sou · GNB3149 · 2000-01-01 00:00:00 — Är någon att betrakta som arbets- tagare faller han eller hon inom den arbetsrättsliga lagstiftningen med medföljande rättigheter och motsvarande skyldigheter för arbetsgivaren. Själva arbetstagar- och arbetsgivarbegreppet återfinns i olika rätts- områden, som i den civilrättsliga, socialförsäkringsrättsliga och skatte- rättsliga lagstiftningen. Begreppen har inte definierats i lag. Det har där- för överlämnats åt rättstillämpningen att precisera dess innehåll. Skatte- rättens och civilrättens arbetstagarbegrepp var i princip detsamma (Ds 1976:4, sid. 29). Civilrättens och socialförsäk- ringsrättens arbetstagarbegrepp syntes också i huvudsak vara identiska (SOU 1975:129, sid. 145). Efter 1970-talet utvidgades lagstiftningen avsevärt på det arbetsrättsliga området och arbetstagarnas sociala trygghet förstärktes. antogs kommunalskattelagen (1928:370, KL) av riks- dagen. Av de inkomstslag som beskattades enligt reglerna i KL var inkomstslaget tjänst och inkomstslaget rörelse. Fram till skatte- reformen angavs i 27 § KL en allmän definition av vad som skulle hänföras till inkomstslaget rörelse. Till rörelse skulle räknas all yrkesmässigt bedriven verksamhet såvida inte intäkten var att hänföra 78 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården till inkomstslagen jordbruksfastighet, annan fastighet eller tjänst. Rörelse var det begrepp som användes innan den nya benämningen näringsverk- samhet infördes i och med skattereformen . I kommentarer till 27 §, som utarbetades före skattereformen 1991, angavs att verksamheten skulle karaktäriseras av självständighet, viss regelbundenhet och varaktighet samt drivas i vinst- och förvärvssyfte för att verksamheten skulle betecknas som yrkesmässigt bedriven förvärvs- verksamhet. Kriterierna tjänade även som gräns mot andra inkomstslag, t.ex. inkomst av tjänst. Det var ofta självständigheten som avgjorde om en verksamhet skulle vara att betrakta som rörelse eller tjänst. Vid gränsdragningen mellan dessa inkomstslag uppkom frågan om anställningsförhållande förelåg eller inte. Frågan avgjordes på helt objektiva grunder. Det fanns ingen avtalsfrihet mellan parterna. Efter- som lagen inte närmare hade definierat hur gränsen mellan inkomst- slagen rörelse och tjänst skulle dras, hade det lämnats åt praxis att göra detta. utvidgades lagstiftningen avsevärt på det arbets- rättsliga området. Arbetstagarnas sociala trygghet förstärktes och arbets- tagarna och deras fackliga organisationer fick nya rättigheter genom lagstiftning. Det blev förenat med ett allt större ansvar att ha arbets- tagare i sin tjänst och arbetsgivare anlitade därför andra former för avtal om arbetsprestation än anställningsavtal. För att motverka att lagstift- ning och kollektivavtal till skydd för arbetstagare kringgicks, blev domstolarna mer benägna att hänföra förhållanden mellan arbets- tagare/arbetsgivare till anställningsförhållanden. 1973:129 s. 145 uttalade departementschefen att det finns en risk för att de mera långtgående reglerna om tillsvidare anställning kommer att kringgås genom att vissa arbetsgivare i ökad utsträckning väljer att anställa personal e.d. Han ansåg det därför vara nödvändigt att vidta åtgärder på det arbetsrättsliga området för att motverka att reglerna kunde kringgås eller urholkas. För att få till stånd en sådan begränsning ansåg han det lämpligt att i lag föreskriva att anställningsavtal skall gälla tillsvidare, om inte annat hade avtalats. Därutöver borde lagen enligt departementschefen innehålla regler om i vilka fall anställningsavtal som gäller får ingås. Bestämmelser av samma innebörd återfinns i 4, 5, 5 a och 6 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS). SOU 1999:149 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården 79 3.8.3Rörelse-/näringsverksamhet eller tjänst återfinns en definition av inkomstslaget näringsverksamhet i 21 § KL. Av bestämmelsen framgår följande. Med näringsverksamhet avses yrkesmässig självständigt bedriven förvärvsverksamhet. Till näringsverksamhet räknas också i annat fall innehav av näringsfastighet samt innehav och avyttring av rätt till avverkning av skog. En privatbostadsfastighet eller en privatbostad kan inte ingå i näringsverksamhet. I huvudsak innebär