sou · GNB322 · 2000-01-01 00:00:00 — En essä om demokratins värde och värdighet Dokumentation från ett seminarium (SOU 1998:55) En god affär i . Journalisternas avslöjanden och läsarnas etik (SOU 1998:63) Att rösta med händerna. Om stormöten, folkom- röstningar och direktdemokrati i (SOU 1998:85) 4.Gör barn till medborgare! Om barn och demokrati (SOU 1998:97) 5.Det unga medborgarskapet. Dokumentation från ett seminarium (SOU 1998:101) 6.Lekmannastyre i experternas tid. Dokumentation från ett seminarium (SOU 1998:102) 7.Demokrati på europeisk nivå? (SOU 1998:124) 8.Läsarna och demokratin . Ett brev till det läsande (SOU 1998:134) Exempel och analyser (SOU 1998:155) En intervjubok från Socialtjänst- utredningen (SOU 1998:161) Demokratin möter marknaden. Tre ronder (SOU 1998:164) 12.EU – ett demokratiprojekt? Dokumentation från ett seminarium (SOU 1998:145) 13.Invandrarskap och medborgarskap . Dokumentation från ett seminarium (SOU 1999:8) 14.Att slakta ett får i . Om religionsfrihet och demokrati (SOU 1999:9) 15.Etik och demokratisk statskonst . (SOU 1999:13) (SOU 1999:12) 17.Den skyddade provinsen . En essä om demokratins värde och värdighet (SOU1999:22) Det blev plötsligt alldeles tyst på ungdomarnas lördagsfest. En av gästerna hade läst i lokaltidningen att , , blivit ledamot av bildningsnämnden i kommunen. Han vänder sig till och frågar, nästan anklagande: Är det sant?. Och känner hur hennes sociala värde rasar. Hon är en förrädare, en överlöpare från en i kamratgänget till en sådan där politiker, en som man ser ned på. I det ljuset är det enklare att förklara varför några medborgare hoppar av sina förtroendeuppdrag än att förklara varför så många stannar kvar. Följande essä granskar vad det är som händer när demokratin förlorar sitt värde och sin värdighet. ledamöter har inte tagit ställning till texten. Författaren svarar själv för innehållet. En essä om demokratins värde och värdighet* Det låter som ett erbjudande, men det kan också vara ett nödrop. Kom och träffa en minister! Två statsråd ställer upp till frågestund. Plats: Information . Man kan ringa för mer information och man kan uppsöka en hemsida: . Även har en hemsida samt ett 020-nummer där man kan få svar på frågor om arbete och beslut och lyssna på den förestående partiledardebatten. Man kan få EU-upplysning på ett särskilt 020-nummer och man kan prenumerera på tidningen Från Riksdag & Departement. Annonserna är införda i , sam- ma dag som det blir känt att lämnar andra regering som socialminister. Han avgår ur och – troligen – ur den social- demokratiska partistyrelsens verkställande utskott. * För värdefulla synpunkter på denna text tackar jag professor , , och , . Tidningen beskriver bakgrunden. hade velat fort- sätta med de närings- och regionalpolitiska frågorna som han haft ansvar för i den förra regeringen, men statsministern utsåg en annan chef för ett nytt departement, Tillväxtdepartementet, som får hand om dessa ärenden. Besviken ska han ha blivit, men att blev förbigången, heter det i en ledarkommentar, var självklart med tanke på de klena resultat han presterat på tidigare ministerposter. Den avgångne socialministern har aldrig visat intresse för socialpolitik, skriver tidningen vidare på nyhetsplats. Ändå tackade han först ja till utnämningen. blir han direktör för en regional sparbank i stället. Har någon erfaren- het av att jobba på bank? Han fick ett erbjudan- de och tog det: Jag har arbetat i politiken. Jag har kvar till pension. Jag ville pröva någonting nytt. Också det kan låta som ett nödrop, eller möjligen som en lättnadens suck. Politikern som tröttnat på politiken. Har han faktiskt fyllt fyrtiofem? Offentlig medkänsla är påkallad. Funderingen här ska inte handla om förtvivlan, varken personers eller institutioners, den ska handla om hur personer och institu- tioner tar sig ut – bereds plats, manifesterar sig – i offentligheten. Denna offentlighet är inte alltid så mild och förlåtande som den var – eller tycktes vara – i samband