sou · GNB384d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Timbro var framgångsrikt i sitt försök att ta hand om begreppet och definiera det enligt sitt eget politiska program delvis på grund av att inflytelserika vänsterdebattörer som , Antman, och accepterade Timbros definition av begreppet genom att främst uppfatta det som en lömsk kritik av den starka staten. Deras i och för sig hätska reaktion utgick därför ifrån en konsensus om begreppets innebörd. Denna närmast reflexmässiga motvilja mot marknadskrafter och borgerliga associationer har sin historiska och kulturella förklaring. I motsats till den amerikanska och tyska vänstertradition ur vilken till exempel Piccone och Telos-gruppen – eller Habermas och – har växt fram är den svenska vänstern – likt tills alldeles den svenska högern – i grunden etatistisk. Det vill säga i saknas i stora stycken den frihetliga vänster som var så utmärkande för den amerikanska och tyska sextio- och sjuttiotalsvänstern, som i McCarthyerans och skugga slogs för civil rights och free speech, och för vilken just staten ofta var den stora busen. I har i stället vänstern sett den (socialdemokratiska) staten som sin bundsförvant; partier, fackföreningar, till och med feminister har sökt förverkliga sina mål genom staten, inte mot den. Demoniseringen av marknad och civilsamhälle, å ena sidan, och för- härligandet av stat och offentlig sektor, å den andra, gör det svårt för många inom den svenska vänstern att uppfatta det civila samhället som en sfär i vilken makt kan samlas, sociala experiment organiseras, och demokratin utövas.41 I detta perspektiv var det ironiskt nog , av alla, som i debatten påpekade att utopin om det civila samhället är både högerns och vänsterns.42 själv har också insiktsfullt, och kanske profetiskt, noterat att det mycket väl kan bli så att precis som högern förlorade folkhemmet som utopi till vänstern som förflöt mellan och , kan samma sak hända med civilsamhället.43 Ur denna synvinkel är det inte för- vånande att till exempel socialdemokraten , sekre- terare i den analysgrupp som utsågs efter SAP:s nederlag i valet 1991, vintern -94 varnade för faran att Timbro är på väg att stjäla fler vänsterprojekt: Hon menade att det civila samhället i grunden (är) ett vänsterprojekt, och att socialdemokraterna nu måste slå vakt om likaså socialdemokratiska begrepp som egenmakt och gemenskap.44 Folkrörelsevänstern och det civila samhället som de nya folkrörelserna Marcusdotter var inte ensam om detta synsätt. Som vi noterade har det länge funnits en tendens inom socialdemokratin och vänstern i stort som föredragit folkrörelseidealet framför den starka staten som garant för den livaktiga demokratins fortlevnad. Det senaste uttrycket för denna tendens var att begreppet egenmakt blossade upp som ett favorituttryck bland de så kallade förnyarna inom SAP och SSU. Introducerat i en skrift , knöt egenmaktsbegreppet an till en kooperativ, syndikalistisk tradition45 vars företrädare menade att det starka samhället drevs för långt, att medborgaren blev klient i stället för myndig, samt att närheten till makten försvann i kommunhusens Kafkakorrido- rer, för att citera , dåvarande ledare för Denna övertro på att samhället/staten ska garantera människors frigörelse, () ledde enligt SSU:aren till att de gamla lojalitetsbanden mellan människor i social sam- verkan ersattes av generella trygghetssystem där avläggandet av skatten blev kvittot på delaktigheten i samhällsbygget. Lösningen på vanmaktsproblemet är, enligt att revitalisera vad han kallar den gemensamma sektorn.47 Precis vad denna sektorn står i termer av stat kontra civilsamhälle är oklart, men från som bidrog med ett avsnitt i samma skrift, är tydligare på denna punkt. Enligt honom utgör demokratin inte enbart politiskt valda institutioner såsom parlament och kommun- fullmäktige, utan även organisationer som tar egna initiativ för att hävda medborgarnas intressen.48 menar att detta är kärnan i det civila samhället, det rum