det finnas skäl att kritiskt reflektera över vad som händer i en situation då medborgarna möter politiken främst i egenskap av åskådare och mediekonsumenter som andra former för politiskt deltagande och politiska samtal marginaliseras. Politiken som ett flöde av bilder och budskap I studie i denna bok kommer ungdomar till tals som beskriver politiken som rörig, som en soppa, som käbbel och tjafs. De tycker att det är svårt att se de reella politiska alternativen och tycks vara missnöjda med den information de får. Trots (eller kanske tack vare) tillgången till riklig information tycks osäkerheten bland ungdomarna vara stor (se även och 1998). Vad är dessa upplevelser ett uttryck för? Till en del är osäkerheten kanske typisk för yngre väljare. Säkert kan den också hänga ihop med de förhållanden som vi beskrivit i avsnittet ovan, bristen på tydligt värderingsskiljande sakfrågor i valrörelsen. Men frågan är om inte ungdomarnas röster också är uttryck för de särskilda relationer NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS som etableras mellan medborgare och politik inom ramen för TV- mediet (och den senmoderna mediekulturen generellt). Hur kan det komma sig att politiken inte blir begriplig och tydlig trots journalistikens och de politiska partiernas mycket omfattande satsningar under en valrörelse? Det kan naturligtvis bero på att po- litik är komplicerat och svårt att göra begripligt med enkla budskap, eller att partierna av strategiska skäl undviker att tydligt ta ställning, eller att skillnaderna mellan partierna inte är så stora. Men är det hela sanningen? När politiker själva uttalar sig tycks de ofta dra slut- satsen att de måste bli mer tydliga. Men partierna har under valrö- relse efter valrörelse strävat efter att vara tydliga, de har blivit mer och mer professionella i sitt kampanjarbete, och lika fullt tycks många människor vara otillfredsställda med den information de får. Vi vill föreslå en annan mer socialpsykologisk förklaring: Medbor- garnas erfarenheter och föreställningar om politiken hänger intimt samman med medborgarnas roll i det politiska samtalet. Låt oss för enkelhetens skull tänka oss två i grunden olika former av politiska samtal vilka ger medborgarna olika roller: 1.Politik som meningsfullt socialt handlande; medborgarna deltar aktivt i det politiska samtalet. 2.Politik som flyktiga bilder och budskap; medborgarna är åskåda- re. Att delta är att handla, att vara aktivt engagerad. Detta kan ske i olika former, genom engagemang i politiska partier, sociala rörelser och opinionsbildning, genom att delta aktivt i politiska samtal i hemmet eller i offentliga sammanhang. Att samtala är en form av handling. Genom deltagandet integreras politiken i den egna var- dagsverkligheten och får en innebörd, den blir begriplig. Politiska uppfattningar blir socialt förankrade. Att vara åskådare är att titta på. Under en valrörelse erbjuds vi som medborgare att ta del av ett omfattande flöde av informations- broschyrer, reklamkampanjer, radiodebatter, tidningsartiklar, ny- hetssändningar, TV-debatter etc. Till en del kan detta naturligtvis ge upphov till, och integreras i, samtal där vi deltar som aktörer. Men den dominerande rollen för många blir rollen som åskådare. Vi kon- sumerar ett flöde av bilder och budskap som vi inte gör något med. Politiker, reklamkonsulter och medieproducenter riktar indirekt följande uppmaningar till oss som mediekonsumenter och åskådare: nu! Missa inte det här! När denna roll som åskåda- re blir dominerande blir det för den enskilde väldigt mycket bud- skap med ganska lite mening. Politiken blir bilder och budskap med svag förankring i en social verklighet. Politiken blir flyktig. Politikerna försöker bryta denna trend genom att formulera sina budskap med konkreta