sou · GNB339d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Ett stort antal av de undersökta komvuxenheterna har någon form av speciell satsning på studerande med läs- och skrivsvårigheter. Satsningen består ibland av stödundervisning vid sidan om eller integrerad i den ordinarie utbildningen och ibland av läs- och skrivkurser. Av de 37 komvuxenheter som deltagit i undersökningen, har elva enheter – varav två är små – heltidskurser för personer med läs- och skrivsvårigheter. I bl.a. och har komvuxenheterna speciella dyslexienheter. och har dessutom verk- samhet på kvällstid, för att yrkesverksamma personer ska kunna delta. I har man startat en verksamhet för personer med läs- och skrivsvårigheter i samarbete med arbetsförmedlingen, och en folkhögskola. Några komvuxenheter låter samtliga studerande genomgå dyslexi- tester i samband med intagning. Andra vägar att nå personer med dyslexi är genom samarbete med andra myndigheter. I bl.a. och samarbetar komvuxenheten med och . Endast sex av de 37 undersökta komvuxenheterna – alla små – har inte någon speciell verksamhet för personer med läs- och skrivsvårig- heter. Intrycken från intervjuerna är att många av kommunerna satsar på att bygga ut denna verksamhet. FMLS upplever dock att många kommuner fortfarande inte tar sitt ansvar för studerande med detta funktionshinder. Enligt de intervjuade tycks kommunerna inte göra någon skillnad på studerande i den ordinarie kommunala vuxenutbildningen och dem som läser i . När och vuxenutbild- ning ligger på olika nämnder kan det dock vara en viss skillnad mellan att studera inom de två olika utbildningsformerna. Så är fallet i t.ex. , där komvuxenheten betalar färdtjänst för de studerande i den ordinarie kommunala vuxenutbildningen, men inte för dem i Kun- skapslyftet. Enligt Handikappförbundens samarbetsorgan4 (HSO) är det stora variationer mellan landets kommuner i hur Kunskapslyftskurser görs tillgängliga för människor med funktionshinder. Vissa kommuner gör ingenting medan andra gör ganska mycket (Handikappförbundens sam- arbetsorgan, 1998). När ligger på privata anordnare fö- rekommer det – t.ex. i – att kommunen har med tillgänglig- hetsaspekter i upphandlingsförfarandet. Långt ifrån alla kommuner har dock med denna bedömningsgrund i upphandlingen av kurser. Något som framhävts av dem som deltagit i Kunskapslyftskommit- téns undersökning är behovet av elevvård i . Josefi- nagruppen i upplever att många som studerar i Kunskaps- lyftet har läs- och skrivsvårigheter och dessutom ofta psykosociala svå- righeter. Behovet av elevvård och specialpedagogik har därmed också ökat. I har man märkt att behoven av kurativa och terapeutiska inslag har ökat i och med . undersökning tyder också på att det är fler personer i som lider av förslitningsskador. Inom finns exempel på särskilda satsningar för vissa grupper av funktionshindrade. I har man t.ex. kurser för döva och i finns datakurser för synskadade. Vid de studiebesök har gjort bland landets kommuner, har det ofta visat sig att det inom funnits utbildningar för personer med dyslexi. FMLS påpekar dock att studerande med läs- och skrivsvå- righeter ofta lämnas helt utan stöd i de yrkesförberedande utbildningarna. FMLS främsta kritik avser en bristande elevvård och lärare som ej har kunskap om att undervisa personer med läs- och skrivsvårigheter/dyslexi. i startade tillsammans med omsorgsnämnden, bildningsnämnden, gymnasiesärskolan, försäkrings- kassan, arbetsförmedlingen och ett projekt (Uppsvinget) angående yrkesutbildning för psykiskt funktionshindrade och människor med lätt utvecklingsstörning. Arbetsförmedlingen bidrar med s.k. otraditionella medel och ska slussa ut de färdigutbildade till arbete. Utbildningen pågår i två terminer och kommer eventuellt att förlängas till tre terminer. Under detta första år har man 16 studiedeltagare som undervisas av specialutbildade lärare. Inom utbildningen har man även anställt en fritidspedagog. Utbildningen består av varvad teori och arbetsplatsförlagd praktik inom områdena Fastighet/Miljö samt Ho- tell/Restaurang. ska utvärdera projektet. 