med av- gång. Medierna stod nästan undantagslöst på den förorättades sida, och i ett uttalande som gjordes dagen efter avgångsbeslutet kunde denne, alltjämt besviken och förorättad, göra sin personliga utsatt- het till ett principiellt och vittförgrenat problem. Kanske in- lärningstid hade han behövt som socialminister. Men det är ju nu ett tiotal ministrar som delar problemet. De kommer fram- över att bara prya på sina nya poster. Under den tiden gör man inte så stor nytta, säger han.1 Vad får honom att säga så och vem är angelägen om att han säger så? 1 28/10 1998. avhopp hade kunnat ske utan denna inram- ning. Han hade kunnat dra sig tillbaka utan större åthävor. Be- svikelsens språk heter tystnad; i motgången vill människan vara för sig själv. Allt är inte politik. Också i det demokratiska samhället måste politiken ha sina gränser. Det är inte en smak-, det är en defini- tionsfråga. Om man vill vara konkret: som trädde tillbaka upphörde han att vara politiskt intressant. I ämbetet gråter man ju inte. Om fenomenet existerar – dvs. om upp till hälften av statsråden i regeringen inte vet vad de sysslar med – finns det där i alla fall. har gjort ett dåligt jobb, och han förväntades göra ett dåligt jobb. Synligheten, tillgäng- ligheten lägger ingenting till saken. De är en sak för sig. Kom och träffa en minister! När han redan är där. Men också när han har tagit adjö? Vad jag vill diskutera är hur det politiska, dvs. den demokratiska makten, ska kunna synliggöras om vi inte vet hur dess insignier ser ut. Om synligheten kan vara en synvilla. Och om tillgängligheten är detsamma som närhet eller om den förleder oss att gå vilse i den mängd av möjligheter som det moderna mediesamhället erbjuder. Jag kommer att ta omvägar. De blåa och röda banden upptog nästan ett helt hyllplan. De blåa i klot började , de röda i linne med grönvita kapitäler tolv . Ryggtitlar i bladguld. Men så tar det slut. Jag kan inte påminna mig något särskilt som händer . Varför upphör serien med stadsfullmäktiges handlingar ? Det skulle bli en bok om människor som bygger städer. tog de bostadspolitiska besluten. Bostadsbrist och trångboddhet skulle bort – kommunerna bygga och förvalta, staten reglera och finansiera. Per var närmaste man i , skrev propositioner och lagtexter. nytillträdd landshövding , när han for om- kring ute i länet, mötte han självmedvetna byggherrar och fick den kvittens som alla lagstiftare längtar efter: Jag vet det var en kommunalman ute i som sade till mig en gång att först då blev det intressant att vara kommunalman. – Man såg något efter sig. Förut hade vi bara sysslat med fattigvårdsunderstöd men fick vi konkreta uppgifter.2 Bygga bostäder satte spår – i naturen, i sinnena, hos efter- kommande.3 Jag tar ner en av de påkostade volymerna, tung i handen. Först kommer protokollen i löpande paragrafering. Sedan bihangen, med sina tjänsteutlåtanden och memorial och yttranden. Det är en litteraturart som inger ett betydande läsmotstånd, bakvänd syntax, anonyma subjekt. Den formelartade prosan har tjänat bestämda syften. Det ska vara lätt att hitta, man ska kunna följa ett ärendes gång från beredning till beslut, en objektiv redogörelse för kom- plicerade sakfrågor har eftersträvats. Så såg den svenska modellen ut – på papperet. Dessa utredningar, betänkanden, dessa luntor med jämkade , de har varit den demokratiska processens viktigaste arbets- material. Eftervärlden har kunnat kontrollera vad som ägt rum och vilka som har deltagit i voteringarna och vad som har restat när året är slut. Det inbundna: ett registratur över överläggningens sköna konst. Eller den kommunala självstyrelsens höga visa. Ty även om det är pekoralister som har varit framme och plitat på sina ställen (be- folkar de inte också belletrestiken, journalistiken? ), har ingen språklig möda sparats för att framhäva den lokala maktens legiti- mitet. Besluten, galna i sak som de kan visa sig, har omgetts med vördnad. Det ceremoniella har fått sin egen estetik. Den som har vårdat institutionerna har sett till att de har blivit tillgängliga, men 2Tomas Forser: Jag har speglat århundradet. En bok om Per – historikern, publicisten, ämbetsmannen, s. 172. 