sou · GNB3113d3 · 2000-01-01 00:00:00 — När någon hamnat vid denna station har tillräckligt med varningsklockor ringt för att systemet inte skall tillåta någon att uppleva sig som helt exkluderad. I andra europeiska miljöer talar man antingen konkret om förlusten av att ens ha ett bankkonto som det yttersta kriteriet på exklusion eller om att det finns ett särskilt socialt "innehåll" bun- det till begreppet. Inom ESOPO (Evaluation of Social Policy against Social Exclusion at the Local ) ses exklusion via media- tion av begreppet sociala rättigheter eftersom sådana inte bara är subjektiva attribut utan också innebär reciprocitet och ömsesidig erkänsla av ett samhälles medborgare. Det är just de ömsesidiga obligationerna som skiljer sociala rättigheter radikalt åt från civila och lagliga rättigheter. Sociala rättigheter är helt enkelt inte lika fast rotade i samhället som de civila och lagliga. De går inte fixera på samma sätt. Alltså är det interaktiva, interkulturella processer som krävs för att skapa sociala rättigheter som ständigt måste åter- eller nyskapas. Vid en jämförelse med flera andra EU-länder har mer av universell och liberal politik vid inkomststöd till fattiga. I vissa län- der har kategorier som icke förtjänta och förtjänta fattiga möjlig- gjort fortsatt klientilism. Avsikten har då oftast varit att driva på so- cial integration. Med oklara sociala rättigheter kan emellertid även de länder som tillämpat mer universella och förhållandevis liberala regler när de känner sig ekonomiskt och politiskt trängda komma att införa mer av villkorlighet i sociala ärenden. Denna villkorlighet uppfattas in på bara huden av många invandrarkategorier i . Den katastrofala branden i tydlig- gjorde i ett slag vilka villkorligheter, lojaliteter och motstättningar som existerar utan att de lokala politikerna eller myndigheterna anat någon väsentlig tendens. Överlag råder större lojaliteter mellan ungdomar oavsett bakgrund. Hos andra generationens invandrare finns källor och oftast berättigade sådana till oförsonlighet och hårda tongångar mot svenska myndigheter. Även om ett officiellt samarbete inletts mellan representanter för invandrargrupper och svenska, främst lokala Göteborgska myndigheter, så härskar en misstro av djupt slag mot de goda avsikterna från samhällets sida. Stora grupper invandrare, särskilt andra generationens som fått ta konfliktstötar från båda hållen, ser sig därför per definition som utanför systemet och med klart begränsade och villkorliga sociala rättigheter. Recepten för att inleda de interaktiva processer som krävs för att återskapa, förnya och framför allt fördjupa demokratin, är inte sär- skilt märkvärdiga. Det handlar om att se till och ta fasta på alla sam- hällsgruppers starka sidor antingen det gäller långväga politiska flyk- tingar eller stora grupper barn med nydiagnosticerade mer eller mindre svåra handikapp. En lika effektiv stämplings- och stigmati- seringsprocess, som invandrargrupper upplevt , äger också rum mot den växande grupp av barn som inte är normaliserade och följer de anpassningsregler som gäller i skolvä- sendet. Det står tydligt i skollagen att barn med varierande grad av och symptom på handikapp måste få adekvat hjälp för att kunna tillfullo tillgodogöra sig skolundervisningen på respektive barns villkor. Det hör till saken att många av de drabbade barnen ofta har speciella be- gåvningar och är intelligenta på ett sätt som normerna i skolan gör det svårt att identifiera. Tvärtom blir de vanligen utstötta av såväl lärare som andra elever. Just denna kategori ligger närmast till för att uppleva ett totalt utanförskap. Om det finns enstaka represen- tanter för skolsystemet som har förmågan att se dessa destruktiva samband så kan de endast vidtaga åtgärder i mycket begränsade fall. Resurser är begränsade men så är även den grundläggande kapaci- teten och vad värre är inställningen till problematiken. har publicerat flera skrifter som försökt gå på djupet i ämnet. Om