sou · GNB3129d3 · 2000-01-01 00:00:00 — med (33) elektroniska gratulationskort, 24 glassbilar i en konsert med musiker vid tutan och 33-stämmig kör med (33) freestyleappa- rater. Vardagliga ljud, som ljudet av jogging, sömn och någon (ton- sättaren) som äter mat, har också stått i centrum för Enjoy the simple life och andra projekt. Hans senaste verk för masspublik, Wroom, framfördes på i och involverade 100 och deras förare.48 För var det antagligen klangbilden av moto- rerna som var mest intressant. För publiken var kortegevägen Svea- vägen fram till nog så spännande. före utsatt tid kantades bara torget av 5 000 människor som sedan hörde konserten.49 (Fig. 5) Själv hamnade jag framför den något udda åhörarkombinationen av två rejält påtända narkomaner, några föräldrar med barn och en äldre dam som med narkomanernas hjälp bereddes plats på en bänk där hon kunde se bättre. Jag vet inte i vilken mån dessa människor annars lyssnar till samtida konstmusik. Men de gjorde det där och då och jublade. Också Wroom involverade flera grupper av människor som annars kanske inte möter den här typen av konst. Flera som inte musicerar fick även bli musiker för – utan motorcykelförarna hade konserten inte kunnat äga rum. Konserten aktualiserade också torget som publik arena. När ombeds definiera publikens rum beskriver han det som ett offentligt rum som varken har någon ideologisk eller organisatorisk tillhörighet, en plats som tillhör alla, dit man kan gå utan att personens tillhörighet av socialgrupp manifesteras, där alla kan känna att de får vara ifred.50 Den sortens utrymmen är hotade . Våra offentliga miljöer byggs bort, glasas in och förvandlas till shoppingcentras dit vi som medborgare, om alls, medges tillträde bara vissa tider . Wroom hade hävdat publikens rätt till rum – space – oavsett var konserten hade uruppförts någonstans. Men var platsen . Det gör det omöjligt att inte tolka konserten också som ett inlägg i den ideologiska debatt som blossat upp kring vad som håller på att hända med ett internationellt uppmärksammat stadsrum som varit öppet för alla. och vill som bekant försöka bygga bort knarkarna på plattan genom att täcka över den, och gjuta liv i torget med hjälp av bostadsbebyggelse. Pro- gramhandlingarna föreskriver uttryckligen att överbyggnaden ska skapa ytor för uthyrning, som i sin tur ska generera hyresintäkter till kommun.51 Intressant att notera om förslagen som tagits fram i parallella uppdrag är, att alla är så angelägna om att tillvarata själva torget. Som arkitektkontoren skissat betonas torget snarare mer än , även om dess arkitektoniska uttryck som med en överbyggnad inte kan vara kvar. Ett par av förslagen talar Med Wroom lockades en publik som kanske aldrig annars skulle ha hört konstmusik till i . Hundra HD-förare uruppförde verket med sina motorcyklar som instrument. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA explicit om att ska vara som ett stadsrum, som en öppen scen.52 Det finns latent i förslagen, och öppet i den pågående debat- ten, en uttalad rädsla för att ytterligare ett i ordets bästa bemärkelse demokratiskt rum ska gå förlorat. Det finns anledning att kort nämna något om publikens respektive kritikens och den övriga kulturvärldens bemötande av ovan nämnda projekt. Medan , och andra koreografer som arbetar i stads- rummet53, genomgående blivit väl bemött av såväl publik som kriti- kerkår upplevs som långt mer kontroversiell. Han jobbar inte kommersiellt, men populärt, och den publik som nåtts av hans brett publika projekt tycks på något vis sticka den egna kretsen i ögonen. har av sina kollegor kallats clown, även om han upplever att acceptansen för det han gör är större än förut när det finns fler som jobbar i parallella spår, såväl seriöst med traditionell komposition som mer gränsöverskridande.54 En parallell kan dras med bildkonstvärlden. Den har väl tagit till sig den relationella konsten med i som bäst kända representant. Kritiken blev däremot svidande mot konstkri- tikern