där enskilda medborgare tar initiativ och sluter sig samman i demo- kratiska former för att lösa samhällsproblem.49 Likt oroar sig för att denna tradition, med rötter i de klassiska folk- rörelserna, sakta tynat bort i Sverige.50 Svenskarna är visserligen världens mest föreningsengagerade DET CIVILA SAMHÄLLET SOM ANALYTISKT BEGREPP OCH POLITISK SLOGAN medborgare, men skenet bedrar då heltidsanställda administra- törer tagit över allt mer av arbetsuppgifterna.51 För är detta ett skäl att fördubbla ansträngningarna till att utveckla vad han kallar en social ekonomi, inte minst då krympande ekonomiska resurser innebär att välfärdsstaten inte kommer att kunna möta alla de krav som nya generationer medborgare ställer.52 För dessa socialdemokrater är huvudsyftet med ökad egenmakt, social ekonomi, och en livaktigare gemensam sektor/civilsamhälle att råda bot på vanmakten. Här lutar man sig på Maktutred- ningens rapporter om medborgarnas upplevelser av vanmakt och maktlöshet i umgänget med den offentliga sektorns institutioner – skola, dagis, sjukvård – samt undersökningar som visar att engage- manget i folkrörelserna är lågt, trots att organisationsgraden är fortsatt hög. Resultaten från den ursprungliga utredningen bekräftas nu i en uppföljande SNS-studie (1998), i vilken och hans medhjälpare målar upp en ännu dystrare bild med ett ytter- ligare krympande av det sociala kapitalet i termer av ett livaktigt föreningsliv.53 Problemet, visade dessa undersökningar, är att den överväldigande delen av medlemskapet var koncentrerat till facket, och idrottsrörelsen. Därutöver, noterade man, fanns det ett stort antal som endast kom i sporadisk kontakt med förenings- livet, vilket till stor del var beroende på ett fåtal eldsjälars stora engagemang.54 Föreningslivet: Demokratiskt socialt kapital eller elitismens högborg Hur man ska förstå denna utveckling är dock kontroversiellt. Som och andra har argumenterat, spelade den första vågen av folkrörelser, inte minst arbetarrörelsen, en stor roll för skapandet av det starka samhället, dels genom att som oppositio- nella organisationer påskynda demokratiseringen av det politiska systemet, dels genom att en samverkan mellan medborgarsamman- slutningarna och staten uppstod snabbt. Resultatet blev, menar , att det civila samhället och staten smälte samman och skapade det starka samhället.55 Det är alltså denna föreställning som har tagits som utgångs- punkt för såväl Timbrohögerns som egenmaktsvänsterns kritik. Men enligt kan man läsa resultat på ett annat vis. Enligt honom är föreningslivet framför allt en borgarklassens lekstuga, där redan resursstarka ytterligare kan stärka sin position genom att skapa nytt socialt kapital. Föreningslivet, skriver han, är starkt elitistiskt till sin karaktär, och arbetarna är underrepresenterade. Dessutom handlar det inte längre om politiska rörelser i någon större utsträckning, utan om föreningar där man kan få utlopp för ett individuellt livsprojekt, alltså idrott, friluftsliv och hobbyorganisaioner.56 De så kallade nya folkrörelserna – miljörörelsen, kvinno- och fredsrörelserna – är försvinnande små, noterar Antman med stöd i undersökningar. Endast ett par procent anger sig ha arbetat aktivt, siffror menar , som är förintande små. Detta leder Antman till att uppfatta vad han ser som en idealise- ring av folkrörelserna som direkt farlig ur ett vänsterperspektiv. I stället borde man inse att det var skapandet av den korporativa staten, som statsvetaren beskriver den svenska modellen i en av sina böcker, som bildat förutsättningarna för jäm- likhet och maktspridning i . Myten om det folkrörelsedrivna civila samhället är, anser Antman, en återvändsgränd därför att detta i praktiken kommer att handla om en underminering av arbetarrörelsens tunga roll som kontraktspartner med staten och arbetsgivarna.57 Detta beror på att det just är de svaga som har mest att vinna på centralisering; enligt Antman och handlar civilsamhälle- diskursen om en naiv romantisering