skolbarns olikheter. Diskurs kring särskilda behov i skolan – med historiska jämförelsepunkter (1997), gör en kunskapssociologisk studie med jämförelser bakåt för att visa hur diagnoser producerar sina klienter och hur därmed vetenskapen tätt och oundvikligen hänger samman med praktiska kontrollstrukturer i samhället i stort. Ett idealt skolsystem bortom aktörerna har därför framtonat i det svenska systemet för att ge skolan legitimitet i ett vidare samhälls- perspektiv. Anslaget i denna skrift är ett djupt engagemang för saken på ett abstrakt plan. Den visar framför allt upp en medvetenhet om kun- skapssociologiska problem som mer blir en uppvisning i allmän duktighet av författaren än att man kommer sakens kärna närmare. Detta är symptomatisk för ett svenskt debattsyndrom. Kontrasten är slående till den brittiska motsvarigheten Code of Practice on the Identification and Assessment of Special Educational Needs (1994) som är utgiven av . I Code of Practice utgår man i praktisk handling och empati utifrån barnets villkor och behov. I svenska skrifter utgår man i första hand ifrån systemets och dess uttolkares villkor och behov. I en annan skrift Elever i behov av särskilt stöd (1998) kon- stateras att antalet elever med särskilda behov och psykiska problem, vilka inte nödvändigtvis behöver hänga ihop, har ökat dramatiskt . De psykiska problemen skylls på arbetslösheten hos vuxna medan de särskilda behoven anges bero på samhällets ökade krav på kvalitet. Man menar då att tröskeln för normalitetsbegreppet har höjts i positiv bemärkelse. Med rådande normalitet avses med andra ord anpassning till gällande normer och krav som lagts på en mer tillspetsad nivå. Enligt medicinska uppgifter, som framkommit i debatten, skall av alla barn i ha neuropsykiatriska problem och därtill betydande sådana. Andra röster hävdar att upp till 1/4 och kanske t.o.m. 1/3 av alla barn faller inom denna kategori. Det kan röra sig om överdrifter eller underskattningar. Det är emellertid ett faktum att problemet rör en stor del av den nya generationen. Ingen officiell analys gör något försök att tolka vad detta kan bero på annat genom vissa ibland raljanta hänvisningar till oklarheter in- byggda i definitioner och statistiska beräkningar. Diagnoserna ut- trycks i numera välkända akronymer. Variationerna inom en akro- nym-defekt är så stora att entydighet inte finns. Därför är det redan ett demokratiskt problem att tillämpa sådana beteckningar som dia- gnos. Den signal som ges av medicinare till samhället är att detta är ett utslaget barn utan chans till meningsfullt liv eftersom barnet ald- rig kan uppnå normalitet. Suicidala tendenser är därför framträdande Föräldrar hänvisas till stödföreningar för familjer med akronym-barn. Sådana anses ha vuxit upp som svampar ur jorden . Emellertid går det för det första inte att hitta dem annat än genom ren slump och när de existerar visar de sig sällan passa ihop med individuella behov och krav. Frustrationen förstärks då hos familjer med akronymbarn, som upplever sig än mer utslängda i fragmentationens kaos. Barnneurologiska kliniker (BNK) bär ett stort ansvar. De ställer de diagnoser som ligger till grund för hur samhället kommer att se på och behandla akronymbarn. Genomgående fokuserar dessa kli- niker och andra instanser som kommer med i bilden vid hanteringen av ett akronymbarn – BUP, skolan m.m. – enbart på barnets de- fekter och svagheter dvs. avvikelser från normaliteten. BNK ställer bara diagnos och lämnar därefter fallet high and dry. Det finns ingen integrerande uppföljning av diagnosskapare och diagnosbe- handlare. När ett barn får kunskap om sin defekt översköljs vederbörande med uppgifter om alla minussidor och svagheter som gör att han/hon inte kan leva och fungera i enlighet med normalitetsprinci- perna. Existensen uttrycks i en enda nedklassande negation. Barnets starka sidor – begåvning för verbalitet, förståelse av sociala sam- manhang, film, musik, konst, starka minnesfunktioner, blick för att lösa tekniska problem, virtuositet med avancerade maskiner som datorer – skjuts i bakgrunden som om de var irrelevanta. Om bar- nens starka sidor fokuserades och tilläts framträda för att inte tala om att de blev accepterade som alternativa normbeteenden verkar det som om det fanns en implicit föreställning om att det förhärs- kande normalitetsbegreppet skulle rubbas. Fruktan att en viss ord- ning skulle sättas ur spel måste vara anledningen till att akronym- barnen hamnar i icke erkända roller och därför även utanför diskus- sionen om demokrati. 