sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Eftersom var viktigaste partner i utrikeshandeln fick också svenska näringsidkare ha fått kontakt med ariserade företag. Nazisterna använde flera vägar för att nå sitt mål. En väg var att tillämpa och efterhand justera den tyska valutaregleringen på ett sätt som var ofördelaktigt för judarna. En annan väg var att instifta direkt diskriminerande lagar på andra områden. Dessutom förekom hot och andra otillbörliga påtryckningar. 5.2.1Valutaregleringen blev ett ariseringsinstrument fanns en ingående valutareglering i . Denna tillkom mot bakgrund av den ekonomiska depressionen men fick efter 1933, på sätt som nedan skall visas, inslag som syftade till att tränga undan det judiska in- flytandet i det tyska näringslivet. Den ekonomiska krisen drabbade hårt och krävde åt- stramande åtgärder. Situationen blev akut till följd av att Österreichische Creditanstalt für Handel und Gewerbe, som hade en central ställning på den internationella kapitalmarknaden och var livsviktig för så gott som hela den österrikiska industrin, gick omkull 1931. Det inträffade kunde bemästras inom , men framkallade allmän panik i Tyskland.3 Bankerna drabbades av massuttag. Utländska krediter drogs in. Reichsbanks innehav av guld och värdepapper gick under loppet av juni månad ned till ett belopp motsvarande . föll den näst största tyska banken, Darmstädter- und Nationalbank (Danat bank).4 I motsats till många andra drabbade nationer valde att ännu behålla guldmyntfoten5, vilket medförde att tyska exportvaror blev dyra på den internationella marknaden. Utrikeshandeln minskade starkt i omfattning och det export 3Raphaël Lemkin, Valutareglering och clearing, 1941, s. 15. 4Den schweiziska , s. 23. 5Interimrapporten, s. 24 f. överskott som tidigare hade förelegat ersattes av ett importöverskott. Oron kunde stillas först genom att man i senare delvis förbjöd skuldbetalningar till utlandet och slöt ett s.k. moratorie- avtal (Stillhalteabkommen) med de utländska fordringsägarna. Avtalet innebar att utländskt kapital till ett belopp av cirka 23,8 miljarder riksmark blev infruset i Tyskland.6 För att komma tillrätta med de problem som den ekonomiska krisen medförde vidtogs även andra åtgärder. Dels infördes ett system som innebar att den tyska staten beviljade exportpremier till företag som sålde på export. Dels beslutades per om valuta- restriktioner.7 Dessa restriktioner innebar bland annat att enskilda tyska näringsidkares möjligheter att importera varor begränsades av den valutatilldelning som medgavs. En central myndighet fastställde pri- oritetsordningen bland importörerna. stramades tilldelningen åt kraftigt. Det ledde i sin tur till att flera andra europeiska länder strävade efter att på ett övergripande plan införa kvittning, s.k. clearing, mellan import- och exportlikvider i förhållande till . En sådan clearingöverenskommelse träffades också med , vilket kommer att beskrivas närmare längre fram. infördes en ny tysk valutalag med tillhörande verkställighetsförordning.8 Härigenom stadgades bland annat att personer som bodde i var skyldiga att anmäla till den tyska (Reichsbank) om de hade utländska betalningsmedel, fordringar eller värdepapper. Även innehav av guld skulle anmälas. Om Reichsbank så påfordrade var man sedan tvungen att till Reichsbank överlåta egendomen i fråga.9 Att Reichsbank faktiskt utnyttjade sin möjlighet att på detta sätt förvärva användbara betalningsmedel satte spår också i . inkom till en förfrågan från en tysk medborgare som var bosatt i var om överlåtelseskyldighet gällde även för egendom utanför . UD svarade att så snart det gällde en tillgång som aldrig hade funnits inom gränser så torde det i varje fall finnas utsikt att utverka undantag från skyldigheten att hembjuda densamma. 6Lemkin, s. 16. 7UD H 94 Ct, volym 2316, rapport från i till UD den 8Gesetz über die Devisenbewirtschaftung och Durchführungsverordnung zum Gesetz über die Devisenbewirtschaftung, RGB I/1935:10. 