detta att vad som hänförts till inkomstslagen rörelse, annan fastighet och jordbruksfastighet ingår i inkomstslaget näringsverksamhet. I nuvarande lydelse av 31 § KL definieras vad som räknas som inkomst av tjänst. Till tjänst räknas enligt bestämmelsen anställning, uppdrag och annan inkomstgivande verksamhet av varaktig eller tillfällig natur, om den inte är att hänföra till näringsverksamhet eller inkomst av kapital enligt lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt. Någon beskrivning av hur avgränsning mot inkomstslaget näringsverksamhet skall göras finns inte angiven i lagtexten. Det föreligger ingen avtalsfri- het mellan parterna. Frågan vilket inkomstslag en persons inkomst skall hänföras till skall som förut avgöras på objektiva grunder av skattemyndighet eller av domstol. Till stöd för bedömningen föreligger en omfattande rättspraxis i Regeringsrättens (RR) avgöranden. Näringsverksamhet föreligger enligt 21 § KL när verksamheten bedrivs yrkesmässigt och självständigt. Med yrkesmässighet menas att verksam- heten skall bedrivas med varaktighet och med vinstsyfte. Verksamheten skall alltså kännetecknas av varaktighet, vinstsyfte och självständighet. Självständighet är det kriterium som i första hand är avgörande för gränsdragningen mot inkomstslaget tjänst. Varaktighetskriteriet utgör gräns mot inkomstslaget kapital. Hobbyverksamhet bedrivs ofta självständigt och varaktigt men saknar vinstsyfte. Eventuell inkomst av hobbyverksamhet skall därför numera hänföras till inkomstslaget tjänst. Någon närmare beskrivning i KL beträffande vad som kännetecknar en självständigt bedriven verksamhet finns inte. Bedömningen får bl.a. göras med utgångspunkt i den praxis som finns på området. Av arbets- avtal mellan uppdragsgivare och uppdragstagare kan ofta graden av självständighet framgå. För att näringsverksamhet skall anses föreligga räcker det ofta inte att endast någon eller några omständigheter som kan tala för självständighet är uppfyllda. I vissa situationer kan det dock räcka att endast en sådan omständighet är för handen. 80 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården omständigheterna kan i bland tillmätas olika betydelse beroende på yrkeskategori. Det är en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet som skall avgöra om inkomsterna är att hänföra till inkomst av tjänst eller näringsverksamhet. Näringsverksamhet enligt 21 § KL kan bedrivas i olika företagsformer. Beskattningsreglerna syftar till en enhetlig beskattning oavsett i vilken företagsform verksamheten utövas. Även om denna inte utövas i någon officiell företagsform föreligger näringsverksamhet, bl.a. då någon bedri- ver yrkesmässig och självständig verksamhet. En enskild firma behöver t.ex. inte ha registrerats. En enskild firma uppkommer när en person börjar bedriva verksam- het. En enskild firma är ingen juridisk person. Den enskilda firman är inte heller något självständigt skattesubjekt och all inkomst beskattas hos den fysiska person som bedriver verksamheten. Ett enkelt bolag föreligger när två eller flera har avtalat om att gemensamt bedriva näringsverksamhet i bolag utan att handelsbolag föreligger, se 1 kap. 3 § lagen (1980:1120) om handelsbolag och enkla bolag (HBL). Ett enkelt bolag är inte en egen juridisk person och taxeras inte heller för sin inkomst. Inkomsten beskattas hos delägarna i förhål- lande till vars och ens andel av inkomsten. Ett handelsbolag uppkommer om två eller flera har avtalat att gemen- samt bedriva näringsverksamhet i bolag och bolaget har förts in i han- delsregistret (1 kap. 1 § HBL). Ett handelsbolag är en egen juridisk person. Trots detta skall ändå inkomster och förmögenhet beskattas hos delägarna. Om ett handelsbolag bedriver näringsverksamhet skall resultatet från verksamheten som kommer delägarna tillgodo beskattas som inkomst av näringsverksamhet hos delägarna. Om någon däremot uppger handelsbolaget som uppdragstagare medan i själva verket ett arbetsgivar- /arbetstagarförhållande föreligger mellan en delägare och den anlitande parten så skall delägaren beskattas i inkomstslaget tjänst. Aktiebolag är en företagsform som möjliggör för flera personer att bedriva näringsverksamhet tillsammans utan att någon blir ansvarig för bolagets förpliktelser utöver