av det lokala självstyret, vilket i själva verket kommer att leda till ökad ojämlikhet och mer godtyck- lighet. Här riktar de in sig på två olika tendenser: hyllandet av civil- samhället, samt förskjutningen av makten ner till kommunnivå. Vad det gäller myten om civilsamhället-som-folkrörelse, menar att fakta visar att offentliga satsningar minskar klyftorna i sam- hället, privata eller föreningsdrivna ökar eller bekräftar de klyftor som redan finns.58 Och Antman är inte mindre oroad över vad han beskriver som den förmodligen största förändringen som skett i , nämligen en reel förskjutning av makten, från staten till kommunerna.59 Det må låta demokratiskt och bra med lokalt själv- styre, men så är i själva verket inte alls fallet enligt Antman. Ty genom att kommunerna nu arbetar inom ramlagar har de fått en be- tydande frihet att mer eller mindre godtyckligt fördela resurserna, beslut som dessutom ofta fattas av tjänstemän som inte är demokra- tiskt valda. Detta innebär, skriver Antman, att den lokala närheten till trots ökade alltså avståndet till väljare, och citerar sedan slutsats att modellen är således raka motsatsen till DET CIVILA SAMHÄLLET SOM ANALYTISKT BEGREPP OCH POLITISK SLOGAN demokratisering av förvaltningen.60 Lägg till detta införandet av avgiftsfinansiering och en ny betoning på effektivitets- och mark- nadstänkande – och slutsatserna blir än mer deprimerande ur Antmans perspektiv. Man har skapat en trestegsraket: först inför man ett köp-sälj-tänkande inom den offentliga sektorn, sedan öppnar man dörren för konkurrens från privata producenter som jobbar på entreprenad, och till slut inför man så kallade service- checkar som ger varje medborgare möjlighet att köpa tjänster var hon vill. Detta leder enligt Antman till en mer eller mindre full- ständigt genomförd avkommunalisering och privatisering och vad han kallar ett adjö folkhem.61 Inte oväntat fick Antman en hel del mothugg efter detta angrepp på den socialdemokratiska folkrörelseidealismen. , till exempel, insisterade på dessa rörelsers viktiga roll: Vi inom ABF utvecklar nu vår roll och nya verksamheter.62 Enligt honom tog tyvärr samhället (dvs. staten) över många av folkrörelsernas upp- gifter , men tyckte sig kunna se en ny väg till förnyelse för folkrörelser genom att bygga en lösligt aktionsinriktad struktur bestående av studiecirklar, kultur- grupper, klubbar och liknande.63 Han beklagade vad han upplevde som Antmans uppgivenhetslinje och manade i stället till fortsatt offensiv kamp för en aktiv, folkrörelsebaserad demokrati. Att bara kräva att socialdemokratin ska bygga ut och värna om det starka samhället bortser från den uppfordrande och positiva kritik som har riktats mot bristerna i ett system där det alltid är någon annan som tar om hand.64 Krymper det sociala kapitalet i ? Tesen att förenings-Sverige skulle befinna sig i kris har ifrågasatts av statsvetaren . Inom ramen för en jämförande under- sökning under ledarskap, har dels frågat sig om det sociala kapitalet i har minskat, dels om en sådan utveckling i så fall kan relateras till en kris i det politiska systemet.65 Vad gäller det sociala kapitalet är slutsats den, att det inte råder någon kris i likt den säger sig ha identifie- rat i . Icke desto mindre står det klart att förtroendet för politi- ker och myndigheter har minskat. Anledningen till detta är enligt dock inte att det civila samhället har underminerats, utan att den svenska modellen övergavs av LO och SAP. Han anser att socialdemokraterna greps av storhetsvansinne under de glada dagarna och övergav principen om att de stora frågorna måste lösas genom samförstånd mellan de organiserade intressena i samhället. I stället trodde man sig kunna använda statsmakten direkt, en väg som ledde till löntagarfonderna, en alltför stor expan- sion av den offentliga sektorn, nya regelverk för arbetsmarknadens parter i den ekonomiska demokratins namn, den aktiva arbets- marknadspolitiken, med mera. Resultatet av denna politik var att vad