9Lemkin, s. 50. De tyska och italienska lagstiftningarna gick mycket långt i dessa hänseenden. 10UD H 94 Ct, volym 2316. frågeställning restes i en annan persons brev till UD i april 1938.11 Skyldigheten att låta lösa in guld och utländska valutor gällde utan urskiljning, det var inte enbart judar och andra förföljda grupper som drabbades. Ersättning gavs i riksmark.12 Sammantagna blev de nazityska valutarestriktionerna detaljerade, ingripande och svåra att överblicka. De kom att omfatta inte bara traditionella betalningsmedel som valutor och guld utan också exem- pelvis ädelstenar, silver och platina. Frihetsgraden för enskilda personer och företag inskränktes starkt av dessa regler. Det var exempelvis förbjudet att utan särskilt tillstånd föra ut mer än ett bestämt antal riksmark.13 infördes import- och exportförbud av- seende riksmarksedlar.14 De tyska valutaförfattningarna innehöll särskilda straffbestämmelser. Utöver dessa utfärdades en lag som gav möjlighet att döma till dödsstraff för s.k. näringssabotage.15 Enligt lagen drabbade straffet de tyska medborgare som medvetet och samvetslöst, av grov egennytta eller andra låga bevekelsegrunder, i strid mot gällande bestämmelser överförde tillgångar till utlandet och därigenom tillfogade det tyska näringslivet svår skada. Straff kunde utdömas även om brottet hade begåtts utomlands. Brottslingens förmögenhet skulle konfiskeras. Efter hand kom valutareglernas utformning att förändras så att de kunde användas för en särbehandling av judarna. Med ingången av 1938 minskades valutatilldelningen till judiska företag, i enlighet med särskilda statliga instruktioner. Enligt den svenske ministern i , innebar de nya direktiven att minskningen skulle ske efter ekonomiska möjligheter, men med minst tio procent.16 övergick ansvaret för valutaregleringen till riks- ekonomiministern.17 Samma månad infördes särskild skyldighet att deklarera judiskt ägd förmögenhet.18 12Expertkommissionens interimrapport, s. 29. 13Lemkin, s. 46. Se även UD H 94 Ct, volym 2316, begäran från en tysk student i om intyg från UD till stipendiegivare rörande denna regels innebörd. 14UD H 94 Ct, volym 2316: Rapport från beskickningen i om att det schweiziska förbudet mot handel med tyska riksmarksedlar hade upphävts bland annat på grund av det i utfärdade import- och exportförbudet avseende riksmarksedlar. 15Se (SvJT) 1937 s. 343. 17Ibid, rapport från till UD . En specifik målgrupp för valutareglerna var, som redan framgått, emigranterna. Den som flyttade från var tvungen att betala en särskild skatt (Reichsfluchtsteuer) av den samlade för- mögenheten. För resterande tillgångar skulle i princip transfererings- tillstånd ges, men enligt en rapport till UD från den svenska beskickningen i brukade så inte alltid ske.19 Sanno- likt, framgår det, hade de senaste fyra eller fem åren tillstånd getts endast i enstaka, särskilt ömmande fall. trädde en förnyad tysk valutalag i kraft.20 Den nya lagen omfattade även och Sudet. lämnade följande redogörelse till UD. En viktig nyhet är den till försvårande av kapitalflykt införda bestämmelsen om att gåvoförsändelser till utlandet må äga rum endast efter inhämtat tillstånd (§54). Vid utvandring krävs jämväl, i överensstämmelse med gällande praxis, tillstånd för utförsel av flyttgods och andra föremål (§57). Judar med tyskt med- borgarskap samt statslösa judar må ej heller utan tillstånd på resor till utlandet medföra andra föremål än de för personligt bruk oundgängligen erforderliga (§58); denna bestämmelse förklaras uttryckligen icke gälla för judar av främmande nationalitet.21 trädde andra regler i kraft som även på annat sätt betydligt inskränkte judiska näringsidkares handlingsfrihet. Dessa regler kommer att beskrivas i följande avsnitt. Om det kunde misstänkas att någon försökte kringgå valutareglerna, exempelvis genom otillåten kapitalflykt, kunde valutamyndigheterna vidta de säkerhetsåtgärder som ansågs vara nödvändiga. En tänkbar åtgärd var att förordna en förvaltare och ge denne uppgiften att förvalta den misstänktes kapital.22 18Die Verordnung über die Anmeldung jüdischen Vermögens och Die Anordnung auf grund der Verordnung über die Anmeldung des . Se , im Dritten Reich, , 1993, s 165 f. 19UD H 94 Ct, volym 2316. 