sou · GNB388d2 · 2000-01-01 00:00:00 — En närmare gransk- ning av gruppens anmälningar visade att bakgrunden ofta var att handfängsel använts: För att kunna anbringa handfängsel har i många fall s.k. fotsvep använts för att få omkull den som skulle frihetsberövas. I vissa fall har s.k. distrak- tionsslag använts. Våldet har noga redovisats i anmälan. Distraktionsslag beskrivs ofta som knytnävsslag eller batongslag. Den ofta använda beskrivningen nedläggning framåt enligt anvisningar orsakar ofta skador i ansiktet. Av rapporten framgår att utredningen ansåg att övervåld förekommit i G-turens GVG, även om man var försiktig med att precisera det till enskilda tillfällen. definierade i huvudsak problemet med G- turens GVG, dvs. baseballigan, som en ledningsfråga: Utredningens uppfattning är --- att gruppen utförde ett bra arbete men kritiken gäller arbetsmetoderna och den riktar sig i första hand mot VD- ledningen som lämnade gruppen att sköta sig själv. 3 Det faller i någon mån utanför vårt perspektiv men har ändå sitt intresse i sammanhanget att något utveckla detta. Utredningen visade att den kvinna som senast placerats i B-turen begärde förflyttning, vilket accepterades. Inga kvinnliga poliser i denna tur fick tjänstgöra i radiobil. En kvinnlig polis har till arbetsgruppen uppgivit att yttre befälet i turen skulle aktivt arbeta för att hon inte skulle kunna bli hundförare om hon hade detta önskemål, heter det vidare. En kvinnlig polis uppges ha funnit sig tillrätta i arbetslaget. Hon tjänstgjorde i receptionen eller som arrestvakt. Det kan tilläggas att det i varje tur måste finnas en kvinna som kan tjänstgöra i arresten. 4 Enskilda händelser har inte bedömts i arbetsgruppen. Det har inte heller framkommit några sådana som inte tidigare varit kända och i vanlig ordning utretts vid juridiska avdelningen eller av justitieombudsmannen. Av intresse i förevarande sammanhang är också den skrivelse från de fackliga organisationerna vid VD 1 som inkom till utredningen i början av dess arbete. Den innehåller konkreta beskrivningar av hur arbetsmiljön i vaktdistriktet ter sig och förslag på åtgärder som skulle förbättra personalens arbetssituation. Det framgår emellertid också att personalen var påfallande missnöjd med rådande förhållanden. Därvid skymtar kraftiga spänningar mellan polismännen och deras uppdrags- givare, i vid mening. Följande uttalande kan noteras: I detta sammanhang kan nämnas att den enskilde polismannen ofta kommer i en konfliktsituation vad avser lagarna LAS, AOS och LOS. Med tanke på åklagarnas, domstolarnas och politikernas nonchalanta och liberala tolkning av lagarna. Polismännen måste ofta använda sig av dessa lagar för att komma tillrätta med akuta ordningsproblem. Polismännen måste ta hänsyn till affärsinnehavarna, de boende och andra intressenter. En fråga som ofta upplevs negativt av polispersonalen på är kontakten med massmedia. Nyhetsbevakningen om polisen upplevs som klart negativ. Inslag har förekommit i lokalradion i uppenbart syfte att misstänkliggöra polisen i deras arbete. Polismännen är av den upp- fattningen att polisledningen alltför sällan bemöter dessa ogrundade på- hopp. Medborgarvittnen infördes på Norrmalmspolisen den . Polispersonalen uppfattar detta som ett misstroende mot hela yrkeskåren. Den ständiga övervakningen på arbetsplatsen av utomstående upplevs som klart störande. Polismännens hederskodex ifrågasätts. Arbetslusten för- svinner. Medborgarvittnen har stått över axeln på rapporterande polismän och gjort anteckningar. Vilka andra yrkesgrupper skulle finna sig i en sådan övervakning? Mot slutet av skrivelsen finns följande sammanfattande bedömning: Avslutningsvis anser vi att det mesta av den kritik som riktats mot VD 1 och dess personal beror på okunnighet hos politiker, polisledning och massmedia. Arbetsmiljön är hård och det medför att den metodik som ligger till grund för vårt arbete måste anpassas till den verklighet som vi står inför. Den tiosidiga promemorian från de fackliga representanterna, daterad , är intagen som bilaga till rapporten. omkring omhändertog två polisassistenter, i vårt betänkande benämnda polisman och polisman E, en person på i . Personen hette , en missbrukare. Skälet till omhändertagandet angavs vara att Machnow på grund av berusning inte var i stånd att ta vård om sig själv. Han fördes till det s.k. OT-rummet på T-centralen. 