han kallar det organise- rade sociala kapitalet – LO, SAF och andra stora, nationella och tunga organisationer som bar upp den korporativa staten – blev lidande. Saltsjöbadsandan kollapsade och LO och SAF hamnade i krigsställning, vilket i sin tur påverkade statens legitimitet i med- borgarnas ögon. Allt började se ut som ett spel där politikernas och organisationernas egenintresse styrde allt mer – förtroendet till staten och politikerna som representanter för det allmännas goda bröts ned. Det slående i denna analys är ur vårt perspektiv slut- sats att det svenska civila samhället i stort sett mår bra, att det sociala kapitalet – i motsats till det organiserade sociala kapitalet – är intakt. Detta är uppseendeväckande inte minst med tanke på Makt- utredningens resultat, inklusive den uppföljande studien , som vi diskuterade ovan och vilka uppmuntrade till en långt mer pessimistisk syn på saken. Hur kan vi förklara denna diskrepans? Till att börja med kan vi notera att varit skeptiskt inställd till idén om att staten i Habermas termer skulle ha koloniserat det civila samhället. I ett tidigare verk har han hävdat att de som konstruerar en motsättning mellan den offentliga sektorn och det civila samhället är offer för ideologiska skygglappar. Någon sådan motsättning finns ej, menar han, snarare är det så att det civila samhället i började blomstra just genom uppkomsten av en stat.66 Det gäller speciellt i den svenska välfärdsstatens fall, ty där har socialpolitiken syftat till att minimera det slags beroende och tvång som kännetecknar relationen mellan individ och stat i de länder där behovsprövade socialpolitiska program dominerar. Universella åtgärdsprogram, skriver , stärker med- borgarnas autonomi och utgör således inget hot mot civiliteten i det civila samhället.67 är, med andra ord, likt Antman en anhängare av den starka staten som garanterar medborgarna lika omtanke, respekt och grundläggande resurser. Skillnaden är att han, i motsats till Antman, ändå ser något positivt i det civila samhällets civilitet och därför ogärna accepterar tanken på att den goda staten underminerar det DET CIVILA SAMHÄLLET SOM ANALYTISKT BEGREPP OCH POLITISK SLOGAN goda civila samhället. Detta leder honom till att kanske alltför lätt- vindigt acceptera mycket yviga definition på vad det civila samhället egentligen består av. Likt inkluderar han en stor mängd föreningar och organisationer, oavsett om de har en politisk anknytning eller endast pysslar med körsång, sport och annan hobbyverksamhet. Säkert har även deltagande i dylika aktiviteter ett värde när det gäller utformandet av en socialt kompetent individ med förmåga att lita på sin nästa. Men frågan är om man ändå inte bör skilja mellan direkt politiska och opolitiska organisationer, speciellt med tanke på att den centrala frågan, för såväl som , trots allt handlar om den demokratiska politiska kulturens förutsättningar. Som själv noterar var sekelskiftets folkrörelser uttalat oppositionella proteströrelser, emedan dagens stora rörelser, som Antman argumenterar, knappast går att fånga i dessa termer. själv tycks hålla med om detta, när han noterar att dagens fackföreningsrörelse bygger sin position inte på medlemsaktivism utan på att de kontrollerar arbetslöshetsförsäkringarna, en grundbult i det korporativa kontrakt som han själv så väl beskrivit. Detta förebehåll ligger i linje med det problem som , Antman och många andra har satt fingret på. Det är visserligen sant att svenska folket varit så aktiva i föreningar som nu.68 Men tittar man närmare på vilka föreningar som svenskar är aktiva inom visar det sig inte bara att, som vi redan har noterat, sport- och fackföreningar dominerar utan att motiven för medlem- skap är dubiösa ur ett demokratiperspektiv. Enligt handlar det om föreningar som man nästan tvingas vara medlem i för att få träningstider, alternativt fackliga rättigheter.69 Den traditio- nella folkrörelsetraditionen är, däremot, menar han på väg att helt försvinna. Vad