sou · GNB3146d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Målet för järvstammen måste vara att den sprider sig jämnare än längs hela fjällkedjan. Därigenom skulle också möjligheterna till kontakt med den södra norska järvstammen öka (avsnitt 2.2.1). En spridning av järvstammen i skogslandet utanför det fjällnära området bör också eftersträvas. Med hänsyn till rennäringen är det främst där ytterligare järvar skulle kunna accepteras. Framför allt gäller detta om spridning kan ske till områden utanför renskötselområdet, t.ex. i Gäv- leborgs och . har en järvför yngring skett i trakten kring , dvs. Järvarna där har följts noggrant genom spårning och det är angeläget att utvecklingen också i fortsättningen kan följas. För att trycket inte skall bli för hårt på rennäringen bör lodjurs- stammen i renskötselområdet kunna begränsas. Målet bör vara att den i renskötselområdet minskar från den nuvarande nivån ca 800 djur till 400. Huvuddelen av minskningen bör äga rum i de södra delarna. I de norra delarna bör stammen bevaras på nuvarande nivå. Stammen har också minskat något , rimligen till följd av den skyddsjakt som tillåtits. En minskad lostam i renskötselområdet innebär också att trycket på rådjuren, som här lever på gränsen till sitt möjliga utbredningsområde, minskar. Vargen är den rovdjursart som är svårast för rennäringen att hantera. Vår mening är att det inte skall finnas någon fast vargstam i ren- skötselområdet. Skyddsjakt bör kunna tillåtas på vargar som etablerar revir där, också innan vargstammen uppnått miniminivån 200 individer. Detta kan dock inte gälla undantagslöst. För det första måste situationen i övriga vägas in i bedömningen. Om antalet familjegrupper i övriga landet är så lågt att stammen riskerar att minska kan skyddsjakt inte tillåtas i renskötselområdet. För det andra måste i varje enskilt fall skadesituationen bedömas. Om en vargflock inte orsa- kar någon större skada för rennäringen bör skyddsjakt inte tillåtas. Så kan vara fallet t.ex. om vargreviret ligger i ett område där det sällan finns renar. Skyddsjakt bör inte heller tillåtas innan man prövat andra former av förebyggande åtgärder, som t.ex. ökad bevakning av renarna eller störning av vargarna och funnit att det inte finns någon annan lämplig lösning. När det gäller enskilda vargindivider måste synen vara annorlunda. För att den svenska vargstammen skall kunna få något genetiskt utbyte med den finsk-ryska vargstammen måste vargar kunna röra sig mellan finska gränsen och det område där huvuddelen av den skandinaviska vargstammen finns, dvs. Ett sådant utbyte är av största vikt för att den skandinaviska vargstammen inte skall bli Mål för antal och utbredning Med tanke på de för rennäringen gynnsamma förslag som vi förordar i övrigt måste näringen tolerera att det förekommer varg i begränsad omfattning. Huvudregeln när det gäller enskilda individer skall alltså vara att skyddsjakt inte skall tillåtas. Men givetvis måste undantag kunna göras i svåra skadesituationer. Det finns inte skäl att försöka påverka kungsörnens utbredning. Utredningens förslag: Björnstammen tillåts fortsätta att sprida sig söderut, vilket i första hand torde komma att beröra mellersta delarna av och den del av som ligger norr om en tänkt linje från till norra . En naturlig etablering av järv utanför renskötselområdet är önskvärd. finns lo utanför renskötselområdet främst i , men arten ges möjlighet att i ökad omfattning sprida sig också till . Vargen bör kunna sprida sig över och till vissa delar av . En jämnare spridning av stammen än bör eftersträvas. Det sydligaste av björnens reproduktionsområden finns i norra och östra , samt . Björnstammen där är för- hållandevis tät. Vi anser att den spridning av björnstammen söder ut som redan pågår kan fortsätta. En sådan ytterligare spridning torde komma att beröra den del av som går fram till en tänkt linje från till norra . Längre söderut är befolknings- tätheten och risken för trafikolyckor generellt sett så hög att särskilda