sou · GNB353d2 · 2000-01-01 00:00:00 — De nu angivna förtydligandena i lagtexten är inte avsedda att innebära någon ändring i sak. Vidare har bestämmelsen ändrats så att det tydligt framgår att uppgift bara får lämnas till myndighet som har att ingripa i straff- processuell ordning. Vid sidan av åklagar- och polismyndighet torde främst tull- och skattemyndighet kunna komma i fråga. Ändringen innebär formellt en inskränkning i förhållande till vad som gäller . I praktiken torde dock bestämmelsen inte ha tillämpats i förhållande till andra myndigheter än de brottsutredande. I paragrafen har införts ett nytt IHPWH VW\FNH i vilket föreskrivs att även uppgifter om planerad brottslighet i viss utsträckning får lämnas. Härmed avses uppgifter om att brott planeras men där planeringen ännu inte nått det stadium när straffansvar kan inträda. För brott som kan bestraffas med stöd av reglerna om försök eller förberedelse till brott kan sekretessen brytas med stöd av bestämmelsen i fjärde stycket. 466 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDU Uppgifter om planerade brott får endast lämnas till polismyndighet, tullmyndighet och polisman vid . Skälet till att mottagarna av informationen begränsats på detta sätt är de särskilda befogenheter som är knutna till polisens och tullens verksamhet och att syftet med uppgiftslämnandet är att avvärja brott. I de fall uppgift om planerad brottslighet lämnas kan det nämligen ytterst bli aktuellt att med våld avvärja brottsplanerna. För att uppgift om planerad brottslighet skall få lämnas krävs alltså att uppgiften kan antas ha betydelse för möjligheten att avvärja brott. I detta ligger att den myndighet som lämnar uppgiften skall ha anledning att tro att brottsplanen kommer att sättas i verket inom en inte alltför avlägsen framtid. Vidare krävs att uppgiften har en viss konkretion. Lösa rykten berättigar inte en myndighet att lämna sekretessbelagda uppgifter. Inte heller är obekräftade tips om att en viss person kan komma att begå ett inte närmare preciserat brott, eller vaga misstankar om att ett visst företag kan komma att utnyttjas för brott, tillräckligt för att bryta sekretessen. Det måste gå att ange vilken typ av brott det är fråga om, även om det inte kan krävas att uppgifterna är så detaljerade som i en brottsanmälan. Ett exempel där bestämmelsen kan tillämpas är om kronofogdemyndigheten upptäcker att någon systematiskt agerar så att det finns anledning att tro att ett visst bolag kommer att plundras på sina tillgångar. Ett annat exempel är att skattemyndigheten i samband med en revision upptäcker transak- tioner på konton som förefaller vara förberedelser till brott. Ett tredje exempel är att en bidragsbeviljande myndighet får kännedom om att en bidragssökande, som myndigheten förbereder en brottsanmälan mot, ansöker om – och är på väg att beviljas – bidrag av en annan myndighet. Det vanligaste torde dock bli att en kontrollmyndighet känner igen ett tidigare handlingsmönster som lett fram till brott. Vissa planerade skattebrott som avser mervärdesskatt och punktskatt kan identifieras på förhand genom handlingsmönstret. I paragrafen har en ny bestämmelse om sekretessgenombrott i underrättelseverksamhet införts i VMlWWH VW\FNHW Förslaget har kommenterats i avsnitt 10.4.2. Bestämmelsens tillämplighet är knuten till de lagregler som finns om underrättelseverksamhet, nämligen polisens resp. tullens registerlagstiftning. Bestämmelsen öppnar en möjlighet för myndigheter att lämna uppgifter i särskilda undersök- ningar som avser allvarlig brottslig verksamhet. Bestämmelsen omfattar all brottslighet, förutsatt att fängelse eller däröver ingår i straffskalan. För uppgiftslämnande krävs att ett formellt beslut har fattats om att genomföra en särskild undersökning och att de krav som gäller i fråga om sådan undersökning är uppfyllda. )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDU 467 lämnas om såväl den misstänkte som om annan på samma sätt som i en förundersökning. I sjunde stycket har ordalydelsen