5 Det är oklart vad som sedan inträffade men i det åklagarbeslut som avslutade polisutredningen hette det: Under vistelsen i OT-rummet blev Machnows tillstånd sådant att sjukhusvård bedömdes vara på- kallad. Sedan Machnow förts till konstaterades att han avlidit. Ärendet utreddes grundligt. Enligt polisman och polisman hade Machnow själv åsamkat sig skador. I JO:s senare granskning återgavs deras berättelse från förundersökningen på följande sätt: Enligt polisman D:s och polisman E:s bedömning var Machnow så berusad att han inte själv var i stånd att taga vård om sig själv och de omhändertog honom därför. De ledde honom till det s.k. OT-rummet i norra delen av centralen för att därifrån rekvirera transporthjälp. Då de kom in i rummet sattes Machnow på den väggfasta bänk som finns på ena långsidan. Han kom då att sitta ungefär mitt för kortsidan på det skrivbord som står i rummet. Machnow satt lugnt på bänken som polisman och polisman tog upp anteckningar och rekvirerade transporthjälp. Efter uppskattningsvis reste han sig plötsligt. Han tappade därvid balansen och föll i det närmaste handlöst framstupa över skrivbordet och slog då magen eller mellangärdet mot bordskanten. Machnow studsade därefter baklänges med ryggen före mot den väggfasta bänken och vidare ned på golvet, där han blev liggande på magen. Polisman och polisman kontrollerade genast om Machnow hade skadat sig. Han reste sig då upp med hjälp av polismännen och förklarade att han mådde bra. De satte honom då ånyo på bänken. Polisman och polisman återgick därefter till sina platser på var sin sida av skrivbordet. började Machnow plötsligt att tala osammanhängande och föll nästan åt höger. I fallet vred han kroppen så att vänstra sidan av huvudet slog mot bänkens framkant. Polisman kastade sig då fram för att 5 OT-rummen tillhandahölls av SL. Det var små rum, avsedda som tillfällig förvaringsplats för frihetsberövade personer i avvaktan på transport till polis- station. Det norra rummet på T-centralen, dit fördes, kom enligt att få en vidare användning än som avsetts, bl användes det som avvisiteringsrum, skrev utredningen och fortsatte: Alla personer som införts i rummet har sannolikt inte noterats i någon handling på polisstationen. Det är inte möjligt att utreda i vilken omfattning rummet an- vänts. Utredningen noterade också att det såväl av anmälningar mot som av polismän framkommit att våld förekommit i rummet. Enligt utredningen var förhållandena inte acceptabla och det föreslogs att det aktuella OT-rummet inte fortsättningsvis skulle få användas. 6 JO:s beslut . försöka hindra att Machnow skulle falla ned på golvet. Han hann dock endast få armarna under Machnow som denne slog i golvet. Ungefär som detta hände anlände de polismän som skulle biträda med transporten. Chef för den patrullen var polisinspektören . Av hans berättelse framgår bl. a. att Machnow låg på golvet medan polisman och polisman satt vid skrivbordet då han och polisassistenten kom in i OT-rummet. Det sades då inte någonting om att Machnow var skadad. tyckte dock att den omhändertagne såg konstig ut och dessutom fanns det blod på golvet. Med hjälp av och satte sig Machnow på bänken men sjönk omgående ihop. Han föreföll då vara helt borta och polismännen såg att han hade ett sår i huvudet. ringde efter ambulans och i väntan på den lades Machnow ned på golvet. Då ambulanspersonalen anlände visade Machnow svaga livstecken och man gav honom då luft och syrgas. Utöver den behand- lingen satte ambulanspersonalen igång med hjärtkompression. Behand- lingen fortsatte under transporten