4 HSO är ett samarbetsorgan bestående av 32 handikappförbund. startade ett projekt kallat för rörelse- hindrade. Det är ett treårigt projekt i samarbete med Reumatikerför- bundet, Neurologiskt , och . Projektet består av orienteringskur- ser som är upplagda med långsamtgående studietakt, små undervis- ningsgrupper och tillgång till hjälpmedel i bl.a. dataundervisningen. Rekryteringen till kurserna sker via handikapporganisationerna. har undervisning startat i sammanlagt åtta orter: , Norra , , , , , och . 13.2.3Organisation, finansiering m.m. Rektor har det övergripande ansvaret för att utbildningen är tillgänglig och att studiesituationen är tillfredsställande. De stora komvuxenheterna har oftast en person som ansvarar för det praktiska arbetet kring studerande med funktionshinder, t.ex. att ordna med hjälpmedel och läromedel. Det är då vanligtvis en kurator som har dessa arbetsuppgifter. I ca en fjärdedel av de stora enheterna finns dock ingen som har ett uttalat ansvar för dessa frågor. Det kan vara svårt att innan utbildningen veta vad som fungerar bra, vad som fungerar dåligt och vad man kan göra för att ändra på det. I har komvuxenheten (Kronoborg) därför upprättat en handlings- plan för hur man ska ta emot studerande med funktionshinder. Komvuxenheten har skapat en grupp bestående av biträdande rektor, studievägledare, kurator, bibliotekarie och berörda lärare som diskuterar med studiedeltagaren om vilka speciella lösningar som kan behövas och hur problem ska lösas. I har man haft en grupp synskadade studerande som innan skolstart, i samarbete med lärare och studieväg- ledare, testade hur studiesituationen på komvuxenheten fungerade, vad som måste förbättras och ändras etc. I får i princip alla som börjar den kommunala vuxenutbildningen träffa en studievägledare. Vid ungefär hälften av de stora komvuxenheterna, och vid ett par av de mindre, kan man på ansökningsblanketten meddela om man har ett funktionshinder och om man är i behov av stöd. Komvuxenheten kan också bli uppmärksammad på stödbehov genom att personer med funktionshinder kommer till utbildningen genom kontakter med andra myndigheter. De elevvårdande insatserna tycks ha kommit lite i skymundan i vuxenutbildningen. Många av de mindre, och flera av de stora komvux- enheter som deltagit i undersökningen, har ingen kurator anställd. Få enheter har handlingsberedskap i form av handlingsplan eller fastlagda rutiner, t.ex. möjlighet att anmäla stödbehov på ansökan. Några komvuxenheter, bl.a. i , och , är integ- rerade med gymnasieskolan. Detta upplevs som positivt eftersom man i gymnasieskolan har mer rutin och större vana – och därmed en bättre organisation – att utbilda människor med funktionshinder. I några större kommuner, bl.a. i och , finns medel avsatta att användas till stödinsatser för studerande med funktionshinder. De intervjuade uppger att huvuddelen av pengarna oftast går till att finansiera extrapersonal som t.ex. teckentolkar och assistenter. Pengarna går även till att finansiera läromedel, transporter m.m. De flesta kommuner har ingen central pott pengar för att förstärka resurserna kring vuxenstuderande med funktionshinder, utan där får komvuxenheterna själva finansiera extrakostnader som uppkommer i samband med olika stödinsatser. I de allra flesta enheter som undersökts har det varit frågan om små kostnader som har kunnat finansierats inom enhetens ordinarie budget, men några enheter uppger att de haft stora kostnader för studerande med funktionshinder. Enligt intervjupersonerna har ingen av komvuxenheterna avsatt medel för att kunna finansiera eventuella kostnader i samband med särskilda insatser för studerande med funktionshinder. De kostnader som uppkommer tas från den löpande budgeten. En av de stora komvuxenheterna som deltagit i Kunskapslyftskom- mitténs undersökning har finansierat teckentolk för en döv studerande. Denna enstaka studerande beräknas därmed