3Det blev en bok. /: Förvalta framtiden. Bostäder och byggande i under ett halvt sekel. denna tillgänglighet behöver inte – får inte? – vara det samma som en påflugen närvaro, ett ihållande tjatter. 1927 – då blir denna strävan tydlig. Det året sker stadsgrundan- det. Förstaden får sina privilegier. Skaffar sig borgmästare, bygger ett stadshus, inrättar förvaltningar. Led i moderniseringsprocessen. Den kommunala nivån rationaliseras för att lösa ett antal angelägna uppgifter: inom fattigvård, bostadsförsörjning, väg och vatten. Folkhemmet är sparsamt, det mesta sköts länge av amatörer, men dessa amatörer drivs av en förbättringsvision som de vill visa upp och finner en glädje i att putsa på. Det som göras skall har ingen tidigare tänkt på. Folk från alla partier kommer samman och resonerar sig fram till praktiska lös- ningar. Det är de resonemangen som ryms inom de hårda pärmar- na. En dos omsorg, en dos stolthet. Vad är då som upphör 1981, året då man slutar binda – och faktiskt även trycka – de kommunala handlingarna? Det är inte pengarna som tar slut. Staden är inte fattigare 1981 än 1927, den kommunalekonomiska krisen har inte slagit till. De offentliga åtagandena omfattar mer än någonsin, staden har vuxit i storlek och styrka, den praktiska välfärdspolitiken är dess domän. 4Vad vi möjligen får syn på här är en politisk klass i sin linda, de embryon som har beskrivit och karakteriserat i sina märkliga böcker om Per och hans generationskamrater. (Särskilt Per : Partiledaren, s. 11 och 67. , 1996.) Inom kommunalpolitiken efter det demokratiska genombrottet kryllar det av dem. 5Den förhandlingskultur som blev norm- och stilbildande inom den loka- la politiken förde många arbetarrörelsens män – mest män – till makten. Men den fann också, skriver historikern , starkt stöd i den harmonierande syn på samhället som medelklassen hyllade och med idea- len om samhällelig konsensus och kompromissen som konfliktlösnings- princip. (Kompromiss och medborgaransvar. Borgerligheten i svensk kommunalpolitik 1860-1945. En fallstudie av . Historisk tid- skrift 4:1997) Som vi ska märka är detta inte den enda typiskt borgerliga hållningen. – Se även samme författare: tid. Konflikt, sam- arbete och nätverk i svensk lokalpolitik. Historiska media, 1998. Vi får tänka oss att pappersflödet från kanslierna är stridare än . Ändå händer det något med den ceremoniösa och protokollära genren. Den trängs tillbaka och den trivialiseras. Betänkandena blir sladdriga i formen, remissvar och reservationer plagierar parti- programmen. En litterär tradition går mot sin upplösning. Det förekommer att fullmäktigesammanträden ställs in av brist på ärenden. Har allt som sägs sagts förut? Modern politik kan ses som en form för konfliktlösning: över- läggning, beslut, verkställighet. Den som vill ha votering ska få det, den som bråkar för ofta får räkna med att inte bli omvald. Form- bundenhet går före fantasirikedom: ingen vilja kan sätta sig över en genomtänkt kontrapropositionsordning. Det låter både vant och tamt, utfallen är sällan särskilt ärofulla men sällan särskilt ärelösa heller. Det finns andra metoder – fejd, läger, bannlysning. Duellen var ett erkänt sätt att lösa konflikter i riddersmännens stat. Modellen hade sina givna begränsningar. Varje förorättad person kunde inte gärna gå och sticka ner varje annan illa tåld person – det skulle underminera försörjningsbalansen i samhället och urarta i ett allas krig mot alla. Företeelsen kunde tolereras därför att den var socialt exklusiv. Duellen var länge ett aristokratins prerogativ. Den tillhörde adeln som krigarkast och var ett sätt att under reglerade former ordna stridigheter som hade med den personliga äran att göra inom denna klass. I de flesta europeiska länder förbjöd regeringarna duellerandet, som adeln