1990-talets har tillförts två gigantiska problem som blivit oavsiktligt uppenbarade. Den ekonomiska krisen har drabbat såväl invandrare som akronymbarn vars medborgerliga rättigheter är osäkra på grund av att deras sociala rättigheter visat sig vara bräck- liga att de ofta kan ifrågasättas. En händelse som brandkatastrofen i ses av berörda parter som ett utslag av denna brist på sociala rättigheter. Effekten har lyft fram en djup misstro som redan tidigare fanns mot myndigheter och myndighets- representanter. I stora kretsar bland invandrare men även bland s.k. infödda som sympatiserar med invandrargrupper litar man inte på utredningar, uttalanden och åtgärder från myndighetssidan. symboliskt viktiga manifestationer av brobygganden som ägde rum efter brandkatastrofen mellan det officiella och det mångkulturella ligger misstron kvar. Osäkerheten bland andra generationens invandrare kretsar kring om man i grund och botten har några sociala och kulturella rättig- heter trots de civila rättigheter som finns angivna i lagen. Motbudet att som universitets rektor uppmana de fåtaliga invandrade studenter som då fanns på plats att saklöst glöm- ma sin bakgrund och att till tänka svenskt och tala svenskt går inte att upprepa till dagens andra generationens invandrare, även om dessa behärskar den svenska kulturen och språket perfekt. Medvetenheten om att man bär på så mycket mer som måste få ut- lopp och kunna uttryckas men som normalt möts med kalla handen skapar en osäkerhet som kan ta sig många uttryck. Det är viktigt att som ytterligare en dimension ta in den betydel- se det har för många invandrade grupper att komma ifrån trau- matiska upplevelser av kulturförtryck och att gå in i en ny neutral kultur för att komma till sig själv. Många förtryckta minoriteter som t.ex. kurder har inte kunnat nå tillbaka ostört och fullt ut till kur- diskt språk, litteratur och kultur utan att ofta omedvetet gå via t.ex. svenska eller norska artikulationer av kulturella arketyper. Såväl som Bjørnsson har här kommit att spela en lika kuriös som påtaglig roll. Den del av populationen som omfattas av dels det generella in- vandrarsyndromets osäkerheter dels de nya akronymbarnens andra former av osäkerheter skulle med andra ord representera uppemot 1/3 av befolkningen som då skulle befinna sig utanför den ordinarie samhällsordningen och därmed inte finns med i den elementära de- mokratiska process, som skall reetablera välfärdssamhället. Detta är ett sätt att nydefiniera 2/3 samhället. Ett annat är det av myntade, där ovan nämnda kategorier ändå i stor utsträckning skulle hamna. Demokratin har visat sig må bäst när människor inte utsätts för mer eller mindre tvångsmässiga osäkerheter. Det är ur det perspek- tivet man skall se det gamla välfärdssystemets värde för efter- krigstidens demokratiska utveckling. Många har med sett hur det sammanföll med krönet av industrisamhället. Då rådde en närmast synbar politisk intressekonfrontation mellan industrins parter. Demokratins gränser var tydliga och dess positioner kunde flyttas fram. råder en märklig blandning av Hobbesiansk konflikt – allas krig mot alla – och koordination i konsumtionens tecken i enlighet med att servicesamhället gjort gränser mellan socialt genererade in- tresseidentiteter mer otydliga. Därför blir bl.a. de etniskt-kulturella sambanden mer påtagliga. Den aktuella utmaningen ligger i att det nya välfärdssamhället måste