sou · GNB348d4 · 2000-01-01 00:00:00 — Flera exempel nämns då stöd- personer just kommit till anhörigas hem och hämtat dem till gemensamma möten. Jag var ensam på min hemort med att ha drabbats av . Där erbjöds inget stöd. Det fanns inget stöd vare sig från kyrkan eller . Medmänsklighet och kontakt är det enda man behöver i början och hur det blir beror inte på om det är präster eller andra där. Det betonades av flera mötesdeltagare att värme i bemö- tandet och förståelse var det viktigaste i det akuta skedet. I samband med olyckan fanns läkare till hands för oss, men det var inte det man behövde. Husläkaren var ett bra stöd. Det fanns stöd att få genom , Röda korset och andra frivilligorganisationer. Från början hade jag mest stöd från barnen. Att familjen varit det viktigaste nätverket i sorgearbetet påpekades av flera anhöriga. Andra sa att gruppsamtal som arrangerats varit ett bra stöd på lång sikt, liksom möjlighe- ten att ha kontakt med en stödperson. Det största stödet fick man från varandra och från vänner och släktingar. Jag förlorade min dotter, min svärson och mitt barn- barn. Jag har fått klara av det själv med lite hjälp från Karo- linska. erbjöd telefonmottagning vil- ket jag utnyttjade under säkert . Sedan var det bra, jag behövde inte mer stöd av den typen efter det. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Polisen har varit mycket förstående Polisens insatser efter katastrofen lovordades av många anhöriga i olika delar av landet. När de kom för att hämta ante mortem-uppgifterna kom de diskret i en privatbil. Min fru var vid polisen, vi har fått fint stöd från dem. Blev hämtad efter olyckan och var med dem , kontakten har fortsatt. En diakon i kyrkan och vänner har annars varit det bästa stödet. Det första stödet kom från polismännen som kom hem. De var personligt engagerade. En anhörig blev helt ensam, en av poliserna kom hem till denna person i sam- band med julhelgen och samtalade. När poliserna skulle hämta in ante mortem-uppgif- terna var de två kvinnor och en man, de var raka och bra att ha att göra med. Kommunen i har ställt upp Flera anhöriga i uttryckte tacksamhet över kom- munens stöd och hjälp. De har ordnat flera informations- träffar, en minnesplats och stöttat oss med ekonomiska medel. Kyrkan har varit ett bra stöd. Polisen och polis- mästaren har också stött oss. Man fick också stöd från den advokat som anlitades av kommunen. Genom advokaten fick man rådgivning i eko- nomiska frågor och skadeståndsuppgörelsen med Skuld. har varit det bästa stödet. Stödarbetet för anhöriga på i omnämndes i positiva ordalag av många anhöriga under analysgruppens möten men det fanns även de som ifråga- satte enkätundersökningarna. har varit stödet. Jag fick inte besked om att det fanns stöd att få där genast men efter 4–fick jag komma med i en grupp. var de enda som erbjöd stöd, hörde om dem sent och kom med i en grupp . Det stora stödet var , polisen och husläkaren. Grannarna går åt ett annat håll när de ser en. Min fru arbetade inom , två arbetslag för- svann därifrån och på ordnade man det bra för dem och startade en egen grupp för landstingspersonalen. Det var bra med samlingen vid årsdagen och minnes- märket på . Det finns ett revirtänkande riktat mot inom sjukvården. De har en helhetssyn och delar inte upp människan i kropp och själ utan ser helheten. Man behöver inte vara religiös för att vårdas där. borde lära av , på är de väldigt mycket männis- kor och inte så mycket personal, detta genomsyrar hela verksamheten. På talar man om pengar men det gör man inte på . Jag vill ha resultatet på för min omkomna mammas skull och för mitt arbete inom akutsjukvården. Enkäten från kan vara besvärande, mina gamla föräldrar undrar t.ex. om de måste fylla i den. skulle först användas till forskning men när bärgningsfrågor kom till blev det fel. Den frågan måste hållas separat från hälsofrågor, dessutom är svars- alternativen tvetydiga. Kriterier för vilka som skall svara är inte klara. Experter