domesticerades, byråkratiserades och blev mer entydigt ett civilt och militärt ämbetsmannastånd. Förbuden var kortsiktigt ineffek- tiva (många av de statstjänare som hade att se till att förbuden efterlevdes deltog själva i samma praxis), men de markerade tydligt att staten – inte ståndet – var den legitima våldsmakten, vilket ökade inträdeskostnaderna och mattade kampglädjen åt- minstone.6 I ett enda land, , tillvann sig den uppåtstigande bourgeoisin rätten att såra och döda på samma villkor som aristokratin. Den sociala segern hade ett pris, menade , civilisa- tionsteoretikern. Duellen som jämlikhetsattribut åtföljdes inte av inövade föreställningar som fanns hos bördsadeln, om mod, lydnad, ansvar, utan blev hos de borgerliga överskikten ett instru- ment för naken våldsdyrkan. I förekomsten av mensurärr kunde rentav se måttet på ett samhälles politiska omognad. Duellens betydelse, skrev han, inskränkte sig inte till själva det väpnade våld som två personer utövade mot varandra, duellen var ständigt närvarande som en hotande påminnelse om möjligheten av en väpnad kamp, en påminnelse om att den starkare alltid kunde få makt över den svagare, att den bättre skytten kunde få herravälde över den sämre.7 uppfattade duellerandets växande utbredning i , fram till , som ett civilisatoriskt bakslag. Bourgeoisin övertog en feodal uppförande- kodex utan att känna sig säker i sadeln. Den var ifrågasatt och otrygg i sin nya roll, den imiterade urskillningslöst och drevs på uppkomlingens vis till överdrifter. Den tyska borgerlighetens humanistiska patos gick upp i röken från skyttegravar och stanken från förintelseläger. Det är inte den enda tänkbara tolkningen. Aristokratiska sedvänjor spreds. I utgjorde adeln fortfarande av alla registrerade duellanter , har siffran sjunkit till 19 6Se exempelvis V G Kiernan: The Duel in European History. Honour and the reign of aristocracy. , m.fl. 1988. 7Norbert : Studien über die Deutschen. Machtkämpfe und Habitusentwicklung im 19. und 20. Jahrhundert, s. 90. Suhrkamp, /M 1992; här citerat från svenska utgåvan, Tyskarnas och civilisationens bräcklighet, s. 72. Atlantis, 1996. procent.8 Det betyder inte nödvändigtvis att de borgerliga grup- perna gav efter för en klassfrämmande moral i sin klättring uppåt, det kan – alternativt – ses som en bekännelse till ett hedersbegrepp som satte autonomi, integritet och egenansvar högre än den rena krämarmoralen. Det immateriella gavs ett synligt försteg framför det materiella. Om engelsmännen gick till domstol för att få upp- rättelse för sin kränkta ära, i praktiken en eller annan form av skadestånd, värjde sig den tyske borgaren både mot den skyddande statens arm och mot ett system som byggde på ekonomisk be- straffning. (Hade inte tvekampen varit möjligheten att undvika rovet, tillgreppet?) Den kränkte behövde upprätta sig själv, inte straffa eller förnedra den andre. Och affektkontroll och själv- disciplinering utövades bäst bland likar. Det gällde att hålla lidelserna på mattan, skriver Ute Frevert i ett fängslande arbete om duellväsendets renässans och expansion : I stället för att ge efter för en första ohämmad vrede och gälda den skymf man utsatts för med samma mynt, i stället för att brista ut i nya förolämpningar eller hänge sig åt prygel kuvade den föro- rättade sina omedelbara hämndbegär och utmanade sin mot- ståndare på duell under iakttagande av alla de former som krävdes, så att inga av de «lägre instinkterna« längre skulle få överhanden.9 Duellens väsen var inte dödandet – fåtalet duellanter dog verkligen – utan behärskning och återhållsamhet. Praxis var strängt regel- styrd. Vem som segrade hade liten betydelse. Gottgörelsen låg i kampen som sådan, inte i utgången av kraftmätningen, inte heller i ett socialt tvång att prestera och visa sig överlägsen. 8Mellan 1882 och dömdes över fyratusen personer till tvekampsbrott i hela . Tar man hänsyn till mörkertal och underregistrering, torde den faktiska förekomsten ha varit större. 