inkludera alla gruppers idiom och kul- tur. Det måste t.ex. finnas en öppenhet för flera olika välfärdskultu- rer dvs. alternativa välfärdsformer där olika kulturella behov gör sig gällande. Ett nytt syndrom som börjat framträda utgörs av kulturmigrationen. I SOSTRIS har det blivit tydligt att nya kulturella samband styr migration mellan nationer och dessa har ingenting att göra med den undre värld som också finns med i bilden men ofta beskriven i alltför överdrivna ordalag. Den nye kul- turmigranten drivs av ideella motiv. Oavsiktligt blir kulturmigranten en förmedlare av flera kulturer. Detta utgör ett nytt postmodernt steg utöver den gamla rollen som cultural broker mellan två antagonistiska kulturer. Risken är att den nye kulturmigranten hamnar i rollen som en s.k. trickster. Detta begrepp är myntat av och för att beteckna en roll där migranten spelar på flera kulturella element. På så vis vinner trickstern ett övertag som ofta nog kan bli skenbart (SOSTRIS Working Paper 5 1999). Ett annat syndrom som uppmärksammats gäller varför s.k. liberala stater tillåter oönskad immigra- tion. Det vanliga svaret har varit att nationer inte längre förfogar över den suveränitet de tidigare kontrollerade som en självklarhet; för det andra är vinsterna med immigration synbara (billig arbets- kraft och återförenade familjer); för det tredje är de politiska och kulturella dimensionerna så transnationellt bestämda att försök till nationella kontrollsystem lätt eroderar; för det fjärde har den logiska konsekvensen blivit att stater nu mer i retoriken infört ett tal om individers rätt oavsett nationalitet snarare än emfasen på ett folks och en nations suveränitet som trots allt dominerat ut- gångspunkten för att den gamla välfärdsstaten skulle vinna gehör och legitimitet; för det femte håller en internationell regim för mänskliga rättigheter på att växa fram som ett relativt skydd för migranter (Joppke, Sassen, 1998). Om dessa orsaker är riktiga finns all anledning att snabbt upp- rätta en multikulturell välfärdsstat för att kunna realisera en inter- kulturell demokrati för 2000-talet. Nationalstatens enhetliga insti- tutioner måste omvandlas till en pluralistisk modell inom ramen för vilken en interkulturell läroprocess skall kunna utvecklas. För att förstärka demokratin skall kompetenser få utrymme att komma till tals oavsett kulturell eller socio-medicinsk bakgrund. Lärdomar av det sociala kapitalets verkningsfullhet finns att hämta dels från de nya regionala fenomenen i – , Rhône- Alpes, Terza Italia – dels från svenska regionala samband som i tio till verkat i tysthet men med god hälsa. Flera mikroregio- ner i Bergslags- och Närkeområdet har upplevt nedgång för den traditionella industri och näring som de vant sig vid att leva på. Nya regionala nischprodukter har varit ett måste för regionernas fortlev- nad och självkänsla. Nätverk inriktade på att utnyttja det sociala ka- pitalets elementa i kombination med såväl ett kunskapskapital som ett kulturellt kapital har skapat liv åt bygder som föreföll dömda att bli övergivna. Ett antal exempel kan anges beträffande verknings- graden av dessa kapitalformer men här skall bara ett belysande åter- ges. blev biobränsle- och energiskogsprodukter aktuella för att dels stärka jordbrukshushållen dels utöka utbudet av miljövänliga energikällor. Rationaliseringar i den produktionen an- sågs kräva insatser av STU (Styrelsen för Teknisk Utveckling). En sättningsmaskin för energiskog lades ut på en verkstad i Hallsta- som levererade en produkt som kostade att ta fram då. utvecklade ett nätverk i en bättre produkt som enbart kostade några hundra tusen i framställningskostnader. Det intressanta är att på detta entreprenörsplan har såväl invadrarnätverk som regionala nätverk i mellansvenska bygder upptäckt varandras kompetenser genom nya erfarenheter med socialt och kulturellt kunskapskapital. Därmed finns en förutsättning för ömsesidig respekt som blivit en realitet även om direkta samarbetsformer