bör formulera om frågorna så att de inte blir tvetydiga. Somliga frågor i enkäten var väldigt närgångna men hur gjorde för att hjälpte de personer som t.ex. be- skrev att de haft självmordstankar. Jag vet en som skrev att han gick i självmordstankar men ingen följde upp detta. Jag var glad när enkäten kom, det var positivt att nå- gon frågade mig i t.ex. bärgningsfrågan eftersom ingen gjort det. Någon ville veta vad jag tyckte i denna fråga. Enkäten var OK från början då den handlade om för- loppet i krisen och hur de anhöriga klarade det. Sedan kom bärgningsfrågan till. De hade inte heller ekonomi till bearbetning av enkäten och det kändes olustigt att svara på frågorna när man inte visste när de kunde bearbetas. Jag är positiv till , någon frågade vad vi tyckte och det är intressant som forskning om hur anhö- riga klarar sorg . kommer varje jul och , den river upp så mycket och det är jobbigt att fylla i formu- lären dessa tider . B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Kyrkan gav ett bra stöd. Kyrkans roll i krisarbetet framhölls av många anhöriga. var det en minnesstund i kyrka och i . Det var en värdefull gemenskap. Man fick mycket stöd. Diakonissan ringde vid 8–9-tiden och sa att vi skulle komma till församlingshemmet. Det var vår räddning. Där fick vi stöd och information . Under da- garna var vi där . Sov gjorde vi hemma. Mat serverades till måndag på försam- lingshemmet. Vi var med i stödgruppen i en annan kommun. Vi har aldrig fått det stödet hemma. Jag skäms över min egen kommun. Det var också viktigt att det var både kommunen och kyrkan som ställde upp. Vi ordnade med en egen förening Efter det inledande krisarbetet bildades det anhörig- grupper i flera kommuner. Flera anhöriga betonade hur viktigt det var att få träffa och hålla kontakt med andra som hade drabbats av Estoniakatastrofen. Några höll på med samtalsgrupper , det gjorde inte vi. Vi är förhållandevis nöjda, man kan inte all- tid vara nöjd med allt. har hjälpt mycket, det är tryggt att ha en grupp som man kan träffa. är det årsmöte och jag hoppas att gruppen fortsätter att träffas. Flera båtresor till har på initiativ av anhöriga själva arrangerats . I allmänna råd rekommenderas att anhöriga bereds möjlighet att besöka olycksplatsen samt att under värdiga former ta farväl av den döde. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Stödet var bra därefter måste man be om stöd om man behövde En uppfattning som delades av ett stort antal anhöriga var att det psykosociala stödet upphörde för . Jag tyckte vi fick stöd i början men ett djupare stöd saknas. Jag har varit på och pratat. erbjöd psykologhjälp via anhörigför- eningen . Vi fick stöd av pingstkyrkan fram till dess att en minnesstund hölls, omkring efter olyckan. Alla var på något sätt berörda Hela svenska folket sörjde då. är det annorlunda, folk vill inte veta av Estonia, orkar inte höra om det, nu får det vara nog. var det mycket folk som engagerade sig men var det svårt att få någon att ta en promenad med. Jag överlevde olyckan. Året efteråt var en mörk period Till analysgruppens möten kom även några av de som överlevde katastrofen för att dela med sig av sina erfaren- heter. Utöver detta arrangerade gruppen ett särskilt möte för enbart överlevande. Fylld av ångest, jag behövde och fick professionell hjälp och levde för dag. Jag kunde inte fungera normalt. Rädslan kom efter räddningen. Jag var så kon- centrerad på att överleva att jag inte hann bli rädd. Allt som hände spelas upp för mig som en film. har jag fått distans, livet känns bra och det har gått vidare. Jag har ibland hört av anhöriga och har försökt ge dem tröst, som de givit mig tröst. Men jag hade aldrig klarat mig utan professionell hjälp också. Den allra sökte man fakta Genomgående framfördes av mötesdeltagarna uppfatt- ningen att det var svårt att få veta någonting alldeles i bör- jan efter förlisningen. Ingen hade några svar att ge. Några personer menade att det var fel att bemöta människor