bedömningar ofta måste göras (avsnitt 12.4.4). Av biologiska skäl är det inte heller troligt att björnen kommer att sprida sig längre söder ut. Honbjörnarna är så bundna till de områden där de själva fötts att det skulle kräva ett sammanhängande reproduktionsområde ända till . Men om detta sker och björnen t.ex. etablerar sig på små- ländska höglandet bör man se positivt på utvecklingen. Björnens vidare spridning bör kunna ske utan större konflikter med jägarkåren. Även om björnen tar älg så har den inte någon avgörande betydelse för älgstammens utveckling. När det gäller tamdjursskötseln bör allvarligare konflikter kunna undvikas genom förebyggande åtgär- der. Av största vikt däremot är att man dödar eller skrämmer björnar som blir alltför oskygga. Detta krävs för att minska riskerna för angrepp på människor och liknande olyckor. Att dessa risker minimeras är avgörande för att människor skall kunna känna sig trygga. 210 Mål för antal och utbredning SOU 1999:146 betydelsefullt för att man skall få ett brett allmänt stöd för hanteringen av björnstammen. För järvstammens del skulle det vara positivt om arten kunde etablera sig utanför renskötselområdet. Konflikterna med människan skulle där vara långt mindre än inom renskötselområdet. I den mån sådana etableringar förekommer skall de därför ges ett starkt skydd och skydds- jakt bör inte tillåtas. Undantag bör bara göras i speciella fall. f öddes en kull järvvalpar i trakten av , se föregående avsnitt. Lostammen inom renskötselområdet bör minska. Lodjuret bör i stället huvudsakligen finnas utanför detta. finns lo utanför renskötselområdet främst i , men arten bör ges möjlighet att i ökad omfattning sprida sig också till . Eftersom stammen redan nu är på sådan nivå att den kan anses långsiktigt livskraftig bör jakt kunna tillåtas även i fortsättningen där de tätaste stammarna finns. I områden med återetablering där lostammen ökar snabbt bör begränsad skyddsjakt kunna tillåtas för att dämpa ökningstakten. Detta kan bidra till att minska risken för konflikter med framför allt jaktintressena. Den huvudsakliga delen av den skandinaviska vargstammen finns utanför renskötselområdet i , och . Var- gen bör även fortsättningsvis finnas främst utanför renskötselområdet. Enligt vår mening bör vargen få sprida sig på ett naturligt sätt över och till åtminstone vissa delar av , såsom småländska höglandet. För att undvika alltför djupgående konflikter är det önskvärt att arten får en så jämn spridning som möjligt i detta område. Särskilda bedömningar måste göras i vissa områden, se följande avsnitt. Även innan miniminivån 200 vargar uppnåtts bör dock begränsad s kyddsjakt tillåtas. 12.4.4Stadsområden, mindre samhällen och tätbefolkade landsbygdsområden Utredningens förslag: , varg och lo kan inte regelbundet förekomma i samhällen, rena jordbruksbygder eller andra mer tätbe- folkade landsbygdsområden utan att det uppstår ett stort antal kon- flikter med människor. Man bör därför försöka styra utvecklingen så att arterna inte etablerar sig i närheten av sådana områden. Mål för antal och utbredning När ett rovdjur vid ett enstaka tillfälle visar sig i närheten av människor upplevs det ofta som något positivt. Men när r ovdjur mer regelbundet börjar uppträda i närheten av bostäder skapar de i stället oro och rädsla. Riskerna ökar då också för att olyckor skall inträffa liksom risken för angrepp på hundar och katter. Även riskerna för angrepp på andra tam- djur som hästar, får och nötboskap ökar. omfattande tamdjursskötsel kan det uppstå stora behov av föreb I praktiken är det kring björn och varg, och i viss mån lo, som pro- blem uppstår genom att de ibland uppehåller sig nära beb yggelse. mindre samhällen på landsbygden inom dessa arters utbredningsområden går det förmodligen inte att undvika att enstaka djur då och då Åtgärder måste emellertid vidtas för att förhindra att de mer regelbundet uppträder på detta sätt. Antingen kan man försöka skrämma de närgångna individerna eller ge tillstånd till