ändrats med hänsyn till att uttrycket misstanke om brott utmönstrats ur fjärde stycket. Vidare har i sjunde och åttonde styckena gjorts konsekvensändringar beroende på att två nya stycken har införts i paragrafen. Sekretess hindrar inte att GHQ VRP lU sökande, klagande eller annan part i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet \Q tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet Handling eller annat material får dock inte lämnas ut, i den mån det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådant fall skall myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller, i den mån det behövs för att han skall kunna ta tillvara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen skall skydda. 6HNUHWHVV KLQGUDU DOGULJ DWW GHQ VRP lU SDUW L HWW PnO HOOHU lUHQGH WDU GHO DY GRP HOOHU EHVOXW L PnOHW HOOHU lUHQGHW 2P UlWWHQ DWW WD GHO DY RPVWlQGLJKHWHU HOOHU KDQGOLQJDU I|OMHU DY UlWWH JnQJVEDONHQ JlOOHU LQWH I|UVWD VW\FNHW 6HNUHWHVV LQQHElU LQJD EHJUlQVQLQJDU L IUnJD RP UlWW WLOO LQV\Q HQOLJW UlWWHJnQJVEDONHQ RFK KLQGUDU DOGULJ GHQ VRP lU SDUW DWW WD GHO DY GRP HOOHU EHVOXW L PnOHW HOOHU lUHQGHW Första och andra styckena tillämpas inte, om avvikande bestämmelser har meddelats i lag. Paragrafen, som ansetts svårtolkad och som lett till varierande praxis, har ändrats för att underlätta tillämpningen, se närmare härom avsnitt I I|UVWD VW\FNHW regleras handläggning hos myndigheter och i domstolar av andra mål och ärenden än sådana som handläggs enligt , vilka regleras i andra stycket. Första stycket gäller för ärende i den betydelse begreppet har i tryckfrihetsförordningen och förvaltningslagen. Någon ändring i förhållande till gällande rätt (se prop. 1978/79:2 del A, s. 333) är inte avsedd i detta hänseende. Detta innebär att första stycket är tillämpligt, förutom i förvaltningsärenden och i förvaltningsprocessen, på bl.a. handläggningen i allmän domstol enligt ärendelagen (1996:242) och åklagares handläggning av besöks- förbudsärenden. Den är däremot inte tillämplig på förundersökningar i brottmål, som inte i förvaltningsrättslig mening är att anse som ärenden. Ändringen i första meningen har tillkommit för att tydliggöra att bestämmelsen inte i sig ger någon rätt till partsinsyn; den ger bara lösningen på konflikter som uppstått genom att någon redan har rätt till insyn men det material som insynen omfattar helt eller delvis är 468 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDU Rätt till insyn kan följa av en uttrycklig författningsbestämmelse (t.ex. 16 § förvaltningslagen och 43 § förvalt- ningsprocesslagen), av allmänna rättsgrundsatser (t.ex. sådana som är uttryckta i ) eller av rättspraxis (t.ex. när det gäller rätten till insyn i ett avslutat ärende). För att tydligare markera vad som gäller för handläggning enligt har andra stycket omarbetats. Från andra stycket har till första stycket överförts regeln om rätt till insyn i domar och beslut. Första stycket kommer därefter att reglera all insyn vid handläggning av andra mål eller ärenden än sådana som följer regleringen i , medan andra stycket enbart tar sikte på sistnämnda $QGUD VW\FNHW har omarbetats helt. I första meningen slås fast att i de fall reglerar rätten till insyn gäller inte första stycket. En part anses ha en i princip oinskränkt rätt till insyn i förfaranden som regleras i , om inte balken föreskriver begränsningar. Dessa rättigheter, som gäller i såväl brottmål och tvistemål som i andra typer av mål, framgår antingen direkt eller indirekt av rättegångs- balkens reglering. I första meningen används inte heller uttrycket part. Detta är för att markera att även sådana rättigheter till insyn som tillerkänner annan än part, t.ex. misstänkts eller försvarares rätt att få insyn i förundersökning enligt 23 kap. Rätte- gångsbalken, gäller framför sekretesslagens reglering. Beträffande förundersökningsförfarandet och partsbegreppet se närmare avsnitt 20.2. Med den valda formuleringen kommer eventuella framtida ändringar i misstänkts eller målsägandes