till , dit han in- fördes och konstaterade en läkare att Machnow hade avlidit. Chefsåklagaren lade ned förundersökningen mot polisman och polisman , med motiveringen att det inte kunde styrkas att någon av dem förfarit brottsligt. fann JO, som anslöt sig till bedöm- ning i åtalsfrågan, att polisman D:s och polisman E:s underlåtenhet att sörja för tillräcklig tillsyn av i OT-rummet var så all- varlig att de inte borde undgå disciplinärt ansvar. Han förde därför denna fråga till polisstyrelsen. Polisstyrelsen handlade ärendet . Föredragande var länspolismästaren , som yrkade att polisman och polisman inte skulle åläggas någon disciplinpåföljd, vilket också blev polisstyrelsens beslut. JO förde då frågan vidare till Arbetsdomstolen, som beslöt att inte ålägga polisman och polisman disciplinansvar. Domstolen ansåg att de inte visat det goda omdöme som kunde ha krävts av dem, men att det fel de begått inte skulle för- anleda någon disciplinpåföljd. Två ledamöter i AD var skiljaktiga och ansåg att disciplinpåföljd för tjänsteförseelse skulle utgå. JO uttalade även kritik i en del andra hänseenden, han skrev bl.a.: Utöver det --- redovisade finner jag det påkallat att något uppehålla mig vid ett yttrande som polisman fällde vid ett förhör i här aktuell utredning. På fråga från förhörsledaren om polisman ville lyssna på den bandinspelning som gjorts vid förhöret svarade han följande. Nej, men jag skulle gärna vilja skicka en hälsning till JO och massmedia och be dom att inte trakassera oss så mycket. hälsningen avses tydligen att JO:s granskning av polisman D:s åtgärder eller brist på åtgärder i Machnowärendet skulle vara att anse som trakasserier. Jag vill då erinra om att ombudsman enligt 21 § lagen (1975:1057) med instruktion för justitieombudsmännen skall verkställa de utredningsåtgärder som fordras för prövning av klagomål och andra ärenden. Klagomålen i detta fall avsåg bl.a. begäran om utredning av omständigheterna kring död. Polisman D:s yttrande, som fällts i anslutning till ett ärende av så allvarlig natur, måste enligt min mening anses utomordentligt olämpligt. Fallet Machnow blev även föremål för indirekt prövning i några tryck- och yttrandefrihetsmål. Det mest kända gällde , som sände ett program som bl.a. belyste JO-institutionen. Fallet Machnow tjänade som exempel. I programmet, som var direkt- sänt, framträdde bl.a. syster. Hon namngav polisman och polisman samt deras befäl och höll dem i praktiken ansvariga för broderns död. De tre polismännen anmälde tv-programmet till JK, som väckte åtal för förtal avseende polisman och polisman . Det prövades i tre instanser 7 och avslutades med dom i . Den ansvarige programutgivaren dömdes till 50 dagsböter. Polisman och polisman tilldömdes skadestånd om vardera. Machnowärendet har föranlett omfattande publicitet. Polisman och polisman har med eller utan namns nämnande gjorts ansvariga för död. Såväl åklagaren som JO har efter ingående undersökningar konstaterat att det inte finns bevis som stöder den anklagelsen. Flera domstolar har i tryck- och yttrandefrihetsmål funnit att det mot den bakgrunden inte är försvarligt att med namns nämnande likväl upprepa anklagelsen. JO ansåg dock att polismännen bristande tillsyn av hade bort föranleda disciplinär påföljd. Det kan i viss mån ha gett stöd för misstanken om att allt inte gått rätt till vid omhändertagandet av . Ärendet inne- fattade långt fler turer än de som relaterats här. 1983 patrullerade sex poliser ur den s.k. baseballigan tillsammans i en polisbuss. Gatuvåldsgrupperna var upplösta. De tjänstgjorde i stället som s.k. områdespoliser och 7 Hovrättsförhandlingarna ägde rum dagarna efter mordet. Det var dessa för- handlingar vittnet besökte för identifikation av polisman , jfr avsnittet om denne nedan. skulle därvid patrullera två och två, men de hade av vakthavande befäl fått tillstånd att patrullera gemensamt. Om själva händelsen förelåg olika beskrivningar, men enligt det åtal 8 som väcktes mot tre