som drabbats av en traumatisk händelse och söker information om den med erbjudande om andligt eller psykologiskt stöd. Jag ringde till Estlineterminalen och ville veta om min mor gått ombord. Jag blev kopplad till en präst. Tidningsnotiser river upp sorgen, bitterheten och den förtvivlan man känner. Flera personer framförde kritik mot mediernas agerande och menade att information om Estonia har förekommit så ofta att såren aldrig hinner läka. En del var upprörda över att visade bilder på omkomna, andra för att tidningar publicerade namnen, bland annat därför att det ökade rädslan för inbrott i de omkomnas bostäder. En av deltagarna säger att det är omöjligt att få frid i frågan om Estonia, det finns fortfarande för många frågetecken kvar. Vad hände egentligen? Varför togs inte de omkomna upp? Varför rådde handlingsförlamning? Varför gör man fortfarande ingenting? Man tog inte hänsyn till barnen Under analysgruppens möten deltog även barn och ung- domar och en bild som förmedlades av dem var att deras situation varit svår och att de känt sig bort- glömda av såväl det allmänna som de egna nätverken. Man kände skuld och glömde barnen. Ingen hänsyn togs till barnen. Ett exempel var när en person som kom till deras skola och föreläste om alkohol och tobak gjorde jämförelser mellan att dö på och efter alkohol och tobaksrökning. Jag vill uppmana igen – lyssna även på syskonen. Det känns så svårt att bekräfta att deras syster inte kommer till- baka. Framtiden får utvisa hur de blir som människor. Vilka spår som det satt, detta vi gått igenom. Man kanske försummar de andra barnen i sin sorg. Vår dotter har bara varit vid minnesstenen en gång. Jag känner igen min egen besvikelse i min dotters – hon vill ha en grav att gå till – vid minnesstenen. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Min son tål inte att vi tänder ljus hemma Det var synd om min son. Han fanns liksom inte till un- der den . Även här brast man i omhänderta- gandet och tillsynen av barnen. Min son tål inte att vi tän- der ljus hemma, det påminner om dagarna i församlings- hemmet. Det är så svårt att inte veta vad som skall hända med honom och med hela vår familj. Mitt råd är att ni tar kontakt med syskon till dem som omkom. Tala med dem. Vår dotters säng står fortfarande bäddad så som den dagen hon for. Hennes syster vägrar att sova i den, ens för då vi skulle måla om i hennes rum. Vår dotters säng står också kvar. Ta upp de kroppar som kan tas upp, då har jag blivit bemött som människa. I samband med diskussionerna om myndigheternas be- mötande av anhöriga och överlevande och om det psykosociala stöd som erbjöds kom frågan upp om möjlig- heterna att påverka beslut som skulle fattas. Det var en allmänt utbredd uppfattning att anhörigas och överlevan- des uppfattning inte hade efterfrågats. Jag har varit för bärgning och är det fortfarande. Det handlar om ett be- mötande av mig som människa. Jag vill ta hand om mina kära i livets slutskede. Detta kommer aldrig att ta slut. Jag är säker på att mitt barnbarn kommer att få uppleva att Estonia kommer upp. Som det är nu klappar man mig på huvudet och säger att detta begriper inte du. Många har lyssnat men ingen har tagit till sig vad vi har sagt. , SPF med flera har bara tutat och kört. Myndigheterna har visat arrogans . Jag ville ha min makes namn på minnesmärket men orkade inte komma dit på invigningen, jag kom dit efter och såg då att namnet var felstavat! Jag kände vanmakt över detta som över allt annat. Det är vansinne att man hamnar i en motsatssituation, alla borde ha hjälpt till så mycket det går. Ett problem är att man inte vet vart man skall vända sin vrede. Det känns oerhört svårt. Känslorna är överväldigande , min man är allmän Jag har inget förtroende för regeringen och po- litikerna, jag har bara en röst att ge i höstens val, på den skall det stå Estonia. Jag vill att myndigheter skall lyssna och ta oss på allvar, någon skall fråga oss. En enda politiker har frågat oss men inte