20Gesetz über die Devisenbewirtschaftung, RGB I/1938:211. 21UD H 94 Ct, volym 2316. 22I rättsfallet NJA 1941 s. 424 f. från finns en redogörelse över de rättsregler som medgav möjlighet att tillsätta s.k. kommissariska förvaltare. 5.2.2Diskriminerande lagar tvingade fram utträngningen Vid sidan av valutaregleringen infördes efter hand en rad författningar varigenom judarna diskriminerades. Lagstiftningen i Nazityskland skedde efter summariska förberedelser genom godtyckliga beslut inom ramen för en mångfasetterad makt- apparat. Det hände att regler blev motsägelsefulla och otydliga. Däri- genom uppstod utrymme för godtyckliga tillämpningar och därför är det svårt att ge en helt klar beskrivning av den legala underbyggnaden för ariseringen. Ariseringen av näringslivet föregicks av att vissa andra diskrimi- nerande lagar beslutades. stadgades om förbud för icke- arier att inneha statliga tjänster och domartjänster.23 Det blev därmed nödvändigt att definiera vem som var arier och vem som inte var det. I en tillämpningsförordning fastlades att såsom icke-arisk skulle den räknas som hade åtminstone en icke-arisk förälder, mor- eller far- förälder.24 Genom dessa yrkesförbud skapades ökade förutsättningar för att kommande ariseringslagstiftning skulle tillämpas som avsett var. kom de s.k. Nürnberglagarna. En av dem handlade om riksmedborgarskap25 och slog fast att judar inte kunde vara fullvärdiga medborgare. En annan handlade om det tyska blodet26 och förbjöd äktenskap mellan judar och arier. Dessa lagars tillämpning föranledde närmare definitioner av vem som skulle anses vara jude. inleddes från nazitysk sida starka påtryckningar för att förmå de judiska företagsledarna att sälja sina rörelser.27 höll ett starkt judefientligt tal. som trycket ökade på judiska näringsidkare att dessa skulle ge upp sina företag, fanns nu ekonomiska förutsättningar för icke judiska näringsidkare att ta över. 23Se beträffande Das Gesetz zur 3 § (den s.k. arierparagrafen) Tarrab-Maslaton, s. 25 f. samt J. Noakes & G. Pridham, Nazism 1919-1945; 2: State, Economy and Society 1933-1939, Exeter, , 1991, s. 527 f. Se beträffande Das Gesetz über die Zulassung zur Rechtsanwaltschaft Tarabb-Maslaton, s. 100 f. och Noakes & Pridham, s. 528. Yrkesförbudet för statliga rättstjänare fick inget totalt genomslag, men följdes senare av mer ingripande åtgärder i samma syfte. 24Tarabb-Maslaton, s. 35. Se Tarabb-Maslaton, s. 62 f. samt Noakes & Pridham, s. 534 f. 26Das Gesetz zum des deutschen Blutes und der deutschen Ehre (Blutschutzgesetz). Se Tarrab-Maslaton, s. 80 f. samt Noakes & Pridham, s. 534 f. 27Se för det följande i detta stycke Noakes & Pridham, s. 552. Försäljningar till underpris ägde rum. minskades de judiska företagarnas tilldelning av utländska valutor och råmaterial. förbjöds offentliga avtal med judiska näringsidkare. Sedan införlivats med Nazityskland skedde även där många tvångsvisa företagsariseringar utan direkt legalt stöd.28 Detta skeende resulterade i lagstiftning på området. Således beslutades att offentliga kommissariska förvaltare eller kommissariska övervakare skulle kunna tillsättas för österrikiska företag, i syfte att till- varata s.k. viktiga offentliga intressen.29 För att bringa ytterligare reda i vilka som fick uppträda som förvaltare stiftades en lag som angav att alla kommissariska förvaltare skulle utverka en sär- skild bekräftelse på sitt uppdrag hos den s.k. statskommissarien för det privata affärslivet.30 Utvecklingen i Sudetlandet liknade den i . Judarna i blev, som nämnts ovan, skyldiga att anmäla sina förmögenheter för registrering. Endast personlig hushålls- utrustning och föremål med ett sammanlagt värde under 5 000 riksmark undantogs. Efter det att registrering