av poliserna hade en man tagits med i polisbussen, där han, utan att vara gripen eller lagligen omhändertagen, påsatts handbojor. Han transporterades sedan till en plats längst ut på , där han lämnades. Mannen hävdade att han misshandlades under färden, vilket poliserna samstämmigt bestred. Enligt poliserna hade han fått sitta på golvet i bussen. Handbojor hade inte använts. Domstolarna – målet gick upp till – fann det bevisat att mannen mot sin vilja förts ut till och lämnats kvar på samt att han betvingats med handbojor. Den polisman som ansågs ha varit den som de facto förde befäl och den polisman som körde bussen dömdes till vardera 100 dagsböter för olaga tvång. Även polisman var åtalad, för att ha varit den som satte på handfängslet. Åtalet i den delen ogillades. I påföljdsfrågan skrev tingsrätten, vars påföljdsbestämning varken hovrätten eller fann anledning att frångå, att mannen utsatts för ett svårartat övergrepp, som kunde vara ägnat att undergräva allmänhetens förtroende för polisen. Överväganden av det slaget kunde tala för att fängelsestraff borde utdömas, skrev tingsrätten, men fortsatte: Tingsrätten anser sig emellertid böra ta hänsyn till att (befälet och föraren) tjänstgjort inom ett vaktdistrikt där polismännen är utsatta för särskilt svåra påfrestningar i sin tjänst. Vidare beaktar tingsrätten att (befälet och föraren) enligt vad som framkommit av polisinspektören vittnesmål utfört ett energiskt och framgångsrikt arbete som områdespoliser. – Ett kraftigt bötesstraff får anses utgöra tillräcklig påföljd. Värt att notera är, förutom själva gärningen, att domstolarna alltså fann att de ifrågavarande poliserna farit med osanning såväl när det gäller användningen av handbojor som skälet till att mannen släpptes av på en mörk och enslig plats långt från det ställe där han anträffats (de hävdade att han ville gå av där). Syftet med den lämnade bakgrundsredovisningen har varit att ge en be- skrivning av situationen kring 1986, eftersom förhållanden 8 Åklagare var chefsåklagare . av det skildrade slaget torde vara av betydelse för förståelsen av den miljö i vilken diskussionen kring det s.k. polisspåret uppstått. När lade fram sin rapport, , före statsministermordet, konstaterades alltså att det inom fanns i vart fall en gruppering som àsatte sig över givna instruktioner àutövade polistjänst civilt i strid mot officiell policy àpå goda grunder misstänktes för övervåld i tjänsten àfortlevde trots upplösning och omorganisation àarbetade inom ett distrikt där det förekom med polisrollen oför- enliga attityder och där ledningen inte ingrep mot känd köns- diskriminering definierade alltså väsentligen problemet med G-turens GVG, dvs. baseballigan, som en ledningsfråga: Utredningens uppfattning är --- att gruppen utförde ett bra arbete men kritiken gäller arbetsmetoderna och den riktar sig i första hand mot VD- ledningen som lämnade gruppen att sköta sig själv. Ansvaret för att missförhållandena uppstod och framför allt för att de fick bestå måste naturligtvis sökas på chefsnivå, men det är också naturligt att de förhållandevis få polismän som ingått i gruppen tilldrar sig ett visst intresse. Även om de skulle ha arbetat i goda avsikter för att stävja kriminalitet och främja ordning står det klart att de som individer ansett sig ha en särställning i förhållande till gällande lagar och poliskåren i övrigt. I ledningsansvaret måste därvid ingå åtgärder som inom organisationen och samhället i övrigt visar att detta inte tolereras. Vad som senare skett från polisens och statsmakternas sida för att komma tillrätta med de problem som uppenbarligen förelåg kring synen på arbete faller utanför det perspektiv som här funnits anledning att anlägga. Vi kan emellertid inte undgå att kon- statera, att de frågeställningar kring det polisiära arbetet som sålunda tilldrog sig intresse är fortsatt aktuella. 