projekt stArt98, den första konstutställ- ningen i regi 1998. På ett stort antal reklam- tavlor, bland annat utmed 46:ans busslinjesträckning, skyltades konst av 31 samtida konstnärer och 46 studenter vid landets konst- högskolor, till beskådan för alla och en var.55 (Fig. 6) Visst kan man visa konst på stan men här blev det ett självända- mål, ansåg kritikerna. I stadsrummet är konsten anonym och där- med svårtillgänglig för den publik som inte är bekant med konstnä- rernas stil och språk, skrev i . Bildkonsten talar för sig själv. Och på reklamens plats betyder detta att man gör reklam för sin egen vara: konsten, skrev i och kallade projektet aningslöst medan kri- tiker Bo Madestrand valde uttrycket kortlivad jippokultur.56 I slut- diskussionerna om gick kritiken igen: konsten förflackades och bara för att man visar konst på allmän plats vinner den ingen storpublik. Kritiken blottade en uttalad misstro mot den icke insatta medborgarens förmåga att utan hjälp tillgodogöra sig konst, och därmed en misstro även till konstens – i förlängningen konstnärernas – egen uttryckskraft. 35 000 människor kom för att se StArt 98 visade sam- tidskonst där stadens invånare inte kunde undgå att se den. Diskussion pågår fort- farande, om konstens förmåga att utanför den vita kuben kunna etablera samtal med en ny publik. stArt redan första dagen.57 Oaktat vilka aspekter som läggs på utställ- ningen i övrigt, föranledde den en debatt som berörde många män- niskor. Inte bara om hur konst kan och eventuellt bör visas, utan även om den samtida konstens förmåga/oförmåga att etablera samtal med en större publik. Få tror längre att kulturen kan nå en storpublik, även om kultur- politikens mål är att den ska nå så många som möjligt. Inte ens konstnärerna själva besöker varandras rum. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA De som arbetar gränsöverskridande är fortfarande en liten mino- ritet. Arkitekter, bildkonstnärer, koreografer och tonsättare håller sig fortfarande helst inom respektive grupp och tar förhållandevis sällan del av varandras produktioner. Det bekräftar bara att kulturvärlden tyvärr ofta är en sluten värld. En liten, men inflytelserik, minoritet har tolkningsföreträde när det gäller att bestämma vad som hör dit och kultur upplevs i det allmänna medvetandet som en angelägenhet för fåtalet. Som påtalar i den här antologin rymmer kulturbegreppet en ambivalens.58 Jag har i den här texten medvetet använt mig av det estetiska kulturbegreppet och brukar ordet kul- tur främst med avseende på konstarterna och medierna. Redan denna begränsning medför ur demokratisk aspekt en komplikation. Om kompetensen inom exempelvis massmedierna är låg redan då ordet kultur i sin traditionella betydelse tillämpas på lokal och nationell nivå, är den i stort sett obefintlig när det gäller världen utan- för och . Höga trösklar till kulturens rum Kulturpropositionen lägger, i likhet med många landsortstidningar, inga kvalitetsaspekter på kulturen och heller inte på kulturupplevel- sen. Att den kan vara rena rama mardrömmen vet alla som av sitt liv levt småstadsliv. Det kan kulturupplevelsen vara även i storstaden. Skillnaden är att där finns så oerhört mycket mera att välja på, att exempelvis teaterföreställningar får en kritisk behandling i tidningen och att man därför är bättre att göra rätt val när man bestämmer sig för vad man vill se. Forskningen har konstaterat att bara en mycket erfaren åskådare orkar med dåliga föreställningar. För den stora majoriteten i publi- ken kan det leda till en besvikelse som avhåller dem från att någonsin återvända.59 Det här vet publiken uppenbarligen om. Den väljer, som vi sett, privatteatrarnas säkra kort. Vem vill se en illa framförd, därtill deppig, pjäs om man går på teater en gång ? Men i forskningens iakt- tagelser ligger också någonting i grunden positivt. Om det personliga mötet avgör om man tar sig iväg till en förväntad kulturupplevelse eller ej, borde det innebära att man också kan lockas tillbaka, även