det kapital som han eller hon har satt in i bolaget. Detta skiljer aktiebolaget från andra bolagsformer. Det finns privata och publika aktiebolag. Aktiebolagslagen (1975:1385, ABL) reglerar bildandet av ett aktiebolag. Skatterättsligt behandlas aktiebola- get som ett självständigt skattesubjekt, vilket innebära att bolaget självt är skattepliktig för sina inkomster. All beskattning hos ett aktiebolag skall ske i inkomstslaget näringsverksamhet. Om en fysisk person som SOU 1999:149 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården 81 är ägare av ett aktiebolag har uppgett att aktiebolaget är upp- dragstagare till en uppdragsgivare, medan det bedöms att det egentligen föreligger ett arbetsgivar-/arbetstagarförhållande mellan den fysiske per- sonen och uppdragsgivaren, kan i vissa fall den fysiska personen beskat- tas för ersättning i inkomstslaget tjänst medan aktiebolaget inte beskattas alls för inkomsten. När en sjukvårdshuvudman anlitar ett uthyrningsföretag för att täcka ett personalbehov blir lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft tillämplig (prop. 1992/93:218). I lagens 2 § anges att med uthyrning av arbetskraft avses ett rättsför- hållande mellan en beställare och en arbetsgivare som innebär att arbets- givaren mot ersättning ställer arbetstagare till beställarens förfogande för att utföra arbete som hör till beställarens verksamhet. För att lagen skall vara tillämplig skall således ersättning i någon form utgå för att arbetstagare skall ställas till förfogande. Lagen är tillämplig oavsett om verksamheten drivs i vinstsyfte eller om den endast drivs mot självkostnad. Lagen är uppb yggd på det viset att arbetstagaren skall vara anställd hos uthyraren men tjänstgöra hos inhyraren. Det är uthyraren som utö- var arbetsledningen gentemot arbetstagaren dvs. avgör om arbetstagaren inom ramen för arbetsskyldigheten skall tjänstgöra. Inhyraren å sin sida avgör hur arbetet skall utföras. Dessa rättigheter uppkommer på grund av avtalet mellan inhyraren och uthyraren eftersom det inte föreligger något anställningsavtal mellan inhyraren och arbetstagaren. LAS gäller för anställda i uthyrningsföretaget. De rättigheter och skyldigheter som arbetstagaren har följer av anställningsavtalet mellan uthyraren och arbetstagaren och eventuella kollektivavtal. Vid anspråk får därför arbetstagaren rikta sig mot uthyraren dvs. 3.8.7Anlitande av enskild vårdgivare När sjukvårdshuvudmannen anlitar en enskild läkare eller sjukgymnast genom samverkansavtal eller då sjukvårdshuvudmannen tecknar vård- avtal med enskilda privata vårdgivare är lagen om privat arbetsförmed- ling och uthyrning av arbetskraft inte tillämplig. Frågan som då upp- kommer är om den som utför arbetet skall anses vara arbetstagare eller uppdragstagare/företagare. 82 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården Det saknas, som tidigare nämnts i svensk rätt, en definition av arbets- tagarbegreppet. Huvudregeln är att så fort någon anlitas för att utföra arbete för annans räkning skall han eller hon anses som arbetstagare, om det inte framgår att den som anlitas är självständig företagare. 3.8.8Avgöranden från högsta instans Förarbeten och praxis har haft betydelse för tolkning av en lagregel i de fall det kan vara svårt för domstolarna att avgöra om en viss regel är tillämplig i det enskilda fallet. Om regeln inte varit entydig har detta gällt Regeringsrätten (RR) har varit högsta instans Överinstans under RR har varit kammarrätt. inrättades Försäkringsdomstolen (FD) som instans i socialförsäkringsmål. Ärenden överklagades från Riksförsäk- ringsverket (RFV) direkt till FD. inrättades en ny instans för socialavgiftsfrågor, försäkringsrätterna, som FD döptes om till Försäkringsöverdomstolen (FÖD). Ärenden gällande socialavgiftsfrågor skulle fortsättningsvis i stället överklagas från RFV till Kammarrätten i och sedan till RR. överflyttades uppbörden av socialavgifter till skatteförvaltningen med () som tillsynsmyndighet. Ärenden överklagas härefter från skatteförvaltningen till länsrätterna och sedan till kammarrätterna. Slutinstans var fortfarande RR. Beträffande några yrkeskategorier finns avgörande beträffande arbetstagarbegreppet från FD och FÖD. Värdet av dessa domar kan enligt RSV Rapport 1998:4 F-skatt