ett enda ord av medkänsla har vi fått. Man har aldrig blivit vänligt bemött och inte tillfrå- gad. Att vi känner en misstänksamhet kring att ni bara lyss- nar och lyssnar går inte att ta ur oss. Våra erfarenheter är sådana. Men ni är de första som har sagt att vi var viktiga att lyssna till överhuvudtaget. Vi har haft en träff med en överlevande. Många av mötesdeltagarna berättade om hur de sökte svar på frågor om vad som hade hänt deras anhöriga under de- ras sista timmar i livet. Några hade fått möjlighet att träffa och prata med överlevande och tyckte att det hade varit värdefullt. Andra berättade om besök i och möten med andra personer. Den överlevande vi mötte hade inte träffat några av våra. Man får ändå en pusselbit. Genom samtal med en guide som hade mött barnen fick jag veta att min dotter var alldeles ifrån sig före resan. Hon var rädd att bli sjösjuk eftersom det blåste så. Jag hop- pas att hon hade tagit så många piller så att hon sov. Resan i sig gjorde att vi kände oss närmare de omkomna. Vi fick uppleva det fantastiska med att möta dessa människor i . Vi förstod varför våra ungdomar hade velat göra denna resa. Ja, man förstod varför skolan och eleverna var så entu- siastiska för att resa. De var ju fantastiska i . är det mer sällan vi möts. Behovet av stöd har växlat , det var de flesta anhöriga eniga om. Några träffas fortfarande i anhörig- grupper, andra inte alls. Då, i det akuta skedet, sågs vi en gång i anhöriggruppen. Det har varit svårt att tackla. vill man vara i fred, ibland vill man prata. Men visst, det är svårt att stå B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Alla som besökte skulle själva tröstas. Jag var tvungen att gå ut, hemifrån, för att komma ifrån. Telefonen var jobbig. ville man prata. Men ibland var man helt slut av att behöva upprepa samma sa- ker gång på gång för olika människor. efteråt förstår man att det inte är lätt att veta vad man skall göra. Hade jag inte fått prata på mina villkor hade jag aldrig klarat det. Det är viktigt att inte undvika den som sörjer i alla fall. Säkert är det värst även för den som undviker – den mår nog inte bra. Man behöver inte säga så mycket, bara finnas där, kanske hålla om. Jag tror att vi karlar har svårare att prata. Kvinnor får gråta. Det är kanske lättare för en karl att jobba av sig sor- gen. Jag jobbade i skogen tills frun sa att jag fick välja mel- lan att stanna kvar i skogen eller komma hem. vet jag hur man kan göra när man möter någon som sörjer, det har jag lärt mig av hur jag själv ville bli bemött. Jag vet hur det känns, det är hemskt att höra. Man kan aldrig förstå en annan. Det räcker med att finnas där man behöver inte säga så mycket. Det finns nog de som har behov av en psykolog även , tror jag, här och där. Jag skäms för att begära hjälp. Att gå till en psykolog jag känner, det vill jag inte. Jag skulle inte ha någonting emot att prata med någon B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Bilaga 3 Kommunikation och psykiskt och socialt Analysgruppen arrangerade den 21–ett seminarium rörande kommunikation och psy- kiskt och socialt bemötande i katastrofer. Seminariet syf- tade till att ge analysgruppen kunskap om samhällets kata- strofberedskap, framförallt ur de katastrofdrabbades per- spektiv. Vidare önskade analysgruppen tydliggöra indivi- dens behov av information och psykosocialt stöd samt även samhällets beredskap att möta dessa behov. Korta re- ferat av deltagande talares framställningar lämnas nedan. Kommunikation och psykiskt och socialt kris- och katastrofarbete Bo Riddarström, överdirektör vid Katastrofberedskap handlar mycket om människan, myn- digheterna och medierna. finns vissa oklarheter vad gäller myndigheternas ansvar vid katastrofer. För krigssituationer finns ett omfattande regelverk som reglerar myndigheternas ansvar. Även vid olyckor har olika myndigheter lagenliga befogenheter, räddnings- ledaren kan rekvirera resurser, polisen får tillgripa våld etc. En effektiv organisation