ännu inte realiserats. För den interkulturella demokratimodellen finns förebilder. En erkänt framgångsrik sådan är de av bl.a. utvecklade s.k. planeringscellerna, som första gången tillämpades 1972 i tyska sam- manhang och har kommit i bruk 155 gånger på 39 olika ställen bl.a. och där de introducerades. De rymmer en långsiktig vision angående deltagande av alla medborgare i viktiga offentliga frågor. Tre villkor ställs för deltagande i lösandet av en omedelbar fråga på lokal nivå: 1.Folk informeras om de olika aspekterna i frågan; de känner frå- gans bakgrund, dess historia, samt alternativen eller dess kon- sekvenser; 2.de kan identifiera vad som är det gemensamma goda och de är villiga att vara överens om det; 3.de är motiverade att deltaga i processen med att lösa problemet. Ett problem är att de flesta frågor har en komplex karaktär som går utöver den lokala sfären eller det lokala intresset. Ett annat är att bara 7–av befolkningen har betald tid för att både vara uppdaterade och noggrant tänka igenom de problem som passerar deras bord. Ett tredje är att det offentliga styrsystemet ökar ljudlöst. Ju fler problem som identifieras desto fler institut, avdelningar, kontrollkommissioner, ministerier eller råd uppenbarar sig. Elek- tronikens intåg har inte haft någon inverkan på det antal människor som ständigt ökar inom dessa led. Detta leder till att klyftan till resten av samhället ökar. Den offentliga apparaten blir ett elitistiskt isolat som ogärna släpper in obekväma element inom sin krets. av befolkningen i vilket land som helst i ses som politikens svarta hål . Ändå registreras dessas åsikter mycket noga för försvarliga belopp för att politiker skall erhålla en allmän opinion att luta sig emot. Opinionsinstituten liksom övrig offentlighet förutsätter att det existerar ett ansvarstagande medbor- garskap. Men detta stämmer inte. Medborgaren finns inte som nå- gonting automatiskt närvarande. 1990-talets turbulens i politiken har inte lämnat någon särskilt relevant roll till medborgaren. En så- dan roll måste erövras eller åtminstone möjliggöras genom en roll som deltagare och co-producer av kommande åtgärder. En planeringscell (PC) skall inte lotsas in i en värld av problem. Den får en konkret uppgift. Endast en begräsad verklighet skall be- handlas. På så vis vet PC på förhand vilka implementerande organi- sationer som skulle framträda samt det nuvarande tillståndets pro- blem. Informationsunderlaget består av expertis, relevanta vittnes- mål, alla sorters media. Tid är alltid ett viktigt element i besluts- sammanhang och icke minst avgörande för att demokratiska beslut skall kunna utvecklas. Men tid är också en viktig faktor att ransone- ra så att upplevelsen av att åstadkomma mycket blir verklig. Det är därför avgörande att den relevanta informationen kan organiseras vettigt i olika problemdelar. I den processen har det visat sig att lekmannakonsulter kunnat spela större roll än ordinarie expertis förväntat sig. Det kritiska momentet i beslutsprocessen är de ses- sioner i smågrupper om 5 personer som varje deltagare spenderar mest tid med under de som varje PC äger rum. För att undvika bildandet av hierarkier roteras medlemskapen från session till session enligt slumpmässiga principer. En erfarenhet av arbetet med PC är att deltagare tvekar att op- timera sina egna intressepositioner. Snarare finns det en automatik i att försöka hitta de gemensamma intressena bakom var och en av möjliga lösningar, vilka deltagarna dessutom är angelägna om att identifiera sig med. Tillfället att vädra sina synpunkter och egna opinioner snarare än de nominella intressen man företräder förefal- ler stimuleras under denna form för demokratiska beslutsprocesser. När deltagare placeras ihop mer efter slumpmässighet släpper ofta de hämmande bindningar vid intressemandat som blockerar varje beslutsprocess och osynliggör de essentiella frågorna. Varje PC-projekt består av 6–10 PC:n. Riksomfattande projekt kan omfatta 24 PC:n som