9 Det finns flera åtal rörande övervåld begånget av polismän, som förekommer i diskussionen kring polisspåret. Till tidsbilden kan läggas en dom, som Södra Roslags tingsrätt meddelade (DB 129), före mordet. Där dömdes polisman och en kollega till honom för misshandel och ofredande. Brotten begicks dock inte i tjänsten. De hade i samband med en fest förgripit sig på en person som tingsrätten beskrev som en späd, småväxt, 15-årig yngling. 4.1.3Utredning om högerextremism inom polisen Frågan om det förekommer högerextremism inom polisen har dykt upp då och då, såväl inom polisen som i den allmänna debatten. Intresset för saken kulminerade i den diskussion kring polisspåret som uppkom i utredningen av statsministermordet. Det ledde till att beslöt tillsätta en arbetsgrupp för att utreda sanningshalten bakom uppgifterna om extremism. Beslutet fattades , dvs. relativt kort efter det att spaningsledning brutit samman och denne lämnat utredningen, och i praktiken även arbetet som länspolismästare. Utredningen inriktades särskilt mot , VD 1. Händelser under arbetets gång ledde till att arbets- gruppen även inriktade sin granskning på om det förekommit otill- börliga kontakter mellan svensk och sydafrikansk polis och på frågan om påstådd inblandning av i mordet, dvs. I den senare delen kom granskningen dock att bli helt över- siktlig, se vidare nedan. Gruppen bestod av (ordförande i polisstyrelsen), (vice ordförande i densamma), (biträ- dande länspolismästare), (ordförande i ningen av ) och, , (tillträdande länspolismästare). Arbetsgruppen lade fram sin rapport , då den antogs av polisstyrelsen i plenum.10 Översikt över polisstyrelses utredning Polisstyrelsens rapport redovisar en relativt bred utredning. Uppgifter om följande företeelser eller påstådda företeelser belystes: àPolismän som lyssnat på marsch- musik och inspelade tal av m.fl. àPolismän som spelat marschmusik i en piketbuss àSammankomster (herrmiddagar) av högerextremistiskt slag under 1982-84 àEn polisman som under mordnatten ringde till VD 1 och uttryckte tillfredsställelse över mordet 10 Rapport med anledning av påståenden om högerextremism m.m. inom (citat i det följande är hämtade ur rapporten). àPolisers delaktighet i mordet (polisspåret) àPolisfesten , med en påstådd skål för mordet àBrev med hotelser mot en journalist för att denne förföljt poliser i samband med mordet àFörekomsten av klistermärken från EAP i VD 1 och nidbilder av på klädskåp i VD 3 (iakttagelser långt före mordet) àIakttagelse av partiledaren i kommunisterna av polismän som i samband med bevakningen av en demon- stration bar märken med svenska flaggan på sina uniformer àFyndet av en SS-hjälm och teknisk utrustning i en polismans lägen- het àPolismän vid VD 1 som privat anlitat en militär instruktör för utbildning i självförsvar àPolismän vid VD 1 som under sjuttio- och gjort nazisthälsningar àEn gruppering med namnet nationalsocia- listiska förening àEn polisman som innehade skivor med nazistiska marscher och tal av m.fl. àEn polisman som skall ha iakttagits via TV då han deltog i en demonstration anordnad av en extrem högerorganisation àSex polisers enskilda resor till Av intresse för den bakgrundsskildring, som detta avsnitt utgör, är de företeelser som ligger i tiden före mordet och de som mer allmänt be- lyser frågan om eventuell högerextremism. Utredningens resultat beträffande själva polisspåret och dit hörande frågor redovisas i respektive sammanhang. Av de undersökta företeelserna kan – med ledning av det material polisstyrelsens utredningsgrupp fick fram – åtskilliga betraktas som mindre intressanta som underlag för en bedömning. Den polisman som arrangerade privata samman- komster där man lyssnade på marschmusik m.m. flyttade från . Personalen hade omsatts . Det torde inte ha funnits någon kvar i VD 1 av dem som kan ha deltagit. Sammantaget hade dessa uppgifter alltså inte tillräcklig substans för att kunna ligga till grund för 11 Utöver det som här upptagits belyste utredningen uppgifter om en polisman som på sin fritid velat kvittera ut en god vän som gripits efter ett bråk