rätt till information under förundersökning eller rättegång automatiskt att omfattas. Redan gällande rätt innebär att några inskränkningar inte får göras i en parts rättigheter enligt . Någon ändring är inte avsedd i detta hänseende. För att göra det tydligare att reglerna i första stycket om inskränkningar i parts rätt att ta del av omständigheter inte skall tillämpas på förfaranden som styrs av reglering har hänvisningen till omständigheter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende tagits bort. I vad mån omständigheter kan undanhållas får i stället läsas ut av regleringen i , t.ex. reglerna i 23 kap. 18 §. Bestämmelsen gäller för alla myndigheter och domstolar som har att tillämpa , således inte bara för allmän domstol. Den är därmed tillämplig bl.a. i skattemyndigheternas brottsbekämpande verksamhet. Andra meningen är i sak oförändrad. Av skäl som framgått ovan används inte begreppet part när det är fråga om insynsrätten. )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDU 469 Myndigheten får uppställa förbehåll, som inskränker enskild mottagares rätt att lämna uppgift vidare eller utnyttja uppgift, också när 1.myndigheten enligt 5 § lämnar sekretessbelagd uppgift till part, ställföreträdare, ombud eller biträde, 2.myndigheten med stöd av 7 § första stycket lämnar uppgift till någon som inte är knuten till myndigheten på det sätt som anges i 1 kap. 6 §, 3.myndigheten med stöd av 9 kap. 1 § fjärde stycket andra meningen eller 9 kap. 2 § fjärde stycket HOOHU NDS lämnar uppgift till konkurs- Förbehåll enligt första stycket 1 får inte innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller mot att lämna muntlig upplysning till part, ställföreträdare, ombud eller biträde. Har förbehåll uppställts enligt första stycket 2, skall i fråga om förbehållet gälla vad som föreskrivs i 7 § tredje och fjärde styckena angående förbud att lämna ut eller utnyttja uppgift. Ett förbehåll enligt första stycket 3 får inte innebära ett förbud att utnyttja uppgiften om den behövs för att förvaltaren skall kunna fullgöra de skyldigheter som åvilar honom i anledning av konkursen. Förordnande av regeringen eller för särskilt fall om undantag från sekretess för uppgift får förenas med villkor att förbehåll som anges i första stycket skall uppställas vid utlämnande av uppgiften. I uppräkningen i paragrafens första stycke 3 har tillagts en hänvisning till den nya regeln i 11 §. Myndigheten kan därmed uppställa förbehåll för konkursförvaltarens rätt att förfoga över uppgift som han får med stöd av 11 §. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 14.4.6. I likhet med vad som gäller i fråga om uppgift från skattemyndigheten får konkursförvaltarens möjlighet att utnyttja uppgiften, om den behövs för att han skall kunna fullgöra de skyldigheter som åvilar honom i anledning av konkursen, inte inskränkas (se fjärde stycket). 6HNUHWHVV KLQGUDU LQWH DWW XSSJLIW RP HQ HQVNLOG XU HQ I|UXQGHUV|NQLQJ OlPQDV WLOO I|UYDOWDUHQ L GHQQHV NRQNXUV DY nNODJDUH SROLVP\QGLJKHW HOOHU WXOOP\QGLJKHW RP XSSJLIWHQ NDQ DQWDV KD EHW\GHOVH I|U NRQNXUVXWUHGQLQJHQ 'HWVDPPD JlOOHU XSSJLIW RP GHQ VRP VHQDUH lQ WYn nU LQQDQ NRQNXUVDQV|NDQ LQNRP WLOO WLQJVUlWWHQ LQQHKDIW VWlOOQLQJ VRP VnGDQ I|UHWUlGDUH I|U HQ HQVNLOG QlULQJVLGNDUH HOOHU MXULGLVN SHUVRQ L NRQNXUV VRP DYVHV L ODJHQ RP QlULQJVI|UEXG Paragrafen är ny och har placerats sist i kapitlet. Den innehåller en regel om sekretessgenombrott i förhållande till konkursförvaltare. Paragrafen, som har kommenterats i avsnitt 14.4.6, är avsedd att 470 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDU tillgodose det behov av information som en konkursförvaltare kan ha för en effektiv konkursutredning. Bestämmelsen medger de uppräknade myndigheterna att utan föregående sekretessprövning lämna vissa upplysningar ur en förundersökning till den förvaltare som handlägger en konkurs beträffande en fysisk eller juridisk person. I fråga om enskild näringsidkare och juridisk person omfattas, genom hänvisning- en till 4 § lagen om näringsförbud, de där uppräknade företrädarna. Även de personer som inte var företrädare vid konkursutbrottet men som innehade sådan ställning senare än innan konkursansökan kom in till tingsrätten omfattas av bestämmelsen. Uppgift får lämnas även beträffande annan än den som är misstänkt för brott. Uppgift kan lämnas även om förundersökningen är nedlagd och oavsett om uppgif- ten har tagits in i förundersökningsprotokoll eller ej. Bestämmelsen medför inte någon skyldighet att lämna uppgift utan reglerar endast en möjlighet att göra det. Den som överväger att lämna en uppgift, i de flesta fall åklagaren, kan därmed i det enskilda fallet bedöma den risk för skada som uppgiftslämnandet medför och avstå från att lämna uppgiften om detta t.ex. skulle innebära men för förundersökningen. Beträffande möjligheten att uppställa förbehåll se kommentaren till 10 §. 24.5Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617) Enskildas förhållanden till bank får inte obehörigen röjas. 6RP REHK|ULJW U|MDQGH DQVHV LQWH DWW XSSJLIW OlPQDV WLOO I|UXQGHUV|NQLQJVOHGDUH HOOHU nNODJDUH RP XSSJLIWHQ NDQ DQWDV KD EHW\GHOVH L HQ I|UXQGHUV|NQLQJ I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretess- lagen (1980:100). Ansvar enligt 20 kap. 3 § skall inte följa för den som bryter mot förbudet i första stycket. Detsamma gäller en revisor som bryter mot förbudet i 3 kap. 14 § första stycket att lämna upplysningar om en banks angelägenheter. I 5 a § kreditupplysningslagen (1973:1173) finns bestämmelser som innebär att vad som gäller om tystnadsplikt enligt första stycket inte hindrar att uppgifter i vissa fall utväxlas för kreditupplysningsändamål. I paragrafens första stycke har införts ett tillägg varigenom tydliggörs att bankernas uppgiftslämnande till i första hand polisen och åklagare )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDU 471 under förundersökning inte är att betrakta som obehörigt. Ändringen har kommenterats närmare i avsnitt 15.3.1. För att uppgiftslämnandet inte skall vara obehörigt har uppställts kravet att uppgiften NDQ DQWDV ha betydelse i en förundersökning. Detta innebär att det inte krävs någon mera ingående prövning. Uppgifterna kan röra såväl den som är misstänkt som andra personer. Med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen kan den myndighet som begär att få ut uppgifter från en bank lämna banken upplysningar för att banken lättare skall kunna ta ställning till om de begärda uppgifterna skall lämnas ut. Tillägget är inte avsett att uttömmande reglera allt uppgiftslämnande till polis och åklagare. Liksom tidigare kan banksekretessen brytas genom en tolkning av obehörighetsrekvisitet i första meningen, exem- pelvis när banken upptäcker brott och på eget initiativ gör en anmälan om detta. Vidare kan information inhämtas med stöd av straff- processuella tvångsmedel. I de fall tullmyndighet bedriver förundersökningen kan uppgift lämnas till den som är förundersökningsledare. 24.6Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse En styrelseledamot eller befattningshavare hos ett värdepappersbolag, vilken i den egenskapen får kunskap om en u ppdragsgivares affärsförhållanden eller personliga förhållanden, får inte obehörigen röja vad han har fått veta och inte heller utnyttja kunskapen i strid med uppdragsgivarens intresse. 6RP REHK|ULJW U|MDQGH DQVHV LQWH DWW XSSJLIW OlPQDV WLOO I|UXQGHUV|NQLQJVOHGDUH HOOHU nNODJDUH RP XSSJLIWHQ NDQ DQWDV KD EHW\GHOVH L HQ I|UXQGHUV|NQLQJ I 5 a § kreditupplysningslagen (1973:1173) finns bestämmelser som innebär att vad som gäller om tystnadsplikt enligt första stycket inte hindrar att uppgifter i vissa fall utväxlas för kreditupplysningsändamål. I paragrafen har införts ett tillägg i första stycket. Den närmare innebörden framgår av kommentaren till ändringen i bankrörelselagen. 472 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDU 24.7Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet Enskildas förhållanden till kreditmarknadsföretag får inte obehörigen röjas. 