alla är inkopplade på samma problematik . Processen behöver emellertid en autonom organi- satör samt två moderatorer för varje PC. Resultaten förs fram i en medborgarrapport som kollektiva resultat och rekommendationer till de ansvariga ministrarna. Sammansättningen av varje PC är av största betydelse i det att såväl kön som andra kulturella gruppin- delningar blir så exakt och adekvat företrädda som möjligt. De utgör då en välgörande kontrast till den representativa demokratins valda församlingar i den spegling av det samtida samhällets sammansatthet som de eftersträvar. (För en detaljerad bild av PC-projektens tillämpbarhet som konfliktlösare och demokratifördjupare se t.ex. .) PC-projekten är framför allt tillämpbara i nationer och områden där konflikter har en endemisk karaktär. Därför kommer de också att introduceras i de hårdast drabbade regionerna av f.d. . Men de kan med fördel användas i ett samhälle statt i snabb förändring, som det svenska, där den gamla modellen för väl- färdspolitik måste ersättas med en ny – inte bara med demokratins bevarande i åtanke utan fastmer dess fördjupande. Den unga generationen ser att spännande år där precis vad som helst kan hända står för dörren. Inte minst denna generation är öppen för modeller där radikalare former för multikulturell demokrati är byggd på interkulturell kommunikation som grund för rättsliga principer. Baldock, (1996) Money, care and consumption: families in the new mixed economy of social care, i Welfare and Culture in Europe, Seminar 1. , (1996) From Pilgrim to Tourist – or a Short History of Identity, i du (eds.) Questions of Cultural Identity. , (1993) La Misére du Monde. , (1998) Den kommunala invandrarpolitiken; arenor, aktörer och barriärer. , (1998) La costituzione silenziosa. Geografia dei nuovi poteri. Chamberlayne, Prue (1999) Welfare and Culture. , (1992) Anxiety and childprotection work in two national systems, i . 6, Nr 2 s. DFE (Dept. for Education) (1994) Code of Practice. Dworking, (1977) Taking Rigths Seriously. Dworking, (1986) s Empire. Dworking, (1990) Equality. , (1986) . : Seuil Giddens, (1998) The Third . Gidlund, (1994) Konstens och vetenskapens institutionella villkor, i SOU 1994:9 Guarneri, (1997) La Democrazia Giudiziaria. : Societá Editrice il Mulino Habermas, (1993) Faktizität und Geltung: Beiträge zur Diskurstheorie des Rechts und des demokratischen Rechtsstaats. , (1996) Who needs identity, i du (eds.) Questions of Cultural Identity. Hamarkarim, (1999) Känslan av att vara tillfällig gäst är ett hinder, i Debatt , (1996) Rights Across Borders. Joppke, (1998) Why Liberal States Accept Unwanted Immigration, i World Politics Vol. , Usmar Awais ed. (1998) to the People? Innovations in European Public Participation. Laville, (1994) État et au défi de la solidarité, i Lowi, (1979) The End of Liberalism. : W. W. & Comp. , (1997) and Constraints of Democracy in . , (1998) New Beginnings for a European Left, Editorial i Soundings. Thematic Issue: European Left Vol. 3 Nr 9 : University Press and Rawls, (1971) A Theory of . Rawls, (1993) Political Liberalism. Rosanvallon, (1990) La nouvelle crise de l état-providence, i Notes de la Fondation Rosanvallon, (1996) Le nouvel âge des inégalités. Sassen, (1996) Losing Control? Sovereignty in an of Globalisation. SCB (1997) Välfärd och ojämlikhet i 20-årsperspektiv 1975–1995. (1997) Om skolbarns olikheter. Diskurs kring särskilda behov i skolan – med historiska jämförelsepunkter. (1998) Elever i behov av särskilt stöd. SOSTRIS (1997–99) EU-projekt 1–7. , (1991) The Ethics of Authenticity. Trevellian, (1995) Globalisation and the Subjectivity of Professional Social Workers. Walzer, (1983) Spheres of . . är sociolog vid . pro- fessor i sociologi vid . Forskar i arbetsmarknads- förhållanden, välfärdsförhållanden samt förhållanden mellan arbete, familj och välfärdspolitik i olika europeiska länder. Är redaktör för den europeiska sociologföreningens tidskrift och medredaktör för den danska .