åt flera i någon mån diskuteras efter- som utgångspunkten för dessa avgöranden varit att i första hand till- godose uppdragstagarnas behov av det skydd som en tillsvidareanställ- ning ger. Inte desto mindre har dessa domar kommit att få en prejudice- rande effekt så till vida att såväl skattemyndigheterna som länsrätter och kammarrätter i socialförsäkringsärenden regelmässigt beslutat och dömt i enlighet med nämnda praxis. Det kan emellertid inte, framhålls det i ovan nämnda rapport, uteslutas att RR vid en prövning skulle göra andra bedömningar vad gäller vissa av de yrkeskategorier som varit föremål för FD:s och FÖD:s prövning. Nedan följer en genomgång av några avgöranden av RR avseende gränsdragningen näringsverksamhet/tjänst vid utövande av verksamhet inom vårdsektorn. SOU 1999:149 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården 83 Det finns två avgöranden från RR som avser läkares ställning i nu berörda avseenden. I mål RÅ 81 ref. 1:17 blev läkaren beskattad personligen för inkomster som uppburits av hans aktiebolag i enlighet med avtal mellan uppdragsgivaren och läkarens bolag. Läkaren hade sin ordinarie anställning hos med en lön av ca . Hans aktiebolag, där läkaren var ensam anställd, skulle mot en avtalad ersättning av ca ställa honom till förfogande för Lesjöforsbolagets företagshälsovård. I målet, som gällde förhållandet till Lesjöforsbolaget, var avgörande för utgången bl.a. att arbetet utförts av läkaren personligen, att vissa arbetstider hade bestämts och att traktamente och bilersättning skulle utgå för varje arbetsdag. Uppdragsgivaren tillhandahöll lokaler, utrustning och sjuk- sköterska. Läkarbolaget hade inte haft någon anställd förutom G och bolaget hade inte belastats med några lönekostnader. Notismålet RÅ 1993 not 150 gällde ett förhandsbesked om i nkomst- taxering och skiljer sig från tidigare angivet mål eftersom bolaget som tillhandahöll tjänsterna hade flera personer anställda. Målet avsåg frågan om vem av två parter i ett uppdragsförhållande som skall betala de arbetsgivaravgifter som belöper på arbetsersättningen. Frågan var om det läkarbolag (uppdragstagaren) som ställde läkare till förfogande för arbete på en av (uppdragsgivaren) vårdcentraler skulle anses som arbetsgivare för läkarna. Uppdragsgivaren skulle hålla med lokaler, utrustning och övrig personal samt dessutom hålla anlitade läkare med bostad. och länsrätten ansåg att lands- tinget skulle anses som arbetsgivare. I kammarrätten anförde läkarbola- get att det drev egen läkarverksamhet och hade ett flertal uppdrags- givare. Kammarrätten fann vid en samlad bedömning att bolaget och dess anställda läkare intagit en så oberoende ställning gentemot upp- dragsgivaren att läkarna även i socialavgiftshänseende skulle anses som arbetstagare hos bolaget. RR gjorde samma bedömning. Har läkaren egen praktik och egen lokal och vänder sig till allmän- heten har det enligt RSV:s bedömning av praxis inte någon betydelse hur omfattande verksamheten är. Bedömningen skall då alltid bli att läkaren anses bedriva näringsverksamhet (se RSV rapport 1998:4 sid. 43). 84 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården I RÅ 86 ref 134 var fråga om tre tandläkare som utöver sina ordinarie arbeten inom folktandvården extraarbetade som tandläkare och . Mot ersättning hade man fått utnyttja annan tandläkares lokaler, inventarier och förbrukningsmaterial samt erhålla assistans av sköterskepersonal på sätt och i omfattning varom närmare överenskom- melse skulle träffas. Av utredningen framgick bl.a. att tandläkarna själva disponerade över praktiken under sin arbetstid, ansvarade för behandlingen, debiterade själva sina patienter och mottog ersättning från . RR fann vid sin bedömning att vid bestämmande av underlag för arbetsgivareavgifter skall det skatterättsliga arbets- givarebegreppet vara vägledande. Utmärkande för detta är att verksamheten är självständig, varaktig och, i regel bedriven i vinstsyfte. Domstolen fann att de tre tandläkarnas verksamhet uppfyllde kraven på varaktighet och vinstsyfte. Vad som uppgetts angående verksamheten gav enligt rätten även vid handen att tandläkarna intagit en så oberoende ställning gentemot praktiklokalens innehavare att kraven på självständighet fick anses uppfyllt. De