9Ute Frevert: Ehrenmänner. Das Duell in der bürgerlichen Gesellschaft, s. I den meningen skulle man alltså kunna se duellen som ett instrument för förädling snarare än förvildning. – den borgerliga andans uttolkare – såg saken så. tillhörde själv kretsen duellvärdiga, både som universi- tetsprofessor och som reservofficer, och han tvekade inte heller att gripa till sabeln för att försvara sin heder. Första gången, 1910, hade hans hustru förlöjligats som feminist av en ung akademiker från ; vid det andra tillfället, därpå, rörde det sig om en rent vetenskaplig konflikt där hade känt sig kränkt. I båda fallen var han den utmanande parten. insåg att den borgerliga klassen måste betrakta duellen som konfliktlösningsmodell med åtskillig ambivalens. Den krävde en karaktärsdaning som var främmande i många borgerliga yrken. Den talade till känslan, inte till förnuftet. Förvärvet och familjen kom alltid i andra hand. Plikten gick ut över friheten, skapandet, egensinnet. Modet gick före förmågan. Därför rekommenderade också att duellerandet skulle förbehållas personer som hade ett ansvar för den sociala ord- ningens upprätthållande – i praktiken män med bildning, dvs. universitetsstudier, eller militär rang. Dit räknade han inte köpmän och industrialister, inte arkitekter och ingenjörer, inte heller för- möget folk i största allmänhet. Deras nytta var en annan – resultat- inriktad, orienterad mot hänsynslöst borgerligt arbete. Ut- kämpade de inte en kamp för tillvaron? Ursinnet sliter samhället i bitar. Någon måste visa var gränsen går för det tillåtna, det som är uppbyggligt och inger aktning. Varje samhälle har, tycks det mig, behov av ett sådant värdighets- kriterium. Där det saknas får det problem med sitt självförsvar. Traditionellt tillkommer det samhällets eliter att stå för denna uppgift. Under drygt , från upplösningen av rike fram till ungefär, var den europeiska adeln en härskande elit. Adelskulturen fyllde bestämda funktioner. Den skulle trygga territorium, den skulle säkra suveränens makt, 10 Vi befinner oss nu ganska långt från statsrådet förlorade heder, men jag avser att återvända till detta ämne. den skulle skapa någorlunda social koherens och konsensus. Lyckades den med detta kunde den enskilde aristokraten vara precis så utsvävande och så lyxförbrukande som samhällets resursbas tillät. Härskandets praxis fick mankera utan att dess legitimitet behövde bli särskilt mycket anfrätt. Värdigheten höll excesserna i schack. Så ser det ut under lancien régime. Normer, uppförandekodex, hedersföreställningar utbildas inom den härskande eliten. Den har en lokal bas men en utblick som är internationell. Dess exklusivitet bygger på en form av rationalism. Den kan umgås på ett språk som förstås av alla: latin, under renässansen italiens- ka, från högbarocken och framåt vanligen franska. Den har stude- rat i andra länder, den krigar i andra länder, gifter sig i andra länder. Den är i viss mening utbytbar: kan tjäna inte blott en utan flera.11 Den befordrar kvickhet och missaktar indolens, dvs. markerar distans också mot de egna som inte uppfyller kriteriet. Den är öppen för nykomlingar – krigen kräver sin tribut – men oförsonlig mot dem som faller ur ramen. Hedern, äran blir det yttre tecknet på att denna klass har er- övrat ett tolkningsföreträde, är förebildlig inåt för att kunna av- skilja sig utåt, mot dem som inte har del i härskandet. Den moral den förbehåller sig själv förutsätter att andra håller sig med sina – egna – moralföreställningar. Operationsbasen är återigen ståndet, inte staten eller markna- den, inte heller scenen. Eliten: väl synlig och väl befäst, en webersk vändning kunde vara förtrollad. 