6RP REHK|ULJW U|MDQGH DQVHV LQWH DWW XSSJLIW OlPQDV WLOO I|UXQGHU V|NQLQJVOHGDUH HOOHU nNODJDUH RP XSSJLIWHQ NDQ DQWDV KD EHW\GHOVH L HQ I|UXQGHUV|NQLQJ I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretess- lagen (1980:100). Ansvar enligt 20 kap. 3 § skall inte följa för den som bryter mot förbudet i första stycket. I 5 a § kreditupplysningslagen (1973:1173) finns bestämmelser som innebär att vad som gäller om tystnadsplikt enligt första stycket inte hindrar att uppgifter i vissa fall utväxlas för kreditupplysningsändamål. I paragrafen har införts ett tillägg i första stycket. Den närmare innebörden framgår av kommentaren till ändringen i bankrörelselagen. Så länge det har funnits ett bankväsende i har det också funnits bestämmelser om banksekretess. Att bankerna har kundernas förtroen- de är en grundläggande förutsättning för att bankväsendet skall kunna fullgöra sin funktion i samhället. Ett förtroende förutsätter att de uppgifter som en kund lämnar till banken inte skall lämnas till utomstående. Sekretessen kring uppgifterna om en kund är dock inte absolut, utan utlämnande kan ske om det inte är obehörigt. Enligt praxis har det ansetts vara behörigt för en bank att lämna uppgifter till åklagare och polis under förundersökning i brottmål. I samband med revideringen av banklagstiftningen överväg- des om bankernas uppgiftslämnande under förundersökning skulle lagregleras. Regeringen ansåg dock att det saknades anledning till detta. Utredaren lägger nu fram ett förslag till lagreglering innebärande att det anges att det inte är obehörigt för en bank att lämna uppgifter till en förundersökningsledare om uppgiften behövs i en förundersökning. Den av utredaren eftersträvade effekten – att säkerställa att bankerna lämnar uppgifter under en förundersökning – kan enligt min mening uppnås genom självreglering. Jag förordar därför att bankerna själva i samråd med åklagar- och polismyndigheterna utformar riktlinjer för hur förfrågningar under förundersökningar skall hanteras av bankerna. Bakgrunden till mitt ställningstagande är följande. En allmän utgångspunkt måste vara att lagstiftning skall tillgripas endast om det finns ett starkt behov av åtgärden och man inte kan uppnå de eftersträvade effekterna på frivillig väg. Utredarens förslag baseras på upplysningar från vissa myndigheter om att dessa inte alltid får ut de begärda uppgifterna från alla banker Det har under utredningsarbetet framgått att det snarare är fråga om 474 6lUVNLOW \WWUDQGH problem i enskilda fall än generella svårigheter för myndigheterna att få ut önskade uppgifter. Enligt min uppfattning visar inte det underlag som presenteras i betänkandet på ett övertygande sätt att det finns ett behov av en lagregel för att säkerställa att bankerna lämnar ut de uppgifter som behövs under en förundersökning. Som ett särskilt problem påtalas att vissa bankkontor inte lämnar ut uppgifter om annan än misstänkt. Detta restriktiva förfarande har dock en naturlig förklaring. Riksåklagarens blankett Förfrågan om banktillgodohavande m.m., som regelmässigt används i dessa sammanhang, nämner endast misstänkta personer. Det står t.ex. Vid pågående förundersökning i brottmål är följande personer misstänkta. En bank som erhåller den nämnda blanketten – ifylld på det sätt som förutsätts – från en förundersökningsledare lämnar de begärda upp- gifterna utan att ifrågasätta om de erfordras för förundersökningen. Om frågor däremot ställs om annan än misstänkt förutsätter detta att förundersökningsledaren gör ändringar i blanketten eller skriver ett särskilt brev och går vid sidan om den normala ordningen. Enligt min uppfattning är det inte ägnat att förvåna att detta leder till olika bedömning i bankerna. har dock haft ett samråd med företrädare för åklagarmyndigheten om att ändra den nämnda blanketten i syfte att underlätta förfarandet och åstadkomma en enhetlig praxis i bankerna. har därvid lämnat förslag till en ny utformning av blanketten innebärande bl.a. att begreppet misstänkt tas bort