exempel från enskilda människors liv. Jour- nalistiken försöker motverka denna trend genom att presentera po- litiken på nya sätt. Partiledarintervjuerna i TV4 med Loket som programledare kan tolkas som ett försök till förnyelse i syfte att göra politiken mer begriplig och vardagsnära. Intervjuerna med par- tiledarna hade delvis karaktären av avslappnad konversation. Pro- gramledaren gav partiledarna möjlighet att förklara och försökte på ett välvilligt sätt bidra till att göra partiernas budskap tydliga, detta i stället för att ställa partiledarna mot väggen, misstänkliggöra och avbryta med kritiska motfrågor. Ambitionen att göra politiken be- griplig kom också till uttryck när programledaren hälsade tittarna välkomna till det första programmet: Ja jag hoppas ni känner er varmt välkomna nu till den här intervjuserien med partiledarna inför det stundande valet. Och jag skall försöka kläm- ma dom här partiledarna på ett sånt sätt så att alla begriper vad dom säger, just på dom frågorna som ni själva vill ha reda på. Men – och detta är viktigt – det är inte i första hand genom retoriska konstruktioner och förnyelse av språket i TV som politiken kan bli mer begriplig, meningsfull och förankrad i den enskildes vardagsverklighet. Det är inte ett informationsproblem. Det är inte ett retoriskt problem. Det är knappast fler nya TV-program och inte heller mer och bättre information och marknadsföring som kan göra politiken mindre flyktig. Det är när vi använder politiken i handling, i samtal, som den kan bli begriplig i en djupare mening. Det är genom social handling som verkligheten utanför blir meningsfull (och verklig) för individen (och 1979). I boken argumenterar för att massmedierna och då framför allt televisionen skapat en publik som mottar massor av åsikter men som sällan är med och fram- för åsikter. De förhärskande kommunikationerna är organiserade på ett sådant sätt att det blir svårt eller omöjligt för individen att replikera genast eller med någon som helst verkan. (Habermas 1984, s. 317). Det vi vill framhålla är att det inte bara blir svårt att replikera i rollen som mediekonsument och åskådare. Budskapen förblir dessutom budskap utan djupare mening. Politiken är en del av det vi kan kalla för en image culture. Detta är inget nytt men utvecklingen har accelererat med medieut- NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS vecklingen (jfr Boorstin 1987). Under valrörelserna blir detta extra tydligt. Produktionen av politiska budskap handlar delvis om image- skapande, inspirerat av de strategier som används inom reklamens sfär. Reklamaffischerna är bara ett extra tydligt exempel på detta. Till valrörelsens stora händelser hör numera TV-program produce- rade med en stark aptit för estetiskt bildskapande. Publiken tilltalas som konsumenter av bilder, åskådare som förväntas efterfråga este- tiska upplevelser. Låt oss ta ett konkret exempel, inledningen till programmet Duellen mellan Bildt och Persson.8 Programmet inleds med en något hetsande musik som ligger kvar under hela vinjetten. Vinjetten börjar med extrema närbilder av de båda partiledarna. Vi ser bara ögonen eller ögonen och näsan. Ett rött och ett blått streck ligger elektriskt vibrerande över bilden. Bokstäver som tillsammans bildar ordet duellen vandrar mycket snabbt över bildrutan mot en svart bakgrund, med extremt korta inklipp av duellanternas ansikten. Sedan ser vi an- siktshalva till vänster i bild mot en röd bakgrund. Ett flertal slag- ordsmässiga politiska budskap flimrar hastigt och knappt läsbart förbi (ökad tillväxt, rättvisa skatter, satsa på barnfamiljer) mot den röda bakgrunden. Därefter kommer bokstäver mot en svart bakgrund igen, innan vi ser i profil, från höger, givetvis mot en blå bakgrund där moderata slagord flimrar förbi (avveckla vårdköerna, sänkt skatt, ett öppet samhälle). Några extremt snabba klipp följer, de röda och blå färgerna pulserar över rutan, innan vinjetten avslutas med att och Bildts ansiktshalvor kommer in från var sin sida: Bildt från höger mot en blå bakgrund, från vänster mot en röd bakgrund och över deras ansikten står ordet duellen i vita, feta versaler. Det är ett potpurri av bilder, musik och starka färger som vill väcka uppmärksamhet och tilltala publiken i egenskap av åskådare. TV4:s alternativ till partiledarintervjuerna i SVT är i stor ut- sträckning ett estetiskt alternativ. I stället för att låta intervjun ut- spela sig i en TV-studio har man valt att intervjua partiledarna i olika miljöer, på båtar, öar i skärgården, gårdar på i etc. Dessa intervjuer är en del av ett program fullt av njutbara bilder, olika miljöer med musik i bakgrunden. Man har använt TV-mediet som uttrycksmedel för att skapa ett underhållande och njut- ningsfullt program. Detta är inget fel i sig. Med detta vill vi bara ge exempel på hur politiken blivit en del av det vi kallat en image culture. Korta inslag där bilder från olika sammanhang (tidnings- rubriker, fragment från intervjuer, framträdanden i TV, tal vid torgmöten och i , valaffischer etc.) klippts ihop till kollage med musik i bakgrunden förekom i ett flertal olika sammanhang under valrörelsen, t.ex. i Lokets intervjuprogram. Dessa enskilda program är en del i ett omfattande flöde av bilder och budskap. Som mediekonsumenter bombarderas vi av bilder och budskap, för att använda ett uttryck från den franske filosofen (1983). Mediet är snabbt. Budskapen avlöser varandra. Vi hinner knappast fundera på det vi sett och hört förrän nya bilder försöker påkalla vår uppmärksamhet. Som ett svar på mediets specifika egenskaper utvecklas olika sätt att använda mediet. En sådan vana som präglar inte minst ungdomars TV-tittande är att låta TV:n vara på i bakgrunden, att pendla mellan ett koncentrerat och okoncentrerat tittande, och att zappa mellan kanalerna så fort det blir tråkigt. Dessa vanor bidrar till mediets och politikens flyktiga karaktär. Typiskt för rollen som åskådare är de kriterier utifrån vilka pu- bliken värderar politiken. Som åskådare förväntar vi oss att det vi ser skall vara underhållande, spännande, uppiggande, fascinerande etc. Det blir en gemensam utmaning för politiker och TV-producenter att se till så att politiken inte blir tråkig och tröttsam att titta och lyssna på. Det är ingen enkel utmaning. De flesta ungdomar som intervjuades i Bruhns studie (i denna volym) tyckte att valpro- grammen var tråkiga. Debatterna uppfattades som långa och sega. Journalister som recenserade valprogram i TV ifrågasatte också om vi verkligen skulle orka lyssna på politikernas alla argument under valrörelsen (se t.ex. NA 24/8 1998).9 TV-programmens genomslag i pressen Att valrörelsen i väsentlig utsträckning utspelar sig i TV blir tydligt om vi följer valet i pressen. Vissa TV-program fick ett genomslag i pressen som knappast några andra händelser fick. Politiska debatter i radion fick definitivt ingen motsvarande uppmärksamhet. Genom sin nyhetsvärdering bekräftar tidningsjournalisterna att televisionen tillhör politikens centrala arenor, kanske den mest centrala, i syn- nerhet under valrörelsens intensiva slutskede. före valet utspelades tre händelser i TV (Duellen mellan Bildt och , partiledardebatterna i TV4 och i SVT) som fick stor uppmärksamhet i samtliga tidningar som vi studerat, ofta med rubriker på förstasi- dorna. I kvantitativa termer kan vi också få en uppfattning om vilken betydelse pressen tillskriver televisionen genom att studera antalet artiklar i vårt material som handlade om politiken i TV. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS Andel artiklar som handlade om politiken i TV under tre valrörelser 13 av 51 (25,) 73 av 373 (19,) 66 av 322 (20,) Under valrörelsen handlade således mer än var femte artikel om politiken i TV. Som vi ser är det inget nytt att tidningarna skri- ver ganska mycket om detta. Den höga siffran speglar san- nolikt det intresse som fanns för det nya mediet, och för den nya möjligheten att se de folkvalda, inte bara höra dem. Finns det då några skillnader mellan de olika tidningarna? Ja det finns tydliga skillnader. har skrivit betyd- ligt mindre om TV-programmen. avviker åt andra hållet. Ungefär var tredje artikel handlade om politiken i TV. Andel artiklar i fem olika tidningar som under valrörel- sen 1998 handlade om politiken i TV (18,) (18,) 15 av 82 (18,) 33 av 107 (30,) (7,) Vilka bilder av politiken dominerar då i tidningarnas artiklar om televisionen? Det tidningarna skriver kan vara vägledande för publi- kernas sätt att uppfatta TV-programmen. Journalistiken förstärker så till vida vissa sätt att förstå TV-programmen och marginaliserar andra. Men inriktningen på tidningsartiklarna ger naturligtvis också en uppfattning om vilka frågor som hamnar i centrum när politiken flyttar in i TV. Journalisternas reception av TV-programmen säger sannolikt mycket om vilken reception som ligger nära till hands oavsett om man är journalist eller inte. I en studie av finska valrörelser konstaterar (1998) att tid- ningarna i sin rapportering av TV-debatter koncentrerar sig på poli- tikernas uppträdanden och att journalisterna tycks se programmen primärt som ett medel för politikerna att påverka sin image. Vår studie bekräftar detta. När politiken flyttar in i TV ligger det uppenbarligen nära till hands att betrakta politiken som uppträdan- den. I artikel efter artikel har journalisterna i vårt material valt att recensera partiledarnas framträdanden i debatter och inter- vjuer, som de sakpolitiska frågorna inte sällan kommer i skymundan.10 Politikernas stil och utseenden kommenteras. Efter partiledarutfrågningarna i SVT beskrevs t.ex. som emotio- nell och som pompös (i ). Efter intervjun med Bildt i SVT kunde vi läsa i att Bildt nu var Kvinnornas man då han valt en ny stil och profil. Rubriken var: Var fjärde föll för den nya mjuka stilen (AB, 4/9). Efter partiledarintervjuer och debatter blir politikerna betygsatta i kvällstidningarna, utifrån hur de lyckades i sina uppträdanden. Partiledarna kommenterar också sina egna TV-fram- trädanden, och de betyg de fått av kvällstidningarnas läsare. Denna typ av journalistik är inte oväntat vanligare i kvällspressen. Den tillhör i själva verket tabloidpressen som en särskild genre. Men även morgontidningarna riktar uppmärksamheten mot par- tiledarnas uppträdanden när de skriver om TV-programmen. En sak som ofta uppmärksammas är hur framgångsrika partiledarna var att hantera den specifika situationen i en debatt eller utfrågning, om de framstod som trovärdiga eller inte, om de var tydliga eller otydliga osv. Inte sällan finns en negativ föreställning om politiker som ut- gångspunkt för journalisternas recensioner. (29/8) menar en journalist att partiledarna i en debatt i Aktuellt överraskade genom att samtala i en riktigt ödmjuk ton. (15/9) karakteriserade samma tidning huvudperso- nerna i en TV-debatt som grälsjuka. Bedömningarna av partile- darnas framträdanden kan också uttrycka en tydlig misstro mot po- litiker. Efter att Daleus intervjuats i TV4 kunde vi läsa att han lärt sig att säga så lite som möjligt med så många ord som möjligt och att väja för raka frågor med en proffspolitikers envishet (31/8). I såväl TV-recensioner som andra typer av artiklar recenserar journalisterna politikernas agerande utifrån sina egna upplevelser (jfr Isotalus 1998). Det vi beskrivit här är inte heller något nytt. , det