han kallar de idéburna organisationerna lider dessa av ett ständigt krympande medlemstal, emedan de precis somt idrottsföreningarna växer är kännetecknade av att, som han skriver, interndemokratin oftast är usel. Detta är en viktig observation då de flesta svenska historiker och samhällsvetare, inklusive , brukar uppfatta de klassiska svenska folkrörelserna som demokrati- skolor, dels för att de hade uttalat politiska och oppositionella målsättningar, dels för att de internt fungerade enligt förenings- demokratiska modeller. Civilsamhället, politiken och makten Den Putnamska tendensen att uppfatta socialt kapital i kvantitativa snarare än kvalitativa termer har uppmärksammats av andra forskare som har kritiserat den alltför vaga hypotesen att sällskaplighet i sig skulle leda till en demokratisk kultur. Den centrala frågan om hur, exakt och konkret, individernas självorganisering inom det civila samhället får effekter bortom den rent sociala sfären och även får politiska konsekvenser förblir oftast obesvarad. Tvärtom ligger ofta emfasen hos och hans gelikar snarare på gemenskap och gemytlighet än på politisk kamp, vilket har fått andra forskare likt och att undra om tesen om det sociala kapitalets förträfflighet inte även handlar om en flykt från politiken?70 Kritiker av menar i stället att civilsamhället måste analy- seras i det institutionella, maktpolitiska sammanhanget. I vilken mån förbättras individernas möjligheter att samla och utöva makt? I vilken utsträckning utmynnar sällskapligheten inte bara i en allmän trevlighet och tillit till den andre, utan i institutioner som tillåter möjligheter att på ett civiliserat sätt uttrycka och handskas med konflikter mellan individer, mellan grupper, mellan individer och offentliga myndigheter och privata företag? Intressant nog betonade Tocqueville – vars analys av det vitala amerikanska associationslivet och dess betydelse för demokratin i inspirerat och andra som skriver om det sociala kapitalets vikt – just kopplingen mellan politiska institutioner och medborgardygderna. I detta perspektiv är det ironiskt att Tocqueville har utnyttjats till stöd för analyser av demokratins förutsättningar och villkor som ger företräde åt diffusa kulturella faktorer som socialt kapital. I själva verket var han i sin egen analys av speciellt lyhörd för det faktum att det var specifika politiska institutioner – speciellt domstolsväsendet till vilket vi strax ska återkomma – som fungerade som skolor i vilka medborgarna lärde sig att tänka, känna och handla på ett demo- kratiskt vis. Som statsvetaren sammanfattar: Well-designed political institutions were crucial to sustaining democratic values. Tocqueville himself singled out the American legal system as exemplary of the type of governing structure that were necessary to making democracy work.71 Det är talande att Tocqueville sätter konflikten centrum. I motsats till de som i det civila samhället vill se en sfär bortom marknadens DET CIVILA SAMHÄLLET SOM ANALYTISKT BEGREPP OCH POLITISK SLOGAN och politikens tuffa klimat med konkurrens och maktkamper, fram- står det civila samhället i Tocquevilles analys av som en scen där konflikter kan tas under civiliserade former. Här går också en skarp skiljelinje mellan vänsterns och högerns syn på socialt kapital och det civila samhället. De senare tenderar att betona det civila samhällets opolitiska karaktär, de förra ser i det civila sam- hället nya folkrörelser som utmanar staten och de stora företagen och individer som kräver sina rättigheter och utnyttjar rättsväsendet som ett sätt att samla och utöva makt, både juridisk och politisk, och som dessutom ofta har ekonomiska effekter för såväl staten som privata företag. Enligt och yttrar sig denna skillnad i hur olika författare och debattörer definierar det civila samhället, i deras syn på vilka grupper, föreningar och organisationer som ingår i denna sfär: Although the conservative embrace of civil society tends to exclude those sorts of organizations