om man blivit besviken första gången. Det är så många faktorer som spelar in om man ska få nycklar till kulturens rum. Man ska helst vara född in i rätt klass, i en familj som redan har för vana att ta del av kulturlivet och falla in i den tradition av bildning och kulturutövande som finns vid nämnda, gynn- samma situation. Ska man ta sig in utifrån måste man först tillägna sig en massa oskrivna lagar som gäller vid exempelvis teaterbesök. När man gör fel märks det genast och det är lätt att falla ifrån. Kul- turvärldens ofta exkluderande inställning underlättar inte heller för den som exempelvis fått sin nyfikenhet på konst väckt av en reklampelare på stan. Ändå vet vi att människorna som verkar inom kulturlivet är själva upprinnelsen till, och förutsättningen för, andras kulturupplevelser och ofta i kraft av sin personlighet påverkar besö- karens lust och olust inför att komma tillbaks. Se bara på teatern. Demokrati – en fråga om val Att publikens rum trots allt kan vidgas och är föränderligt bevisas bland annat av hur biografernas unga besökare har ett helt annat förhållningssätt till salongen än den äldre publiken. Medan de yngre pratar på som om de sutte hemma framför videon harklar sig de äldre och vill ha tystnad och koncentration. En liknande förändring börjar märkas också av danspubliken, där streetdance-grupper som Bounce lockat en ny, ljudlig, interaktiv publik, framför allt med före- ställningarna i Vita Bergen, , där åskådarna inte behövde ta sig inomhus till någon etablerad salong. Underhållning behöver i sig inte vara någon dålig kulturupplevelse. Men den blir endimensionell. Många hävdar inte bara utbildningens utan även den kulturella tillfredsställelsens betydelse som konkurrensfaktor i det framtida informationssamhäl- let. Sociologen hör till dem som kraftfullast påtalat förmågan att alstra ny kunskap som källa till produktivitet och konkurrensförmåga inom den nya informationella ekonomin.60 Där- till, hävdar han, måste man koppla ihop välfärden med investeringar i humankapital och på så sätt höja produktiviteten (inom utbildning, sjukvård, kulturell utveckling), om välfärdsstaten ska kunna räd- das.61 I det perspektivet saknar frågan som bland andra ställt, om hur kulturen ska kunna gå fri från den numera allenarå- dande marknadsideologin när marknadstänkandet trängt in så djupt i sjukvård och skola, relevans.62 Samhället har helt enkelt inget val. Det måste satsa på kulturupplevelser för och kulturell bildning av hela folket, om det ska kunna hävda sig i den internationella kon- kurrensen. Däremot kan man fråga sig vilken väg man ska gå. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA finns, som visar i den här antologin, skäl att kritisera en kulturpolitik som tycker det är bättre med ett aldrig så slätstruket kulturutbud i glesbygden än ingenting alls. Men det finns också skäl att försvara den.63 Att tillgängliggöra kultur och möjliggöra kultur- upplevelser för fler är ett nödvändigt men långsiktigt, tidsödande och svårt arbete. Men demokrati handlar om val. ges vi som med- borgare inte ens möjlighet att ta reda på vad vi kan välja mellan. 1Kulturprop., s. 15. Kulturprop., s. 27. 3Jag tillämpar i det följande inte etnologins bredare kulturbegrepp, utan avser med kultur i första hand konstarterna, medierna och kulturmiljön. 4Kulturprop., s. 16. Genomförs besluten i årets budgetproposition är det bara kvar, som inte har någon regional teaterscen. 5Kulturrådet 1998a, s. 64–70. 6Kulturprop., s. 18, 1998a, s. 60. 7Kulturrådet 1998a, s. 14. 8Kulturrådet 1998a, s. 15. 9Kulturrådet 1998a, s. 14–18. på teater, på dags- och kvällstidningar, på böcker. 1998a, s. 17. 11Kulturrådet 1998b, tabell 2, s. 42. En tredjedel av landets statliga, regionala och lokala teatrar har fler barn- och ungdomsföreställningar på repertoaren än dramatik som riktar sig till en äldre publik. Lite generaliserande kan man säga att ju mindre hemort för ensemblen, desto större inriktning på barn och ungdom. Omvänt kan man säga, att ju större stad desto högre andel vuxenpublik. 