första s.k. TV-valet, ägnade journalisterna stor uppmärksamhet åt politikernas uppträdanden, stil och utseende när de skrev om den NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS programserie som gick under rubriken vår politik. Dessa program innehöll dels en längre del som partierna fått producera själva, dels en intervju där en representant för partiet utfrågades av en representant från vart och ett av de fyra övriga partierna, samt avslutningsvis ett kort valtal som hölls av den aktuelle partiledaren. I tidningarna bedömdes politikernas framträdanden, ibland med tyd- liga inslag av misstro. (25/8 1960) beskrev t.ex. hur en politiker började svettas som en brottare i bastun. Kännetecknan- de för politikens villkor i det senmoderna mediesamhället är att po- litiker måste vänja sig vid, och anpassa sig till, det faktum att de re- gelbundet blir bedömda och betygsatta för sina uppträdanden i offentligheten (1995). Kännetecknande för den journalistik som beskriver politiken med utgångspunkt i TV-programmen är den återkommande bilden av politiken som ett spel. I valrörelsen skildrade pressen spelet inför de stora partiledardebatterna och duellerna i TV. Huvudmot- ståndarnas kvaliteter karakteriserades och analyserades på ett sätt som i vissa fall tydligt påminde om det vi regelbundet kan läsa om idrottsmän inför stora tävlingar. Programmen beskrevs med metafo- rer från idrottens värld. Partiledarnas strategier analyseras ingående. Spelreglerna för debatterna diskuteras och kritiseras delvis genom uttalanden från politikerna själva. Vinnare och förlorare utpekades och analyserades. Politiken framställs över huvud taget som en match, en kamp, en duell som i en inte obetydlig utsträckning ut- spelar sig i TV. Vi utvecklar inte detta ytterligare här då det är en aspekt av den medialiserade politiken som vi kan läsa om på många andra ställen (se t.ex. och 1999, 1996). Vi återkommer dessutom till vissa aspekter av detta längre fram i denna text då vi tar upp politiken som ordkrig och politiken som strategi och reklam. Ett tredje återkommande tema i det tidningarna skriver om politi- ken i TV är fokuseringen på själva programmen. skrevs en hel del om programmen vilket inte var så konstigt då TV-pro- grammen var ett nytt inslag i valrörelsen. Programmen, men också programledaren, beskrevs som mer eller mindre underhållande. TV4:s satsningar 1998 på dels en egen partiledardebatt, dels partile- darutfrågningar i ny programform med Loket som programledare, bidrog till tidningarnas intresse för programform och partiledare. Det sakpolitiska innehållet i politiken kom på undantag när journalister valde att koncentrera sig på hur Loket klarade pro- gramledarrollen och på den nya formen för utfrågningarna. Man satte rubriker som Mysigt med Loket (NA, 17/8), Det är för lite Bingolotto över Lokets partiledarintervjuer (AB, 24/8), Lyckas Loket med småputtret blir det perfekt (EXP, 26/8). sats- ning på Loket i konkurrensen om TV-tittarna bidrog till att pro- gramledaren hamnade i fokus för journalistiken på ett sätt som knappast varit vanligt tidigare. Även SVT:s programledare och programform kommenteras, dock inte i samma omfattning. Här handlade det om kommentarer som att scenografin var det fulaste jag sett på länge (EXP, 28/8). Tidningarna skrev också mycket om det som händer runt själva TV-sändningen, t.ex. varför en partileda- re har valt en viss intervjumiljö, eller hur arg Bildt var på programle- darna (och deras räknefel) efter sändningen. Stora bilder slås upp på partiledare som snubblar, som inte kommer ner från stolen i studion mm. När politiken flyttar in i TV tycks det ligga nära till hands att uppmärksamheten förskjuts från det sakpolitiska innehållet till annat som har att göra med huvudpersonernas