finns således för krig och vardag- liga olyckor. Situationerna där emellan är dock inte helt klarlagda. Inga tydliga ansvarsbefogenheter är utdelade och inte heller tydliga skyldigheter. Med begreppet svår påfrestning menas en situation som är väldigt avvikande, uppstår mycket hastigt, ofta utan förvarning och som hotar grundläggande värden. Dessa situationer kräver snabba beslut, koordinering och kon- centrerade insatser från flera instanser. Det är kommunerna som i ett första skede måste klara svåra påfrestningar. När en svår påfrestning inträffar får ofta kommunstyrelsens ordförande ett stort ansvar. En klar fördelning av ansvaret mellan olika nivåer i samhället t.ex. mellan kommuner, länsstyrelser och regering måste finnas för att svåra påfrestningar på samhället i fred skall kunnas av på bästa sätt. De olika sektors- myndigheterna måste kunna koordinera och samordna sig i ett befintligt och fungerande ledningssystem. Att säker- ställa information och samordning är viktiga uppgifter i detta sammanhang. Ett författningsstöd behövs för att samarbetet och samverkan vid en svår påfrestning skall fungera. Då måste någon vara utpekad att ta ansvar. Med detta ansvar följer också ansvar för förberedelser. Någon måste känna ansvar för att bringa ihop en bild som överensstämmer så långt det är möjligt med verkligheten. Detta utgör en grundför- utsättning för att myndigheterna skall kunna agera och yt- terst också besluta över de resurser som finns tillgängliga. , överläkare vid , Det är framförallt två saker som återkommer vid samtal med människor som varit med om svåra händelser. Dels upplever den enskilda personen att ingen lyssnar till ho- B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A nom eller henne, dels att ingen ändå tycks förstå, ingen kan sätta sig in i det som just den individen varit med om. En krisdrabbad människa behöver få möta respekt för det hon varit med om, för själva händelsen som oftast kommer plötsligt, relativt oväntat och handlar om liv och död. Den krisdrabbade människan behöver också få accep- tans för sina reaktioner och sitt beteende samt naturligt nog stöd i bearbetningen. Reaktionerna skiftar från individ till individ och är högst personliga Ändå kan vissa reaktioner sägas vara ge- nerella. En reaktion är att den oväntade händelsen skapar dissociation. Personen kan inte koppla ihop det den ser och hör med hela perspektivet av vad det innebär. Käns- lorna är skilda från händelsen. Som exempel kan nämnas att en kirurg som opererar har dissociation. Det är nöd- vändigt för kirurgen att kunna distansera sig till den fak- tiska situationen för att kunna genomföra sitt arbete. Det plötsliga i händelsen medför också att alla syn- och hörselintryck sätter sig som stämpelavtryck i hjärnan, helt obearbetade. Detta resulterar senare i flash-backs. Dessa är en del i individens bearbetning. En s.k. bifasisk reaktion sker i kroppen och medför att minnen tränger sig på. En annan generell reaktion är att individen upplever att identiteten upplöses. Tillit och trygghet rubbas. De människoskapade katastroferna ger här starkare effekter och är värre än naturkatastrofer i detta sammanhang. Denna reaktion är farlig, den kan medföra att personen isolerar sig, tappar kontakt med omvärlden, förlorar arbe- tet osv. En ond spiral kan uppstå. Ytterligare en effekt av att uppleva en traumatisk hän- delse är att den inre beredskapen höjs för andra, nya, ovän- tade och kanske chockartade upplevelser. Då en människa drabbats av en katastrof behövs det väldigt lite för att den lilla tillit som finns kvar skall förstö- ras. Det handlar också om trovärdighet. Då det gäller hän- delserna efter förlisning kan det konstateras att många motsägelsefulla uttalanden har gjorts, vilket har rubbat trovärdigheten. Det ursprungliga löftet har ta- gits tillbaka och inte infriats. behövs min- dre och mindre för att skaka om trovärdigheten. I en för- längning riskerar sådan förlorad trovärdighet och tillit att leda till