12Sauter , s. 57. 14Bjällstam 1999 (muntl. 15Längre framförhållning efterfrågas av såväl bussbolagen som publikarbetande personal. 16Rubensson 1999 (muntl. ), 1999 (muntl. 19Den debatt som föranletts av förordnandet inom , om von der Lanckens position som makthavare inom svenskt teaterliv, lämnas i det här fallet därhän. 20von der Lancken 1999 (muntl. 21Sauter , s. 12–13, 1983, s. 53, Bjällstam 1999 (muntl. 22Sauter , s. 53–56. 23Kulturprop., s. 162. 24Enligt tidningsutgivarnas statistik på vardagarna och , när de flesta lokaltidningar har utgivningsuppehåll. Internet- uppgift Tidningsutgivarna. 25Jag har gått igenom de flesta av 171 dagstidningar och regelbundet kunnat följa de 70 lokaltidningar (tillsammans utgivare av 86 tidningstitlar) som abonnerar på FLT-material. Internetuppgift Tidning- arna bakom FLT, . 26Denna journalistikens hierarki går igen även i forskningen: få avhandlingar finns skrivna om svensk landsortspress, inga alls om dess kulturjournalistik, som inte heller finns omnämnd i förstudierna till den svenska press- historia som planeras utkomma i fyra band åren 2000–2002. Kulturjourna- listiken finns, i likhet med nöjes- och featurematerial, inte ens med som faktor när en av mest framträdande massmedieforskare, , undersöker vilka urvalsfaktorer som spelar in vid tidningsval. Det gör däremot tidningens politiska linje, annonser, lokala nyheter, riksnyheter, utrikesnyheter, sportsidor och radio & TV-bilaga. qvist 1990, s. 37–39. 27Bärgslagsbladet är det tydligaste exemplet som jag har träffat på. 28Internetuppgift , egna turnéer. turnerar också, vilket ingår i uppdraget som integrerad del av verksamhet. 29Jag har egen erfarenhet av detta efter att ha fört ett antal bildbaserade projekt till publicering i som redaktör först för GP Aveny och därefter Gränslöst. 30FLT:s lilla blå 1998. 1998, s. 20. Diskussionen om huruvida det är lämp- ligt att konstkritiker parallellt verkar som curatorer lämnas i den här texten även fortsättningsvis därhän. 32Mildner 1999 (muntl. 33Papperspubliceringen påbörjades 01-12-1998. Internetpubliceringen varade till 16-01-1999. 34Mildner 1999 (muntl). 36MP6 publicerades 04-22-1999 till 08-05-1999. Båda projekten fanns tillgängliga på Internet också . MP6 och Trust. 37Mildner 1999 (muntl. 38Signeul 1999 (muntl. 39FLT:s lilla blå, s. 9. Lika anmärkningsvärt är att tidningen helt saknar fast utrymme för nöjesmaterial. PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA 40Streberg 1999 (muntl.). För ledarsidan var läsarsiffrorna för de båda mätta åren, för sporten . 41SOM-undersökning refererad av Persmo 1999 (muntl. 42Många av texterna i antologi fält, stärker denna tes. 43Bourdieu (1986/1993), s. 127–128. 44Sauter , s. 59. 45From 1993, Caldenby , s. 68–69. 46Lund & 1999 (muntl. 47Wulff 1998, s. 247–254. 49Polisens uppgifter, genom 1999 (muntl. 50Mossenmark 1999 (muntl. 51Internetuppgift Fortsatt förnyelse av , Stadsbygg- nadskontor. 52Citatet är hämtat ur och förslag som det pre- senteras i artikeln Sex förslag till . I AT: arkitekttidningen 9/1999, s. 14–17. 53Efva , och måste nämnas i detta samman- hang. 55Bäckström 1999, s. 143. 56Karlstam 1998, 1998, Madestrand 1998. 57Bäckström 1999, s. 144. Hela pressdebatten finns att följa i samlingarna från – Kulturhuvudstad 1998 AB på Stadsarkiv. 58Skarin 1999, i denna volym. 59Sauter , s. 53. 60På svenska i tidskriften 3/1999. Castells 1999, s. 60–61. 61Fossen & 1999, s. 67. 62Sauter , s. 63. 