skyddsjakt. viktigt att sopor, slaktavfall och liknande hanteras på ett sådant sätt att rovdjuren, främst björn, inte lockas till bebyggelse för att söka föda. , varg och lo kan inte regelbundet förekomma i stadsområden, rena jordbruksbygder eller andra mer tätbefolkade landsbygdsområden utan att det uppstår ett stort antal konflikter med människor. sidan är dessa miljöer knappast heller lämpliga för rovdjuren. Risken är därför knappast stor att vi kommer att hamna i en situation där vi mer allmänt har rovdjur i närheten av områden med hög befolkningstäthet. Man bör ändå genom skyddsjakt och på andra sätt söka styra utveck- lingen så att en sådan situation inte uppstår. Vi har redan i föregående avsnitt konstaterat att björnstammen knappast kommer att sprida sig söder om mellersta delarna av och vidare söder om en tänkt linje från till norra . Enstaka björnar kommer visserligen att röra sig söder om detta område. Hur man skall handskas med dem måste styras av omständigheterna i varje enskilt fall. Även när det gäller varg är riskerna för konflikter stora i tätbefolkade områden. Den politik som tillämpas bör därför vara densamma för varg som för björn men med vissa modifikationer eftersom vargen till skillnad från björnen inte på samma sätt innebär risker för att människor kommer till skada. Vargen har också lättare att sprida sig till nya områden. Sammantaget innebär det att man mycket väl kan acceptera varg längre söder ut i och i delar av . En fast vargstam i rena jordbruksbygder med omfattande tamdjurs- skötsel kan dock komma att innebära många konflikter. Också i tätbe- folkade områden såsom stora delar av skulle en vargstam innebära ständiga konflikter. Vargen bör därför inte få etablera sig i sådana områden. 212 Mål för antal och utbredning I områden där en fast lostam skulle skapa omfattande behov av åtgärder för att förebygga angrepp på tamdjur bör man försöka för- hindra en etablering. Även i områden med hög befolkningstäthet bör man försöka hindra en etablering för att undvika angrepp på hus- och andra tamdjur. 13 Hantering av konflikter En viktig del i arbetet med att minska de konflikter som förekomsten av rovdjur skapar är att ge gr upper med intressen i rovdjursfrågor infor- mation om, insyn i och inflytande över beslut i rovdjursfrågor. Vi före- slår att olika intressegrupper skall få förbättrade mö jligheter till detta både på central och regional nivå. Genom jakt kan rovdjursstammarnas utveckling påverkas i olika riktningar. Det kanske viktigaste området för insyn och inflytande är därför frågor om omfattningen och utförandet av skyddsjakt och even- tuell övrig jakt. Det är också viktigt med insyn i det inventeringsarbete som utförs och i uppföljningen av de olika arternas utveckling i . Därigenom kan olika grupper få ett gemensamt accepterat kunskapsunderlag för en diskussion om hanteringen av rovdjursarterna. Detta har en särskild betydelse i arbetet med att komma till rätta med konflikterna. En bakomliggande orsak till en del av dessa är ofta att olika grupper och myndigheter har olika uppfattning om rovdjurens antal och utbredning. Också när det gäller frågor om bidrag till åtgärder för att förebygga att rovdjur orsakar skador bör olika intressegr upper kunna få ett infly- tande. Detsamma gäller användningen av de statliga medel som satsas på forskning om rovdjur. 214 Hantering av konflikter 13.1.2Ett centralt forum för rovdjursfrågor Utredningens förslag: Till knyts ett rådgivande organ för samråd i rovdjursfrågor med representanter för rennäringen, den ideella naturvården, jakten, jordbruket och forskningen. I detta forum skall mer generella beslut om jakt på rovdjur diskuteras och man skall följa inventeringsarbetet och rovdjursstammarnas utveckling. Även övergripande policyfrågor och frågor om finansieringen av rovdjursforskning skall diskuteras. Vi föreslår att det till skall knytas ett rådgivande organ för samråd i rovdjursfrågor. Verket skall vara skyldigt att sammankalla organet . I detta forum för