skett skulle även förändringar i för- mögenhetsinnehaven anmälas. Denna reglering var ingripande för de judiska näringsidkarna och måste antas ha bidragit till att ytterligare ariseringar ägde rum utan direkt tvång. infördes vissa ytterligare yrkesförbud för judar. En grupp som därvid drabbades var de handelsresande.31 Efter den s.k. mellan , då nazisterna satte eld på synagogorna i samt slog sönder och vandaliserade många judiska affärer, skärptes lagstiftningen bakom företagsariseringen kraftigt.32 Den tysk-judiska befolkningen ålades att gemensamt betala ett skadestånd på en miljard riksmark till . De judiska näringsidkarnas försäkringsersättningar för skadegörelsen under konfiskerades. De ålades dessutom att reparera sina skadade butiker och hus. vidtogs åtgärder som riktade sig mot judarnas framtida möjlighet att bedriva näringsverksamhet. Särskilt märks en förordning av om uteslutande av judar från det tyska s. 552 samt SvJT 1941 s. 948 f. 29Das Gesetz über die Bestellung von kommissarischen Verwaltern und kommissarischen Überwachungspersonen. Se SvJT 1941 s. 949 och NJA 1941 s. 424 f. 30SvJT 1941 s. 950. 31Noakes & Pridham, s. 552. 32Die Verordnung zur Wiederherstellung des Strassenbildes bei jüdischen Gewerbebetrieben och die Verordnung über die deutscher Staatsangehörigkeit. Se Noakes & Pridham, s. 560 f. och Tarabb- Maslaton, s. 204 f. affärslivet.33 Genom denna förordning vidareutvecklades ariserings- policyn . Förordningens detaljerade föreskrifter inne- bar i korthet att judar i Nazityskland förbjöds att fr.o.m. bedriva yrkesmässig handel. Vidare föreskrevs att judiska arbets- ledare fick avskedas och att judar inte fick vara medlemmar i ko- operativa föreningar, som exempelvis branschorganisationer. Till för- ordningen kopplades tillämpningsföreskrifter. I en sådan föreskrift reglerades vad som skulle ske med de judiska företag som fortfarande fanns. Två vägar anvisades. Företagen kunde antingen överlåtas på ariska händer eller avvecklas genom ett slags likvidationsförfarande. Överlåtelse skulle komma i fråga endast om det ur folkförsörjnings- synpunkt bedömdes vara viktigt att företagets verksamhet fortsattes. Avveckling var huvudregeln. Vid all avveckling förelåg hembuds- skyldighet inom branschen av tillgångarna. Det normala skulle vara att företagaren själv ombesörjde företagets avveckling. Men bransch- organisationerna kunde begära att i stället en offentlig likvidator (Abwickler) tillsattes. Kostnaden för ett sådant förfarande skulle betalas av det företag som avvecklades. Genom en annan tillämpningsföreskrift inskränktes möjligheten för judar att företräda företag. kom ytterligare en förordning om judisk förmögenhet, som skärpte ariseringsprocessen.34 Enligt denna förordning kunde judiska näringsidkare föreläggas att inom en viss angiven tidsfrist avveckla eller överlåta sitt företag. Om föreläggandet inte följdes kunde en offentlig förvaltare (Treuhänder) tillsättas. Förvaltaren kunde ges i uppdrag att fortsätta, avveckla eller överlåta företaget. Från och med det att förvaltarförordnandet infördes var den judiske företagaren helt berövad sin möjlighet att företräda företaget och att förfoga över dess tillgångar. Judar kunde vidare åläggas att sälja sin jord- och skogsbruksmark. I förordningen fanns dessutom bestämmelser om värdepapper. Inom efter det att förordningen trätt i kraft var alla judar skyldiga att deponera sina värdepapper i en valutabank. Förfoganderätten var därefter inskränkt. I förordningen fanns slutligen bestämmelser om juveler, smycken, konst och liknande värdeföremål. Vad som gällde beträffande egendom av sådant slag återkommer kommissionen till i kapitel 6. 