och att förfrågan i stället generellt gäller upplysningar om personer under en pågående förundersökning. Detta samråd pågår alltjämt och inväntar åklagar- myndighetens svar på föreningens förslag. Jag bedömer att det finns goda förutsättningar för att åklagarmyndigheten och kan nå en överenskommelse dels om hur en ny blankett skall se ut, dels om innehållet i riktlinjer till bankerna om hur dessa bör behandla förfrågningar från förundersökningsledaren under en förundersökning. Det kan vara lämpligt att samrådet utvidgas till att omfatta även polismyndigheten. Som tidigare nämnts ifrågasätter inte en bank som får blanketten om uppgifterna behövs i förundersökningen. Detta innebär enligt min bedömning att man i praktiken genom denna frivilliga reglering kan uppnå samma effekt som avses med lagförslaget. skall det framhållas att en sådan självreglering medger en flexibilitet och möjlighet till anpassning till vunna erfaren- heter hos såväl myndigheter som banker. Samma flexibilitet uppnås inte vid en lagreglering. Sammanfattningsvis bör enligt min mening en självreglering prövas innan lagstiftning tillgrips. överlämnar härmed bifogade promemoria angående vissa konsekvenser av ändringar i sekretesslagen m.m. i samband med den nya lagstiftningen om polisens register. 9LVVD lQGULQJDU L VHNUHWHVVODJHQ P P L VDPEDQG PHG GHQ Q\D ODJVWLIWQLQJHQ RP SROLVHQV UHJLVWHU I samband med beslutade ändringar rörande polisens register ändrades också sekretessregleringen. Detta får enligt vår mening vissa konsekvenser för den brottsbekämpande verksamheten som förmod- ligen inte har varit avsedda. De slutliga ändringarna i 7 kap. 17 § sekretesslagen – som tillkom på ett sent stadium i lagstiftningsarbetet – innebär att absolut sekretess i fortsättningen kommer att gälla för alla uppgifter som har tillförts belastningsregistret. har sekretessen för kriminalregistret regle- rats på samma sätt som för andra integritetskänsliga register varvid skillnad har gjorts mellan den mycket integritetskänsliga samman- ställning som utgjort registret och enstaka uppgifter ur detta. För sammanställningen har gällt absolut sekretess och för enstaka uppgifter har sekretesslagens vanliga regler gällt. Genom lagändringen kommer alla uppgifter som har tillförts registret i fortsättningen att omgärdas med absolut sekretess, om det inte finns en sekretessbrytande regel. Detta förändrar möjligheterna att utnyttja uppgifter ur registret, vilket inte synes ha varit avsikten. Det framstår därför som nödvändigt att ändra regeln redan nu för att undvika övergångsproblem. Vi föreslår att sekretessen för belastningsregistret liksom tidigare regleras på samma sätt som för andra särskilt integritetskänsliga register. Den bestämmelse som reglerar skyddet för den personliga integriteten i bl.a. polisen, åklagarnas och tullens brottsbekämpande verksamhet har i sin helhet försetts med omvänt skaderekvisit i stället för rakt. Även denna ändring tillkom i ett sent skede i lagstift- ningsarbetet. De närmare konsekvenserna av denna ändring har inte belysts i lagstiftningsärendet. Vi pekar på ett antal viktiga frågor, bl.a. att insynen i all brottsbekämpande verksamhet kommer att minska generellt, att brottsoffrens möjligheter att få tillgång till information försämras och att förutsättningarna för samverkan mellan myndigheter blir sämre. Vi föreslår att dessa frågor utreds. Vi anser också att reglerna om för vilka ändamål åklagare skall kunna få tillgång till uppgifter i belastningsregistret och misstanke- registret har blivit för snäva och föreslår därför ändringar i dessa. När beslutade om ändringar av reglerna om polisens register (prop. 1997/98:97) beslutades också ändringar i sekretessregle- ringen (SFS 1998:624) som får stor betydelse för verksamheten i övrigt, framför allt brottsbekämpningen, och för möjligheterna att utbyta information vid samverkan mellan myndigheter. Reglerna har ännu inte trätt i kraft. Bakgrunden till ändringen är en ny syn på sekretessen för polisens register i allmänhet.