kosta lika mycket som en hel klass. En komvuxenhet med ca 700 elever har bedrivit individuell undervisning i mörker för en studerande som inte tålde ultraviolett strålning. Detta uppges ha kostat ca under de tre terminer denna undervisning bedrivits. Många av de intervjuade uppger att komvuxenheten inte skulle klara att finansiera kostsamma insatser, t.ex. teckentolk. En komvuxenhet med ca 3 000 elever har varit tvungen att neka en dövblind studerande att påbörja en utbildning, då man ej kunde bekosta tolk. Några av intervjupersonerna har uttryckt tveksamhet till att lägga extra pengar på stöd för studerande med funktionshinder. Orsaken till denna tveksamhet är främst farhågor för att undervisningens kvalitet i så fall kommer att Man måste ju tänka på kvaliteten också, Risken är att några få dyra elever gör att det istället blir synd om alla elever eftersom kvaliteten sjunker, har några kommenterat saken. Vissa komvuxenheter har använt flexibla undervisningsformer för att bättre kunna erbjuda studerande med funktionshinder en god undervis- ning. I ordnade man i den kommunala vuxenutbildningen distansundervisning samt undervisning via Internet för två studerande som på grund av funktionshinder inte kunde vistas i skolmiljön. Komvuxenheten i bedrev hemundervisning för en studerande som inte klarade av att vistas i skolan. I bl.a. och ger enheterna förlängd skrivtid till studerande som på grund av funk- tionshinder behöver detta. De komvuxenheter som bara är delvis anpassade för hörselskadade och rörelsehindrade, tvingas till en anpassning av lokalschemat för att göra utbildningen tillgänglig för studerande med dessa funktionshinder. Att anpassa schemaläggningen borde vara ett naturligt sätt att underlätta för den studerande, så att denne slipper transportera sig och eventuellt hjälpmedel mellan olika klassrum. Detta är dock ovanligt bland de undersökta komvuxenheterna, men på några enheter, t.ex. i , fungerar det. Där har man ambitionen att lägga schemat så att stu- derande med funktionshinder ska få undervisning i ett enda klassrum. Samarbete med andra myndigheter I undersökning framgår att enheternas kon- takter och samarbete med arbetsförmedlingen, socialförvaltningen, för- säkringskassan etc. ofta är av blygsam art. I vissa enskilda fall kan komvuxenheterna ha regelbunden kontakt med de myndigheter som har varit engagerade i den studerande. Mycket finns att vinna på ett effektivt samarbete. SRF påpekar t.ex. att en fungerande samverkan mellan utbildningsanordnaren och andra instanser är viktig för att stödbehovet utreds ordentligt innan skolstart och studierna görs till- gängliga (, 1997). Flera av de intervjuade menar att myndigheter i allt större utsträck- ning spelar med resurskrävande människor; de försöker alltid lägga ansvar och kostnader på någon annan. Några är speciellt besvikna på i detta avseende, då man anser att de tenderar att lämna över människor som behöver kostsamma stödinsatser till den kommunala vuxenutbildningen, utan att bidra med pengar. I upplever man att och den kommunala vuxenutbildningen bollar människor mellan sig som inte har någon annanstans att ta vägen. HSO anser att det alltför ofta händer att studerande med funktionshinder hamnar mellan olika stolar p.g.a. att samarbetet mellan myndigheter och andra organ haltar (Handikappförbundens samarbetsorgan, 1996). Denna bild bekräftas av som konstaterar att benägenheten hos olika huvudmän att skjuta över ansvaret för personer med funktionshinder på varandra har ökat (SOU 1998:121). Ett annat problem är att personalen i den kommunala vuxenutbild- ningen ofta har svårt att få en bild av vad andra aktörer omkring de funktionshindrade har för uppgifter. Detta är troligtvis lättare i små kommuner, där kontaktvägarna är korta. I många små kommuner har man inget organiserat samarbete med andra myndigheter, utan arbetet bygger ofta på informella kontakter. Ofta sitter samma personer på flera nyckelposter i kommunen. I t.ex. sitter rektor för komvuxenheten i