rovdjursfrågor bör ingå företrädare för rennäringen, den ideella naturvården, jakten, jordbruket och forskningen. bör svara för sek- retariatsfunktionerna. I instruktionen för bör tas in föreskrifter enligt detta förslag. I de flesta sammanhang som rör rovdjursfrågor är i stort sett endast män inblandade. Vi tror att de beslut som fattas i olika sammanhang och även debatten skulle vinna på att kvinnor i större utsträckning deltog. Man bör därför eftersträva en jämn könsfördelning i det forum för rovdjursfrågor vi nu föreslår. forum för rovdjursfrågor bör alltid sammankallas för en diskussion inför mer generella beslut om jakt på rovdjur. skulle det alltså gälla beslut om skyddsjakt på björn och lo, vilket i praktiken innebär att ett sammanträde hålls och ett . Förutom att diskutera skyddsjakten skall man ha till upp- gift att följa inventeringsarbetet och rovdjursstammarnas utveckling. Det forum vi föreslår bör också vara rådgivande när det gäller övergripande policyfrågor och frågor om finansieringen av rovdjursforskning. Konflikterna runt vissa av rovdjursfrågorna är starka. Detta är inte förvånande i en situation där tidigare mycket små rov- djursstammar ökar i antal och utbredning. Inrättandet av ett forum för rovdjursfrågor kan enligt vår bedömning bidra till att konflikterna minskar. När man nått fram till en situation där spänningarna minskat kan också behovet av ett forum av detta slag komma att minska. Vi menar att man därför bör betrakta forumet som ett tillfälligt organ som inrättas för att bidra till lösningen av en akut konflikt kring det nationella mål som tryggandet av livskraftiga rovdjursstammar utgör. Ett rimligt perspektiv är att statsmakterna utvärderar verksamheten och tar ställning till om den skall fortsätta. Hantering av konflikter 215 forum för rovdjursfrågor blir ett centralt organ som sammanträder endast . De organisationer som ingår kan visserligen förväntas inhämta sina lokala organisationers synpunkter före sammanträdena. Detta kan emellertid inte ersätta ett direkt inflytande på mer lokal nivå, vilket vi tar upp i följande avsnitt. Utredningens förslag: Länsstyrelserna i de län där det finns stora rovdjur bildar rovdjursgrupper. Representanter för , kommuner, polismyndighet, jägarorganisationer, ideella naturvårds- organisationer, tamdjursägare, samebyar och markägare bör ingå. Även personer med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå utan att representera en myndighet eller organisation. Syftet är främst att öka utbytet av information. Men grupperna skall också vara rådgivande när det gäller länsstyrelsernas arbete med rovdjursfrågor. En viktig bakgrund till konflikterna runt rovdjursförekomsten är den misstro som finns dels mellan de intressegrupper som på olika sätt engagerar sig i rovdjursfrågor, dels mellan vissa gr upper och myndig- heter. Ett ökat förtroende på regional nivå mellan dem som på olika sätt är engagerade i rovdjursfrågor kan säkerligen bidra till att man hittar lösningar på många konflikter. Informationsutbyte mellan olika lokala och regionala grupper kan ge en gemensamt accepterad kunskapsbas, vilket tillsammans med insyn i beslutsprocesserna kan skapa bättre förutsättningar för en mer nyanse- rad syn på rovdjursförekomsten. Detta borde i sin tur på bidra till minskad olaglig jakt. När det gäller rovdjursfrågor är det alltså viktigt med öppenhet mellan organisationer, myndigheter och andra grupper som berörs. I de flesta län där det finns fasta stammar av en eller flera rovdjursarter finns så kallade rovdjursgr upper. har länsstyrelserna eller jägar- organisationerna tagit initiativet till grupperna och de är också knutna till länsstyrelserna som rådgivande organ. Sammansättningen av rov- djursgrupperna varierar mellan länen. Förutom representanter för läns- styrelsen kan jägare, markägare, kommuner, naturvårdsorganisationer, forskare och enskilda människor som lever i områden där rovdjur före- kommer ingå i grupperna. Vårt intryck är att rovdjursgr upperna har