63Forser 1999, i denna volym. – Kulturhuvudstad 1998 AB. F7B press- klipp, volymerna 26–32, 61, 62, 68 Tryckta källor och litteratur , (1998) Reklam för konsten, , (1999) P.S., , Borggren, (1999) Det ska vara en musikal , , , (1986/1993)Modeskaparen och hans märke. Bidrag till en teori om magin, Kultursociologiska texter. I urval av och , : Symposion Broady, (red.) (1998) Kulturens fält – en antologi redigerad av , : Daidalos (red.) (1999) Stockholm98 – Dokumenta- tion av ett kulturhuvudstadsår, Caldenby, (1993) Världens tak, Arkitektur 7/1993, : Castells, (1999) Utvecklingsmöjligheter i informations- åldern, Ord & Bild 3/1999, FLT:s lilla blå 1998. Fakta om svensk dagspress. (1998) Forser, (1999) i denna volym Fossen, , (1999) Framtiden är nu – en elektronisk intervju med , Ord & Bild 3/ 1999, From, (1993) En nagel i ögat på den styrande staden, Göte- borgs-Posten, From, (1999) Ovanliga instrument tänjer musikens gränser, , , Per (red.) (1998) Ständigt dessa landsortstidningar, 3: Den svenska pressens historia, : PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA Karlstam, (1998) Den välmenande gesten. stArt98 i tar reklamens plats i stadsrummet., Madestrand, Bo (1998) Trögstartat, , , , , , Små- landsposten . , (1983) Publik, Publik- och program- forskning (1977); 1983:21, : Proposition 1996/97:3 (1996) Kulturpolitik, , (1987) Braavo! En studie över publiken på i , , (1999) Stockholmarnas kulturvanor, särskilt teater- vanor, (red. ) som kulturstad, sex före- drag av forskare inom estetiska ämnen, : Humanistisk- samhällsvetenskapliga forskningsrådet () Sex förslag till , 9/99, : () Skarin , (1999) i denna volym (1998a) Kulturen i ett regionalt perspektiv, Kulturen i siffror 1998:2, : (1998b) Teater- och dansstatistik 1997, Kulturen i siffror 1998:3, : , , (1990) Den lokala dagspres- sens publik, (red. ) Lokal mediestruktur och medieutveckling: rapport från ett symposium den 10–på vid 1990, Skrifter/ Informations- och mediegruppen, : vid , (1999) Balettdansare och paradoxen med det kultu- rella kapitalet, (red. ) Kulturens fält – en antologi redigerad av , : Daidalos Intervjuer och muntliga uppgifter Bjällstam, , publikansvarig, . , , publikansvarig, Nöjeskontoret. , , chefredaktör, . , , koreograf, och , , producent. , , researrangör, buss. , , kulturchef, . Intervju Mossenmark, , tonsättare. Persmo, , redaktionell marknadschef, , von der Lancken, , teaterarrangör, Nöjeskontoret och konst- närlig ledare, . , , researrangör, Smålandsbussen. , , Moderna Museets pressavdelning, Streberg, , kulturchef, , , , insformationschef, , , Fortsatt förnyelse av , Stadsbyggnads- kontor MP 6, ett lyrik- och musikprojekt i () , egna turnéer () Tidningarna bakom FLT. statistik.htm () Trust, ett konstprojekt i () Proposition 1996/97:3. Den vældige kirke rejser sig på en af Roms syv berømte høje. (...) De månge turister, der bliver transporteret hen til den store kirke, opdager knap nok stedets ejendommelige karakter. De kon- staterer, at de har besøgt et af de berømte numre, der er omtalt i rejse- føreren, og så haster de videre til næste sted, men de oplever ikke stedet, sådan som nogle drenge, jeg så for nogle år siden. Jeg antager, at de hørte til en klosterskole i nærheten. Ved ellevetiden havde de et frikvarter, og det benyttede de til at spille en ganske særlig slags boldspil oppe på trap- pens store brede afsats. Det var nok nærmest fodbold, men de tog også muren med i spillet ligesom i Squash, i dette tilfælde endda en buet mur – og de gjorde det med livfuldhed og virtuositet. Når bolden var out, ja så var den bestemt out: hoppende ned ad alle trapper og rullende hundrede meter ned ad skråningen, hvor en ivrig dreng styrtede ned efter den, ud og ind mellem biler, busser og scooters et sted nede ved den store obe- lisk.1 Jeg vil ikke påstå , at de italienske drenge på trappen lærte mere om arkitektur end turisterne, skriver , ur vars bok opleve arkitektur exemplet har hämtats. Han fortsätter: ... men uden at vide af det oplevede de nogle af arkitekturens grundlæg- gende elementer: de vandrette planer og de lodrette murer oppe over skråningen. Og de lærte at spille på de elementer. Mens jag sad inde i skyggen of fulgte deres spil, fornemmede jeg hele den tredimension- ale komposition mere intensivt end nogensinde før. Den scen som beskriver är ett slående exempel på vad det kan vara att uppleva, eller snarare leva i, arkitektur. För mig hand- lar scenen om mer än en tredimensionell komposition, den utgör när- mast en urtyp för