and activities associated with advocacy and political action, both the oppositionist of civil society developed in Eastern Europe and Latin and the European- inspired we have labeled the new pluralism put particular stress on the representative or political function of civil society.72 Detta medför även att högerns och vänsterns versioner av civilsam- hället skiljer sig fundamentalt i hur man anser att relationen mellan stat och civilsamhälle bör se ut. Hos de kommunitärt orienterade förespråkarna av civilsamhället som ett alternativ till det stats- dominerade samhället skymtar en ganska optimistisk syn fram på hur civilsamhällets spontana ordning egentligen ser ut. , till exempel, uppfattar inte det sociala kapitalet enbart som en resurs som individer och grupper kan investera, utnyttja och spendera för att befrämja sina egna intressen. Han ser det sociala kapitalet som något som i sig skapar gemenskap och harmoni i samfundet i stort. Det sociala kapitalet är, menar han, features of social organization that facilitates coordination and cooperation for mutual benefit.73 Det är denna syn på det civila samhället som etatisterna från vänster har riktat in sig på. De menar att det är naivt att tro att allt förtryck kommer från staten, att fenomen som rasism, homofobi eller manligt våld mot kvinnor bara skulle vara avarter inom det civila samhället och som på något mirakulöst sätt skulle försvinna om människorna befriades från förmyndarstaten. Tvärtom, menar en kritiker likt statsvetaren , är det så att: the relations of exploitation and domination irreducibly constitute civil society, not just as some alien and correctable disorder but as its very essence, the particular structure of domination and coercion that is specific to capitalism as a systematic totality. Ur detta perspektiv är givetvis staten i själva verket ett instrument för befrielse från inte bara ekonomiska ojämlikheter, utan även från just de fenomen som beskriver: sexism, rasism, homofobi, etc. I förlängningen leder en sådan analys till en starkt negativ syn på det civila samhället som tankefigur och politisk slogan, en syn som i är den dominerande inom vänstern. Alternativet från vänster – betydligt mycket mera vanligt i och än i även om den svenska folkrörelsevänstern är besläktad med det – är att i stället definiera civilsamhället så, att det knyts analytiskt till politisk aktivism, social och kulturell plura- lism samt till frågan om konfliktresolution. Detta innebär att man dels accepterar statens roll som en medlande instans, som ett knippe institutioner till vilka stridande grupper i ett pluralistiskt samhälle kan vända sig för att lösa problem och konflikter, utan att för den skull underkasta sig Staten med stort S. För det andra betyder det att man accepterar att det moderna samhället är kännetecknat av just konflikter, av en konkurrerande uppfattning om hur det Goda Sam- hället bör se ut, och att handfasta, neutrala institutioner krävs för att medla och, ytterst, döma även om alla inser att den dömande makten inte är perfekt eller besitter den eviga sanningen.75 Rättssväsendet: mellan stat och civilsamhälle? Inte minst gäller detta rättsväsendet som enligt Tocqueville var centralt för varje förståelse av hur de demokratiska värderingarna i omsattes i handling. Han uppfattade domstolarnas rätt att underkänna lagar som ett viktigt skydd mot det ständigt hotande majoritetstyranniet. Juryförfarandet lovordade han som centralt för det aktiva medborgarskapet, och advokaterna, numera offer för så mycket kritik och förakt i både och , be- skrev han som den viktigaste samhällsklassen, den som utgjorde länken mellan de folkliga och aristokratiska klasserna och i samband därmed ingöt republiken med en juridisk anda. Än mer än till exempel de återkommande valen, utgjorde enligt Tocqueville dom- DET CIVILA SAMHÄLLET SOM ANALYTISKT BEGREPP OCH POLITISK SLOGAN stolarna den arena där medborgarna genom sitt handlande blev del av och förkroppsligade demokratin.