uppträdanden, pro- gramformen och över huvud taget det som utspelar sig i TV. Denna tendens utesluter naturligtvis inte att tidningarna i vissa fall tog upp även sakpolitiska frågor som berördes i debatterna. Valet som ceremoni och politikens sekularisering 1960 kunde medborgarna ta del av valrörelsen som TV-tittare. TV-nyheterna hade ingen egentlig valbevakning under valrörelsen men Aktuellt gjorde några reportage i valrörelsens slut- skede. I ett inslag informerades väljarna på ett pedagogiskt sätt om poströstning. En välklädd man visade hur det i praktiken går till att poströsta. När han röstat säger han till postkassörskan: Jaha då har jag fullgjort mina medborgerliga skyldigheter. I andra reportage skildras hur människor på sjukhus ges möjlighet att rösta och hur man flyger upp en vallokal till fjällen för att samer skall kunna rösta. Det vi får ta del av är bilden av en väl fungerande demokrati där alla ges möjlighet att delta i valet. Ett flertal reportage visar hur partile- darna går och röstar. Alla i vallokalen är finklädda och det är med vördnad och respekt som partiledarna hjälps in i vallokalen. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS ligare ett reportage skildras feststämningen utanför en vallokal i . Valdagen är i denna rapportering en högtidsdag. Inga kritiska kommentarer förekommer. Efter valet görs reportage där bl.a. byggnadsarbetare intervjuas och får kommentera valresultatet och socialdemokraternas framgång. De uttrycker sina sympatier för socialdemokraterna som står på arbetarnas sida. Även andra väljare får uttala sig om valresultatet. Valet tas på stort allvar. TV-nyheterna från valrörelsen är bara delvis jämförbara med de två andra valrörelser vi studerat eftersom materialet bara omfattar kring valet. Men detta begränsade material ger ändå en bild av valrörelsen. Det typiska är att politiken och politikerna skildras med respekt, att valhandlingen beskrivs som en medborgerlig skyldighet och att valdagen beskrivs som en högtidsdag. Att gå och rösta är inte bara en medborgerlig skyldighet och ett sätt att ta ställning i viktiga samhällsfrågor, det är också ett festligt tillfälle, en ceremoni som medborgarna i samhället deltar i med glädje. (Det finns naturligtvis även andra bilder av politiken i medierna under valrörelsen .) Medierna och inte minst televisionen har haft stor betydelse för att göra valrörelsen (kampen mel- lan partierna) samt valhandlingen (tillfället då man går och röstar) till stora händelser av närmast ceremoniell, rituell karaktär. Känne- tecknande för ritualer är att de är uppbyggda kring en händelse som ett flertal människor riktar sin uppmärksamhet och sina handlingar mot (i detta fall valet). Ritualernas handlingar är symbo- liska, de producerar mening och stärker människors övertygelser om att det man gör och det man tror på är riktigt och viktigt. I ritualens väsen ligger tendensen att dela upp världen i det som är heligt (det som är närmast okränkbart och har ett självklart värde i sig) och det som är profant (världsligt, förgängligt och mindre väsentligt). Ceremonier är en typ av ritualer som karakteriseras av att vara icke vardagliga handlingar och händelser med särskilt stark symbolisk innebörd. Deltagande i sådana kan skapa starka känslor och upplevelser av tillhörighet. De skapar också normer för vad man bör göra för att tillhöra den sociala gemenskapen (se t.ex. 1988). att man bör rösta är sannolikt delvis beroende av valets ceremoniella och rituella karaktär. och (1996) har studerat de ceremoniella, rituella as- pekterna av medierna utifrån begreppet Media events. Typiskt för sådana ceremoniella händelser i medierna (som t.ex. vissa idrotts- evenemang, , schlagerfestivalen, eller stora politiska händelser) är enligt och att de bryter av från det rutin-