arbetsförmedlingsnämnden, varpå samarbetet visavi arbetsförmedlingen sker naturligt. Den nationella statistiken som presenteras tidigare i detta kapitel (13.2.1) visar att av deltagarna i vuxenutbild- ning har någon form av arbetshandikapp. De företrädare för komvux- enheter som samtalat med upplever dock att det finns få studerande med funktionshinder i den kommunala vux- enutbildningen. Även de intervjuade vid några av de stora komvuxen- heterna säger sig ytterst sällan ta emot studerande som behöver särskilt stöd. Detta gäller framför allt människor med s.k. traditionella funk- tionshinder; rörelsehinder, synskada, hörselskada och dövhet. Flera av de intervjuade uttrycker också förvåning över detta förhållande. En förklaring till att de intervjuade så pass sällan möter studerande med behov av särskilt stöd, skulle kunna vara att det fungerar bra för människor med funktionshinder att studera i vuxenutbildning; de funktionshindrade som finns inom den kommunala vuxenutbildningen klarar sig utan stöd från enheten. Att man på komvuxenheterna upplever sig ha få studerande med funktionshinder skulle också kunna bero på att man på enheten helt enkelt inte uppfattar de stödbehov som finns. Det kan även bero på att få människor med behov av särskilt stöd söker sig till den kommunala vuxenutbildningen. Det finns en vilja i den kommunala vuxenutbildningen att anpassa studiesituationen för studerande med funktionshinder. lyckas bra med vissa saker, men det är mycket som skulle kunna göras bättre. Framförhållning är viktig för att komvuxenheten på ett bra sätt ska kunna anpassa undervisningssituationen till studerande med funktions- hinder. Det kan krävas lång förberedelsetid för att få fram litteratur och hjälpmedel. Det är därför viktigt att enheten uppmärksammas på att en person med behov av särskilt stöd tänker påbörja en utbildning. I enlighet med bör det finnas rutiner för lämpligt stöd och hjälp som gör utbildningen tillgänglig för studerande med funktionshinder. undersökning visar att komvuxenheterna ofta saknar sådana rutiner. Ett antal av de undersökta komvuxenheterna ger möjlighet att på ansökan anmäla om man är funktionshindrad och behöver stöd. En poäng med detta är att även de som inte orkar engagera sig och kämpa för sin sak, kan få sina behov uppmärksammade. Kommunala handlingsprogram och policydokument kan positivt påverka komvuxenheternas beredskap i mottagandet av studerande med funktionshinder. Enligt en undersökning som gjort har knappt hälften () av landets kommuner5 ett handikappolitiskt program om delaktighet och jämlikhet för personer med funktionshinder. Utbildning är ett av de fyra vanligaste områdena där kommunerna planerar vidta åtgärder (, 1999). I några kommuner har man inom den kommunala vuxenutbildningen upprättat handlingsplaner för mottagandet av studerande med funktionshinder. Handlingsplaner underlättar för personalen inom den kommunala vuxenutbildningen att tillgängliggöra utbildningen för stu- derande med funktionshinder. Det är viktigt att man inom den kommu- nala vuxenutbildningen utarbetar rutiner för hur studerande med funk- tionshinder ska tas emot. En väg mot mer rutiniserat arbete är att upp- rätta handlingsplaner och liknande policydokument. Enligt läroplanen för de frivilliga skolformerna (Lpf 94) ska det fin- nas individuella studieplaner för varje studerande i vuxenut- bildning. har redan tidigare (SOU 1998:51) påpekat vikten av individuella studieplaner med dithörande vägledning. Kommittén menar att den individuella studieplanen ska innehålla en beskrivning av individens mål med sina studier samt vägen dit. 5 Enkätundersökningen besvarades av 257 av landets 288 kommuner. derande med funktionshinder och andra med särskilda behov är indivi- duella studieplaner ett extra betydelsefullt instrument. Dels redovisas där mål och delmål med studierna, dels kartläggs och utreds individens behov av stöd. I avsnitt 7.9 återfinns en vidare diskussion om individu- ella studieplaner. Det är viktigt att det finns