mellan skinheads och invandrare samt samme polismans beteende på i , där han påstods ha upppvisat en svensk flagga med hakkors fästad på kavajslagets undersida. Se nedan (polisman ). någon bedömning av eventuell högerextremism inom polisen vid den tid då undersökningen gjordes. Uppgiften att det spelats marschmusik i en piketbuss undersöktes bl.a. genom att en polisman som i ett radioprogram 1983 uppgivit att han spelat Björneborgarnas marsch hördes av utredningsgruppen. Även tidigare och nuvarande vaktchef hördes. Det kom fram att polismännen ofta tog med sig egna band till polisfordonen för att lyssna på när tjänsten så tillät. Detta var vanligt när det var tyst i etern, företrädesvis . Alla typer av musik kunde förekomma, dock aldrig några marscher som kunde associeras till extrema politiska uppfattningar, uppgavs det. Den ifrågavarande polismannen tillbakavisade uppgifter som förekom i ärendet, att han skulle ha extrema uppfattningar. Han hade (dvs. ) varit medlem i Demo- kratisk Allians, en organisation som han dock inte ansåg att den kunde betraktas som extrem, om man såg till dess stadga, syfte eller fattade beslut. var han inte medlem i någon politisk organisation. Iakttagelserna om klistermärken från EAP och nidbilder på från VD 1 respektive VD 3 hade gjorts av en ledamot av polisstyrelsen långt före mordet. Utrymmena ifråga besiktigades av utredningsgruppen, varvid det konstaterades att där inte fanns några märken. iakttagelse ledde till att polisledningen erinrade vakt- distriktscheferna om förbudet att bära bl.a. svensk flagga på uniformen. Att det skulle ha förekommit nazisthälsningar på VD 1 gick inte att belägga. Den som tillskrivits uppgifterna, en polisman som framträtt i media, uppgav för utredningsgruppen att han blivit felciterad när det sagts att hans iakttagelser gällde åttiotalet; han hade bara uttalat sig om gamla händelser . Gruppen gjorde ytterligare efter- forskningar och ansåg sig kunna konstatera att det inte förekom någon jargong eller attityd som kunde yttra sig i nazisthälsningar, men ville inte utesluta att det kan ha förekommit enskilda överdrifter. Polisstyrelsen fann ändå skäl att ta uppgifterna på allvar och förde resonemang kring behovet av en fungerande yrkesetisk ut- bildning m.m. Existensen av någon organisation inom polisen med namnet nationalsocialistiska förening fann utredningsgruppen inte några tecken på, trots betydande ansträngningar. Man höll det för utomordentligt osannolikt att en organiserad grupp av detta slag skulle finnas. På denna punkt synes utredningen alltså ha gett ett närmast entydigt svar. Den polisman som hade utpekats som initiativtagare till föreningen, tillika innehavare av nazistiska grammofonskivor av olika slag, hördes av gruppen, liksom vederbörandes chef. ställde sig helt frågande till uppgifterna (även om han angav en tänkbar förklaring till hur uppgifterna kunnat komma i cirkulation). Hans chef gav honom ypperliga vitord: en av de bästa polismännen i distriktet med ett gott omdöme och bra uppträdande. Fyndet av en SS-hjälm hos en polisman behandlas nedan (polisman ); det har utretts inom ramen för förundersökningen. Polisstyrelsens utredningsgrupp klarlade genom vissa efterforskningar att , den plats där polismannen säger sig ha bärgat hjälmen, förvärvades av Föreningen 1955. Föreningen fann då olika föremål med nazistemblem. Föremålen skall dock ha samlats in och förstörts. Polisstyrelsen ansåg att detta förhållande fick polismannens förklaring till hur han kommit i besittning av hjälmen att framstå som än mer sannolik. I det bakgrundsmaterial som polisstyrelsens utredningsgrupp efter- lämnat och som kommissionen tagit del av finns anteckningar av biträdande länspolismästaren från en föredragning av säkerhetspolisens dåvarande chef, , . Av anteckningarna framgår att säkerhetspolisen fått återkom- mande – men inte särskilt frekventa – uppgifter om högerextremism som tydligen noterats. synes säkerhetspolisen ha tagit kontakt med .