11 Se diskussionen hos , Yxhugget i Körsbärsträd- gården, i /Luthersson (red): Eliterna som abdikerade. Tolv artiklar om frånvaron, behovet och nyttan av eliter. Är det inte just en avförtrollning som möter oss i Stendhals märk- liga roman ?12 Platsen är fransk landsort, tiden början till mitten av regering. Den unge har relegerats från sin elit- skola på grund av republikanska aktiviteter. Fadern, en ofrälse – fabulöst förmögen – finansman, är förlåtande, sonen ungdomligt stolt och aktar förstås vare sig penningen eller börden, karriär i verken heller inte att tänka på så länge förvillelserna sitter i, men en kommendering till ett kavalleriregemente, vars främsta uppgift är att slå ner strejkande vävare, borde dämpa lustarna en aning. Sådan är uträkningen. Allt behöver inte tas på allvar. Men yng- lingen saknar varje intresse för den nya ordningens försvar. I pro- vinsen sitter de legitimistiska partierna och ruvar, adeln är side- steppad och förgrämd, förakt för de nya mittenmännen – sluskiga prefekter, lättköpta överstelöjtnanter – lockar honom som leds vid vardagen till slut in i aristokratins salonger. Här är allting före detta, riten överordnad rikedomen, den tillämpade likgiltig- heten en väntan på återkomst, ännu en restauration. tas emot därför att han är kvick och talangfull, har stil och uppassning. Och han kan hänge sig åt detta låtsasliv därfär att han får utlopp för sitt löje, som både är lättingens och rebellens. Givetvis övermannas han av känslan och av traktens tätaste änka, en 24-årig markisinna, fru de Chasteller. Föreningen är utsiktslös, blir offer för en billig intrig och jagas iväg, tillbaka till . Vill du bli en skälm, frågar fadern, då kan du ta tjänst hos en minister. Med penningens makt är ingenting ouppnåeligt i borgar- kungens stat. utses till handsekreterare åt greve de Vaize, polisministern.13 Han dirigeras på nytt till provinsen, för att vinna ett mandat åt regeringen, men mutorna förslår inte, den officiella kandidaten är en katastrof och valet rinner honom, , helt ur 13Han – den misslyckade revolutionären. Känns mönstret bekant? Fadern däremot kniper till allmän förvåning en plats i nationalförsamlingen och blir en av partiledarna där. begär han att sonen tar sig en älskarinna. Föremålet är hustrun till en uppkomling som vill efterträda den sittande polis- ministern, chef. Fadern förfogar i praktiken över utnäm- ningsmakten. Men värjer sig. Han är rörande naiv och kan inte tänka sig att mogna till man på sin ursprungliga känslas bekostnad. Han vet att han inte kan få fru de Chasteller som föll för honom (som också svek honom, tror han, fastän sveket var riggat) och som han offrar sig för (få anar vari detta offer består, eftersom erövringen från början var inbillad och utsiktslös), men han vet inte att fadern är utblottad, övertrasserad och står vid ruinens rand. Älskarinnan hade räddat honom, sonen, vid faderns hastiga död. Hur lätt vägde inte löjet! Egenintresset var så mycket starkare än egensinnet. Stendhals roman är en studie i hur den moderna politiken – den borgerliga politiken – bryter fram och triumferar. Här är alla kombinationer möjliga. Uppgång och fall avtecknar sig mot för- väntningshorisonten. Maktbaserna blir oroligare, oenhetligare. Skälmen är inte diskvalificerad, ordningen inte på förhand given. Politiken kunde liknas vid ett spel – inte läggspel men hasard. Och hedersbegreppen får lov att anpassa sig. Ur skuldsätt- ningen är självmordet, inte duellen, utvägen.14 Äventyret, steget in i det okända, underminerar den elaborerade adelskulturen, tvingar den till reträtter och medgivanden, styr uppmärksamheten mot tillfället snarare än mot traditionen. Den som inte är smart är en fjant. Medelklassen har inte tid att älta, den lär sig glömma oför- rätter, föralldel med risk att själv bli glömd. Nej, är inte allt, framtiden överskuggar . Det är en utdragen process. I har medelklassens värde- ringar erkänts socialt , men det är först i Stendhals och som de kommer att genomsyra politiken. 14 Drabbar inte spelskulden alla lika? Se där framsteget! är – ur det legitimistiska perspek- tivet som många andra än legitimisterna hade så lätt att tillägna sig – undantagslandet, parialandet. Man vrakar och byter författningar i rasande fart. Den politiska kulturen är experimentell, aktörernas ambitioner högtflygande.