varit till nytta och fyller en viktig funktion. De är lokalt förankrade och ger möjlighet till diskussion och utbyte av information. De är ett viktigt steg på vägen mot ökad 216 Hantering av konflikter SOU 1999:146 Grupperna bör därför utvecklas i syfte att öka deras betydelse för hanteringen av de konflikter som rovdjuren skapar. Vi föreslår att man i länsstyrelseinstruktionen uttryckligen anger att länsstyrelserna i de län där det finns stora rovdjur skall bilda rovdjurs- grupper. Dessa skall finnas vid sidan av länsviltnämnderna. Den när- mare organisatoriska lösningen bör varje länsstyrelse själv bestämma. Grupperna kan t.ex. vara knutna direkt till en viss enhet på eller till länsviltnämnden. Förutom länsstyrelserna bör representanter för kommuner, polis- myndighet, jägarorganisationer, ideella naturvårdsorganisationer, tam- djursägare och andra jordbruksintressen, samebyar och markägare ingå. Även personer med särskilda expertkunskaper bör kunna ingå utan att representera en myndighet eller organisation. På detta sätt kan grup- pernas sammansättning vidgas och man kan undvika att de får slagsida åt något håll. Beträffande det samrådsorgan som vi föreslår att skall knytas till har vi framhållit vikten av en jämn könsfördelning bland ledamöterna. Detsamma gäller rovdjursgr upperna. Syftet med rovdjursgrupperna är främst att öka utbytet av informa- tion. Men grupperna skall också, jämte länsviltnämnderna, vara rådgi- vande när det gäller länsstyrelsernas arbete med rovdjursfrågor. Då det gäller enskilda ärenden bör bara sådana som är av större principiell betydelse behandlas av rovdjursgrupperna. Utredningens förslag: Rovdjursstammarnas utveckling bör styras så att ordnad renskötsel inte omöjliggörs eller allvarligt försvåras i någon sameby. skall få särskilda pengar avsedda för bidrag till åtgärder för att förebygga att rovdjur orsakar skador. Ersättningssystemet för rovdjursdödade renar skall författnings- regleras. Ersättningar vid olika typer av rovdjursförekomst bör utgå med i förväg bestämda penningbelopp. Det finns tre faktorer som kan minska konflikterna mellan rennäringen och rovdjuren: Man måste ha realistiska möjligheter att förebygga eller begränsa skadorna, bl.a. genom skyddsjakt. De skador som ändå uppkommer måste ersättas. Hantering av konflikter 217 Det måste finnas en acceptans eller i varje fall förståelse för den rovdjurspolitik som förs. De förslag som vi lägger fram syftar till en rovdjurspolitik med följande huvudpunkter inom renskötselområdet: Genom inventeringar skall rovdjursförekomsten inom varje sameby fastställas. Den samlade rovdjursförekomsten inom en sameby får inte nå en sådan nivå att en ordnad renskötsel omöjliggörs eller mycket all- varligt försvåras i samebyn. Stark restriktivitet mot förekomst av varg skall iakttas i rensköt- selområdet, vilket bl.a. innebär att det inte skall finnas någon fast etablerad vargstam. En minskning av lostammen skall ske inom renskötselområdet. En jämnare fördelning av järvstammen bör eftersträvas, med begränsad skyddsjakt i de samebyar där man har ett större antal föryngringar. Bidrag skall kunna lämnas till förebyggande åtgärder, inklusive skyddsjakt. Ersättning skall utgå för skador. Det är viktigt att beakta det samlade trycket av rovdjur på rennäringen och varje enskild sameby. I förslaget till det nuvarande ersättnings- systemet (/, rapport ) angavs att rovdjurens beskattning av renarna inte bör överstiga en tredjedel av det normala slaktuttaget, vilket ansågs motsvara av renantalet. Vi anser inte att det är möjligt eller lämpligt att på detta sätt slå fast en toleransnivå. Det är svårt att att bedöma hur den skulle tillämpas i praktiken. Det är också svårt att se betydelsen för en enskild sameby. Men likafullt är det värt att notera att och kunnat enas om toleransnivån. Förekomst av varg är svår för rennäringen att hantera. Inom näringen bör man emellertid från tid till annan kunna acceptera att det finns enstaka vargar förutsatt att man faktiskt får