personal inom den kommunala vuxenut- bildningen som studerande med särskilda behov kan vända sig till för att få hjälp och stöd. Det är likaså betydelsefullt att denna personal har tid/möjlighet att engagera sig, samt har kunskap om vilka åtgärder som kan vidtas m.m. Detta synes omöjligt för personal som inte har dessa frågor bland sina huvudsakliga uppgifter. Personal med särskilt ansvar för frågor kring studerande med funktionshinder borde kunna finnas på stora komvuxenheter, där det både finns personella resurser och ett stort behov av stöd. De små enheter som inte har resurser för permanent personal med dessa arbetsuppgifter, kan till viss del kompensera detta genom andra rutiner, t.ex. möjligheten att på ansökan anmäla behov av särskilt stöd. Beroende på i vilken kommun och vid vilken komvuxenhet man studerar, är förutsättningarna olika för vilket stöd man som studerande med funktionshinder kan få. Till viss del hänger det ihop med storleken på komvuxenheten, där de stora enheterna oftast har mer rutin, kunnande och resurser än de små. Detta gäller dock inte överallt. Några av de små komvuxenheterna som deltagit i undersökning har bättre tillgänglighet och beredskap än vissa av de stora komvuxenheterna. Utgångspunkten är givetvis att all utbildning ska vara tillgänglig. Det är därför anmärkningsvärt att flera av komvuxenheterna i undersökningen – varav några är stora – inte är fysiskt tillgängliga för rörelsehindrade. Därtill kommer den fysiska tillgängligheten för personer med hörsel- och synskador, som tycks vara bristfällig på många håll i landet. Några få av de kommuner som varit i kontakt med har avsatt medel att användas till stödinsatser för stude- rande med funktionshinder. Komvuxenheternas kostnader för stödin- satser är dock oftast små, och de flesta klarar av att ta de kostnader som uppkommer från den löpande budgeten. Problem uppstår dock när en- heten måste göra kostsamma punktinsatser, t.ex. anlita teckentolk eller bedriva enskild undervisning. Alla komvuxenheter har inte möjlighet att bekosta sådana insatser. Det är inte bara de olika komvuxenheterna och kommunerna som skiljer sig åt i hanteringen av de stödbehov som studerande med funk- tionshinder kan ha. Även landstingens hjälpmedelspolicy skiljer sig mellan de olika länen. Pedagogiskt stöd och kompetensutveckling I stadgas att utbildning av lärare ska ske fortlö- pande. Även annan personal – t.ex. skolledare och kuratorer – som deltar i planeringen och genomförandet av service till studiedeltagare med funktionshinder bör ges fortlöpande utbildning. Vikten av att lärare som undervisar deltagare med funktionshinder har specialpedagogisk kompetens betonas även av handikapprörelsens intresseorganisationer och (, 1996). Det finns ett tydligt behov av pedagogiskt stöd i vuxenutbildningen. Många av intervjupersonerna har beskrivit svårigheter med att hitta rätt stödform etc. i synnerhet för studerande med ovanliga funktionshinder som kräver mycket stöd och hjälp från skolan. Kommunala resursgrup- per såsom Josefinagruppen i utgör en värdefull resurs för den personal som arbetar med studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen. Det nationella ansvaret för utveckling och tillämpning av pedagogik för elever med funktionshinder i barn- och ungdomsskolan ligger främst på . Någon motsvarande stödorganisation finns inte inom vuxenutbildningen. Utredningen om funktionshindrade elever i skolan (FUNKIS) har i sitt slutbetänkande (SOU 1998:66) lagt förslag om att samordna statens specialpedagogiska stöd till skolhuvudmännen i en myndighet. Som redan påpekats i avsnitt 7.12 är det viktigt att det bedrivs forskning om vuxenpedagogik. Det är givetvis viktigt att forskning be- drivs också när det gäller pedagogik för vuxenstuderande med funk- tionshinder. På flera komvuxenheter råder förvirring kring vad andra myndigheter gör för människor med funktionshinder. Flera av intervjupersonerna uppger att de har svårt att få en samlad bild av samhällets stöd till stu- derande