33Die Verordnung zur aus dem deutschen Wirtschaftsleben. Se Tarabb-Maslaton, s. 130 f. samt Noakes & Pridham, s. 561 f. 34Die Verordnung über den Einsatz jüdischen Vermögens. Se Tarabb-Maslaton, s. 180 f. samt SvJT 1941 s. 951. Enligt vissa källor35 var 39 532 judiska företag verksamma i . , , hade 14 803 av dessa företag likviderats, 5 976 hade övergått i ariska händer, 4 136 höll på att övergå och beträffande 7 127 pågick undersökning. De källor kommissionen tagit del av ger ingen uppgift om huruvida något hänt med övriga 7 490 företag. I en nyligen genomförd fallstudie avseende 300 ariserade företag i har konstaterats att övertogs av personer som utan skrupler aktivt utnyttjade situationen för att skaffa sig egen . Inte sällan var det fråga om partifunktionärer eller personer som varit anställda av den judiska näringsidkaren. Ungefär lika stor andel av företagen förvärvades av personer som kunde liknas vid sleeping partners. De genomförde formellt oklanderliga transaktioner men kunde ändå vinna på saken till följd av ariseringsprocessens karaktär. Resterande av företagen övertogs av välmenande affärsmän, som försökte ge de judiska ägarna rimlig ersättning. Många av dessa förvärvare hade judiska vänner och övertog företag först när deras vänner särskilt bad om det. I några få fall gick förvärvare så långt att de hjälpte sina judiska affärspartners att föra egendom i säkerhet utomlands för att där göra den tillgänglig för dem på nytt. I inget fall redovisas att en utlänning tagit över företag. 5.3Varuhandeln mellan och Nazityskland I avsnitt 2.4.3 ovan beskrivs den svenska handelspolitiken i förhållande till Nazityskland. var viktigaste handelspartner redan före kriget, då ariseringsprocessen accelererade. Värdet av den svenska importen från översteg den svenska exporten dit såväl närmast före kriget som under själva krigstiden. I det följande diskuterar kommissionen i vad mån varuhandeln mellan och Nazityskland kan ha medfört att tillgångar av judiskt ursprung kom till . Teoretiskt sett kan sådana tillgångar ha kommit hit antingen som varor eller som betalningsmedel. kan kapital, varor och arbetskraft röra sig fritt inom större delen av . Vid tiden för såg det annorlunda ut. Såväl i som i Nazityskland utvecklades efterhand ett slags 35Se Tarabb-Maslaton, s. 197 samt Noakes & Pridham, s. 561. planekonomi.37 Både den inhemska produktionen och utrikeshandeln centraldirigerades. Redan före kriget var den statliga styrningen stark på den tyska sidan i fråga om varuhandelns inriktning och omfattning. På den svenska sidan, däremot, handlade näringsidkarna ännu relativt självständigt. Det var först i och med krigsutbrottet som den , genom UD:s handelsavdelning, tog på sig ett ansvar för inriktningen och omfattningen av utrikeshandeln.38 Målet med de åtgärder som vidtogs var att upprätthålla folkförsörjningen som grundval för självständighet. Dels infördes licenskrav för export från och senare även för import hit. Dels ingicks detaljerade handelsavtal med andra nationer, däribland . Formerna för betalning av varor var och helt reglerade från de båda staternas sida, genom clearingavtal och därtill anknytande författningar. Som kommer att utvecklas i avsnitt 5.2.5 innebar detta, att de betalningsmedel som tyska importörer använde sig av inte kom över gränsen till . De svenska exportörerna riskerade alltså inte att få ta emot betalningsmedel, dvs. checkar, växlar eller kontanter, som varit i judisk ägo. De fick sina betalningsmedel från den svenska . 5.3.2Mycket talar för att ariserad egendom av judiskt ursprung stannade i Nazityskland Varor med judiskt ursprung kan i samband med naziförföljelserna före krigsutbrottet tänkas ha förts från Nazityskland till på något av följande sätt. För det första kan en judisk företagare som flydde över gränsen till ha tagit med sig ett lager av hanterliga varor, exempelvis ädelstenar. För det andra kan en svensk näringsidkare ha köpt upp en judisk företagares varulager när detta i direkt samband med arisering utförsåldes av honom själv eller av någon nazistisk företrädare. Slutligen kan en svensk näringsidkare helt enkelt ha fortsatt handla som vanligt med ett judiskt ägt företag även sedan det ariserats. När det gäller det förstnämnda alternativet måste det hållas i minnet att möjligheten för en judisk flykting att ta sig in i var mycket liten, i vart fall . När ariseringsprocessen tog fart på allvar var det alltså redan för sent att fly till . 