tillstånd till skyddsjakt på t.ex. revirmarkerande vargpar. För att minska trycket på renskötseln bör lostammen minskas i renskötselområdet som helhet. När det gäller järven är det väsentligt att den får möjlighet att sprida sig jämnare än längs fjällkedjan. Om järven ökar i antal bör dock en försiktig ökning av skyddsjakten tillåtas i de samebyar, främst i , som har flest järvföryngringar på sina betesmarker. Frågor om rovdjurens antal och utbredning har behandlats i avsnitt 12. får rennäringen inte några pengar som är uttryckligen avsatta för förebyggande åtgärder. De medel som får till sitt 218 Hantering av konflikter SOU 1999:146 förfogande för användning inom ersättningssystemet för rovdjursrivna renar används nästan helt och hållet till skadeersättningar. Endast en mindre del, mellan en halv och , ges till förebyggande åtgärder. Vi föreslår därför att skall få ett särskilt belopp avsett för förebyggande åtgärder, se avsnitt 14.1.16. Ersättningssystemet skall ha kvar sina grundprinciper, dvs. att er- sättning betalas efter rovdjursförekomsten inom en samebys område. Vissa ändringar bör dock göras. Hela systemet bör regleras i författning och möjligheter till överklagande införas. Ersättningar vid olika typer av rovdjursförekomst bör utgå med i förväg bestämda penningbelopp. Vårt förslag till förändringar i ersättningssystemet finns i avsnitt 14.1. Ett system med i förväg bestämda ersättningar innebär också att det totala ersättningsbeloppet kopplas till rovdjursförekomsten. Beloppet skall ju vara så stort att det täcker det sammanlagda beloppet som skall betalas ut i ersättningar. Anser staten, dvs. ytterst , att man endast vill betala högst ett visst belopp får man istället tillåta ökad skyddsjakt. Utredningens förslag: Arbetet med åtgärder för att förebygga skador orsakade av rovdjur fortsätter. Ersättningar för skador lämnas med i förväg fastställda schablonbelopp för de arter av tamdjur som är mest utsatta. Det skall vara möjligt att lämna bidrag och ersättningar även för tamdjur på fritt skogsbete. Viltskadecenter blir permanent. För att förhindra eller minska konflikterna är bidrag till förebyggande åtgärder och ersättningar för skador viktiga. Det är också väsentligt att det finns myndigheter som verkligen följer utvecklingen av skadebilden och som kan ge råd och stöd i det enskilda fallet. När det gäller tamdjursskötseln, förutom rennäringen, finns det anledning att skilja på vad som kan kallas vanlig djurhållning och fäbodbruket (avsnitt 11.2). Inom den vanliga tamdjursskötseln har man nu ganska länge arbetat med förebyggande åtgärder. Det har visat sig att det effektivt går att förebygga åtminstone vissa rovdjursangrepp med hjälp av elstängsel. Viltskadecenter vid i har haft stor del i utarbetandet av förebyggande åtgärder och Hantering av konflikter 219 arbetet pågår fortfarande (avsnitt 17.4). Bl.a. har Viltskadecenter del i det pågående vargforskningsprojektet. Länsstyrelserna i de mest utsatta länen har kunnat betala ut bidrag till rovdjurssäkra elstängsel. Mycket tack vare detta har man kunnat undvika allvarligare konflikter mellan rovdjur och tamdjursskötsel. Arbetet med förebyggande åtgärder bör fortsätta. Särskild uppmärk- samhet bör riktas mot områden där rovdjuren återkommit. Länsstyrelserna får enligt jaktförordningen betala ut ersätt- ningar för viltskador i mån av tillgång till medel. Vi föreslår att systemet ändras så att ersättning alltid skall utgå för skador som rovdjur orsakar på tamdjur och annan egendom i näringsverksamhet, om de i författning föreskrivna förutsättningarna är uppfyllda. Schablonbelopp bör fastställas för de arter av tamdjur som är mest utsatta, endast får. Våra förslag när det gäller bidrag och ersättningar finns i avsnitt 14.2. Enligt de nu gällande reglerna för bidrag till förebyggande åtgärder och ersättningar för rovdjursskador kan bidrag och ersättningar inte ges avseende djur som hålls på fritt bete i skogen. Detta innebär att fäbod- brukare ofta ställs utanför systemet.