med funktionshinder och vilka aktörer som har verksamhet som gränsar mot utbildningsområdet. Från handikapporganisationerna påpekas hur betydelsefullt det är att utbildningsanordnaren och andra myndigheter och organ har ett bra samarbete. Det finns uppgifter som tyder på att människor med särskilda behov riskerar att falla mellan stolarna därför att myndigheterna tenderar att försöka lägga ansvar och kostnader på någon annan myndighet. Ett bra exempel där man i utbildningssammanhang samverkar mellan flera olika instanser är projektet i , där – förutom – arbetsförmed- ling, kommunala nämnder, försäkringskassa m.fl. samverkar. Anmärkningsvärd är den inkonsekvens som tycks råda mellan CSN:s lokalkontor i landet. I några kommuner har komvuxenheterna ett bra samarbete med CSN, medan man på andra håll finner CSN:s hantering både oförutsebar och långsam. Enligt gäller detta även försäkringskassorna och deras olika inställning till bibehållen ersättning för förbundets medlemmar som deltar i studier. Såsom påpekats i avsnitt 7.2 är det av yttersta vikt att myndigheter- nas information om studiestöd till de studerande fungerar tillfredsstäl- lande. Det är också nödvändigt att myndigheterna informerar den egna personalen, så att samma regler gäller vid alla lokalkontor. När kommunerna upphandlar Kunskapslyftskurser från privata utbild- ningsanordnare bör handikappaspekter vara ett kriterium i upphand- lingsförfarandet. Så är inte alltid fallet. I sin handbok om tillgänglighet uppmanar kommunerna att ställa krav på att det som upphandlas är tillgängligt och användbart för människor med funktionshinder (, 1998). Flera av handikapporganisationerna (t.ex. FMLS och HSO) upplever att man i har glömt bort de särskilda behov som människor med funktionshinder kan ha. Det handlar också om att de som studerar i till viss del har andra behov än de som studerar inom den ordinarie kommunala vuxenutbildningen, och de behöver därmed annat/mer stöd. Bl.a. tycks det finnas ett utökat behov av elevvård i . Inom finns utrymme för särskilda satsningar på vissa grupper av funktionshindrade. Detta har några kommuner tagit fasta på, och genomför kurser vars upplägg är speciellt anpassat till en grupp av funktionshindrade. Särskilda utbildningar för vissa grupper av funktionshindrade är bra i så måtto att undervisningen anpassas speciellt efter de förutsättningar och möjligheter som den specifika funk- tionsnedsättningen ger. I betonas dock vikten av en Undantag görs för döva och dövblinda som har behov av speciell kommunikation och därför ofta får sitt utbild- ningsbehov bättre tillgodosett i specialklasser (m.fl., 1995). infördes skolplikt för så kallade bildbara sinnesslöa, vilket var den tidens sätt att definiera barn med lätt eller måttlig utvecklingsstör- ning. Skolor upprättades som institutioner i landstingens regi. Barn med svår utvecklingsstörning ansågs inte bildbara och omfattades därmed inte av skolplikten. Först genom omsorgslag (SFS 1967:940) fick även barn med svår utvecklingsstörning skolplikt och rätt till ut- bildning. Verksamheten i skolan reglerades av Omsorgslagen och Om- sorgsstadgan (SFS 1968:147), men skulle bedrivas i så nära överens- stämmelse med det allmänna skolväsendet som möjligt. fick särskolan sin första läroplan. Särskolan omfattar numera träningsskola, grundsärskola och gymnasiesärskola. Inom Läroplanen för det obliga- toriska skolväsendet (Lpo 94) gäller nu samma läroplan för såväl grundskola som särskola. genomfördes i flertalet landstingskommuner en försöksverksamhet med vuxenutbildning för utvecklingsstörda (särvux). Efter det att särvux blev en reguljär skolform från och med /89 – motsvarande grundsärskole- och gymnasiesärskolenivå – har verksamheten utvidgats till samtliga landstingskommuner. På förslag av beslutade enligt propositionen Växa med kunskap om en utvidgning av särvux till att från och med /92 också omfatta undervisning på träningsskolnivå för vuxna som inte klarar undervisning på grundskolenivå (prop 1990/91:85).