37För en systematisk genomgång avseende svenska förhållanden, se SOU 1952:49 och 50 (, Kristidspolitik och kristidshushållning i under och efter ). 38Martin , s. 345. att den som övervägde att emigrera måste kalkylera med att Nazityskland krävde en avsevärd del av förmögenheten som skatt. Kommissionen bedömer det därför inte som sannolikt att varor från judiska företag kom till tillsammans med flyende judiska näringsidkare. Arkivstudierna har inte gett exempel på sådana överföringar. Inte heller har kommissionens arkivstudier klarlagt något fall där ett judiskt varulager har nått efter utförsäljning i direkt samband med en arisering. Den tidigare nämnda fallstudien avseende ariseringen av det judiska näringslivet i Hamburg39 tyder på att försäljningarna gjordes på den inhemska marknaden. Särskilt om försäljningar skedde till vrakpriser är det sannolikt att inhemska profitörer inom parti- apparaten eller i dess närhet försökte få förtjänsten i egna fickor. I skedde försäljningar bland annat vid offentligt ordnade auktioner som hölls så gott som . Vid dessa auktioner såldes också konfiskerade judiska tillgångar som transporterats dit med tåg eller fartyg från av Nazityskland ockuperade områden.40 Huruvida svenska näringsidkare handlade på dessa auktioner har det inte varit möjligt för kommissionen att utreda. I de fall en svensk näringsidkare fortsatte en löpande förbindelse med ett företag även sedan detta ariserats förekom det naturligtvis att varor som producerats under den judiske ägarens tid kom till även efter ariseringen. Som kommer att framgå längre fram i detta kapitel kunde det då bli tvist om vem som skulle ha rätt till betalning för varorna i fråga. 5.3.3Under kriget kombinerade regeringen handelsavtal och licenskrav Före kriget hade, som framgått ovan, den enskilda svenska närings- idkaren varit fri att själv bestämma hur mycket och vad han ville köpa från exempelvis , låt vara att förhållandena i då kunde innebära att det inte gick att genomföra alla önskemål. Sedan kriget brutit ut och infört licenskrav för export av bland annat järnmalm inleddes snart förhandlingar om ett bilateralt svensk-tyskt handelsavtal avseende . I detta reglerades ingående vilka varuslag och kvan- titeter som skulle ingå i handelsutbytet. Vidare infördes den s.k. pris- vågen. Denna internationella innovation innebar att priset på den svenska järnmalmen gavs en fast relation till priset på kol, koks och handelsjärn från , vilket på svensk sida ansågs borga för en inhemsk prisstabilitet.41 Prisvågen ledde till att även andra priser i den svensk- tyska handeln låstes fast. Nya avtal träffades sedan för ett kalenderår i taget. Förhandlingarna sköttes av särskilda regeringskommissioner, en tysk och en svensk. Den svenska rörande varu- och betalningsutbytet mellan och (Handelsdelegationen) leddes av utrikesrådet . I Handelsdelegationen ingick såväl departementstjänstemän som företrädare för det privata svenska näringslivet. Sammanlagt deltog cirka 50 personer som delegater eller sakkunniga i Handelsdelegationen och dess branschutskott.42 Hur handelsbalansen kom att utveckla sig har redovisats i avsnsitt 2.4.3. Sammanfattningsvis kan här sägas att den svenska importen från Nazityskland i värde översteg den svenska exporten dit, samt att skillnaden ökade . Licenser för export och import kunde inledningsvis meddelas av eller . an- kom licensprövningen på och Statens livs- medelskommission. Genom licensgivningen gavs möjlighet att styra varuhandeln i enlighet med de handelsavtal som ingåtts. Utrikeshandeln ställdes, liksom produktionen, i folkförsörjningens tjänst. blev dess centralorgan. För att illustrera hur arbetade ges i det följande en redogörelse för planeringen av handelsutbytet med det ockuperade 1943. Redogörelsen bygger på handlingar som finns bevarade i arkiven för Handels- respektive .