människors förhållande till det byggda. Det hand- lar på ett grundläggande sätt om människors sätt att ta platser i anspråk. erbjuder oss två slags förhållningssätt till det När den mer eller mindre beläste turisten och barnet här kontrasteras mot varandra blir det uppenbart att det är i det spon- tana, vardagliga bruket som en förståelse av platser och arkitektur måste ta sin utgångspunkt. Beskådandet och tolkandet av byggnader och platser är i jämförelse därmed specialiserade praktiker som vi kan förlora oss i och genom vilka vi kan gå miste om det centrala i vårt förhållande till tingen och rummen. (Vilket inte bör avskräcka oss från vare sig att betrakta, reflektera eller tolka). Som redskap och ram för vardagens praktiker visar sig här platsens kvaliteter. Piazza Esquilino, som platsen heter, är ingen fotbollsplan. I själva verket är det näst intill otänkbart att någon, som hade fotboll i åtanke, skulle utforma en plats på detta sätt. Pojkarnas bollspel sker vid sidan av arkitekturens intentioner. Detta icke avsedda bruk är, menar jag, minst av allt ett undantag från regeln. Jag vill i stället hävda att det är typiskt och att det främst är i den icke föreskrivna användningen som platser får sitt liv. När människor tar platser i bruk sker det inte främst av en enkel anpassning till i förväg funk- tionsbestämda utrymmen utan genom ett aktivt och överskridande rumsskapande. Därför kan man tala om en dold eller glömd rums- lighet i vår tillvaro. Det som kanske främst slår läsaren är dock kontrasten mellan den plats som beskrivs och pojkarnas fria lek. I berättelse rör vi oss på klassisk mark: S:ta och de anslutande plat- serna hör till de anrika monument som ger dess identitet. Basili- kan byggdes ursprungligen e.Kr., bara ett århundrade efter Roms kristnande. Fasaden med den rundade absi- den och de externa trappor, som spelar en så central roll i pojkarnas lek, kom till . Pojkarnas sätt att använda platsen känns befriande i sin respektlöshet och kyrkans vördnadsbjudande väggar låter sig välvilligt utnyttjas som bollplank. Scenen antyder att monu- mentens potential att avsiktligt ordna och styra människors hand- lande trots allt är begränsad. Därmed förnekas inte rummets och den byggda strukturens betydelse, tvärtom understryks den konkreta formens grundläggande roll som ingående i detta handlande. Hand- lingens frihet förutsätter fotfäste, resonans och stöd. I exemplet ser vi hur den byggda strukturen i leken kan förmås att agera med på de mest oväntade sätt. Demokratins platser kan vara av många slag, från agora med dess direkta demokrati och med sentida avläggare i schweiziska kan- toner till den moderna representativa demokratins parlaments- och förvaltningsbyggnader. I det offentliga rummet; på gator, torg och i för allmänheten tillgängliga lokaler framförs åsikter och formas opi- och dess båda piazzor har dragit till sig folklivet under århundraden. Runt hörnet, på kyrkans baksida, ligger den sluttande Piazza Esquilino som omtalas i texten. Xylografi efter fotografi i dagar, 1877. nioner i samtal och möten. I möteslokaler och grupprum utspelar sig en annan sida av demokratin: det organiserade föreningslivets stäm- mor och studiecirklar. Medan direktdemokratin bygger på närvaro, ansikte mot ansikte, har den representativa demokratin möjliggjorts och utvecklats med hjälp av media (i ordets bredast möjliga innebörd), något som fram- går tydligt för var och en som följer ett val. Det lokalas begränsningar överskrids med teknikens hjälp. Att också den mediabaserade demo- kratin har sina platser – virtuella och verkliga – är vi inte alltid varse. Vallokalens förväntansfulla och lite högtidliga stämning är förlorad för den som poströstar dagar eller veckor i förväg. Men med framväx- ten av Internet och andra interaktiva media skapas också nya rum och gamla direktdemokratiska tankegångar får ny luft under vingarna. Här ska det emellertid handla om arenor vars betydelse för demokratin är på en gång vagare och mer grundläggande.