utveckling av konspirationsteorier. Den inre be- redskapen bidrar – man är ständigt beredd att något mer (negativt) skall hända. Den som drabbats av en traumatisk händelse behöver framförallt få tillbaka tryggheten. Detta kan ske genom medmänsklig omsorg och vila. Individen behöver även bearbeta upplevelserna, rekonstruera och berätta för nå- gon som lyssnar och respekterar. I detta arbete betyder gemenskapen i de egna nätverken oerhört mycket för in- dividen, men ibland kan även professionell hjälp behövas. Även omgivningen reagerar på den katastrofdrabbades situation och upplevelse. En typisk reaktion är att omgiv- ningen identifierar sig med den drabbade och känner in det kaos som han eller hon upplever. Detta kan leda till att omgivningen söker få kontroll och till att omgivningen fattar beslut som pendlar från den ena ytterligheten till den andra. Denna effekt kan även uppstå i samhället som en reaktion på en omfattande katastrof. Ett annat sätt för omgivningen att reagera på är att fly genom att inte lyssna. På individnivå kan det innebära att medmänniskor undviker den som drabbats av en uppska- kande händelse. I sjukvården kan det få till effekt att den vårdsökande remitteras till olika instanser. Individen behöver en omgivning som visar empati. Men han eller hon behöver även en omgivning som har kunskap och lyhördhet. Detta måste finnas på alla nivåer, från det egna sociala nätverket till det offentliga samhället: myndigheter, massmedier, regering. En slutsats från erfarenheterna av Estonia är att sam- hället har en medvetenhet om behovet av omhänderta- gande. En medvetenhet om att de psykologiska behoven måste tillgodoses. Den goda lärdomen från Estonia kan bli att vi ägnar mer tid åt de drabbade. En insikt och en lärdom som Estonia fört med sig är att myndigheter inte får förstöra det arbete som exempelvis sjukvården gör, som en följd av en katastrof. Den första skada som uppkommer för individen i en händelse som Estoniakatastrofen, benämns primärtraumatisering och utlöses av den faktiska händelsen. Sekundärtraumatisering däremot uppstår som en följd av omgivningens bemö- tande av den som drabbats av händelsen. Det är den se- B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A kundära traumatiseringen som kan leda till att en männis- kas psykiska hälsa äventyras på lång sikt. , docent och forskare i kommunikationsvetenskap med särskild inriktning på planerad kommunikation i myndigheter Det som skall styra informationen är människors, det vill säga de intresserade individernas behov, intressen och pre- ferenser. Informationen skall anpassas efter de berördas och de intresserades behov. Man måste utgå från att män- niskor själva fattar olika beslut med utgångspunkt från den information som de har tillgång till. Den som skall agera och fungera som informatör i en kris måste ha en hög trovärdighet redan från början för att informationsarbetet skall lyckas. Den som inte åtnjuter förtroende från början kan knappast få det i en kris. Den som informerar måste vara snabb, alert, ärlig öppen, hjälp- sam, empatisk och rättvis. Om det finns olika uppfatt- ningar mellan myndigheter i en sakfråga bör de olika ar- gumenten och bedömningarna presenteras. De som ansvarar för information i samband med en katastrof måste vara lättillgängliga och ha beredskap att informera trots hård arbetsbelastning. Det är nödvändigt att följa utvecklingen och göra omvärldsanalys. Även ana- lys av inkommande information och frågor är nödvändigt. Ett nätverk för samverkan mellan myndigheter och andra aktörer i katastrofberedskapen måste finnas innan kata- strofen. De ansvariga skall inte alltför tidigt eller kraftfullt gå ut med löften, bestämda påståenden eller infallsvinklar. Dör- ren måste hållas öppen för att ny information tillkommer innan beslut fattas. Myndigheter såsom länsstyrelserna måste ha jour dyg- net runt och året runt vad gäller informationsfrågor. In- formationen måste snabbt komma igång när något inträf- far.