tre tandläkarna ansågs därför inte som arbetstagare i förhållande till praktiklokalens innehavare. Likartade omständigheter som i ovan refererade "tandläkarmål" förelåg i RÅ 86 not 836. En sju kgymnast hade drivit sin verksamhet hos en sjukgymnast mot viss fast ersättning. B ansågs inte som arbetstagare i förhållande till W. Om sjukvårdshuvudmannen vid entreprenader träffar avtal med ett etablerat företag som har ett flertal anställda med verksamhet på flera håll uppstår normalt inga problem. Företaget anses vara arbetsgivare åt den personal som är anställd av företaget. Om det däremot är fråga om ett litet företag med endast en person som driver företaget kan det vara svårare att avgöra om ett uppdragsför- hållande eller ett anställningsförhållande har uppstått. Det kan också förekomma situationer där sjukvårdshuvudmannen har detaljreglerat en stor del av verksamheten såsom arbetstid, avgifter, verksamhetens exakta innehåll, var den skall drivas etc. Man får då göra en helhets- bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. De kriterier som vid en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet kan tala för att ett uppdragsförhållande föreligger och inte ett anställningsförhållande är följande: SOU 1999:149 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården 85 Uppdragstagaren är inte personligt arbetsskyldig utan kan låta någon annan utföra arbetet. Avtalsförhållandet är av mer tillfällig natur. Arbetsåtagandet är begränsat till vissa uppgifter. Utöver inskränkningar som beror på arbetes natur bestämmer yrkes- utövaren själv hur, när och var arbete skall utföras. Yrkesutövaren använder sig av egna maskiner, redskap och dyl. Yrkesutövaren får själv stå för utgifterna för arbetes utförande. Ersättning för arbetets utförande är helt beroende av verksamhetens ekonomiska resultat. Yrkesutövaren är i ekonomiskt och socialt hänseende jämställd med en företagare inom verksamhetsgrenen. Avtalsparten för verksamheten har fått personligt tillstånd eller auktorisation av myndighet eller fått egen firma registrerad (F-skattsedel). 3.9Förekomsten och omfattningen av alter- driftformer inom landstingen Uppgifterna i detta avsnitt är i huvudsak hämtade från Landstingsför- bundets rapport finansierad privat öppen vård 1998. I rappor- ten redovisas omfattningen och riktningen på den offentligt finansierade privata öppna vården . Uppgifterna i re dovisningen kom- mer från svar på enkäter som förbundet skickat till sjukvårdshuvudmän- nen. Samtliga huvudmän har inte kunnat lämna svar på alla uppgifter som efterfrågades i enkäten. Detta har i så fall särskilt antecknats. I redovisningen har tyngdpunkten lagts på läkare och sjukgymnaster med ersättning enligt LOL och FOL respektive LOS och FOS. För att visa omfattningen av hela den offentligt finansierade privata öppna vår- den hos läkare och sjukgymnaster redovisas även uppgifter om verksam- het som bedrivs av dessa yrkesgrupper med vilka huvudmannen tecknat vårdavtal. Enligt 12 § läkarvårdstaxan (1974:699) hade det huvudsakliga betalningsansvaret för den läkarvård som lämnats av läkare som var uppförda på en särskild förteckning hos försäkringskas- san. Enligt 3 § i läkarvårdstaxan kunde privatpraktiserande läkare som 86 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården SOU 1999:149 åtagit sig att följa taxans bestämmelser ansluta sig till försäkringen genom att föras upp på en förteckning hos den allmänna försäkrings- kassa inom vars verksamhetsområde läkarvården bedrevs. Läkare som uppfördes på förteckningen kunde på egen begäran föras av från den. I 21 § fanns bestämmelser om möjlighet att avföra en privatpraktiserande läkare från företeckningen som bröt mot bestämmelser i taxan. Motsvarande bestämmelser fanns även för sjukgymnaster. Genom ersättningslagarna, dvs. LOL och LOS , övertog landstingen och de tre landstingsfria kommunerna fr.o.m. det direkta kostnadsansvaret från staten för ersättningen till privata läkare och sjukgymnaster som var anslutna till . Med lagarna infördes fria möjligheter för heltidsverksamma läkare och sjukgymnaster att driva verksamhet mot erhållande av offentlig finansiering. Det krävdes enbart att läkaren eller sjukgymnasten meddelade , senast verk- samheten skulle påbörjas, sin avsikt att lämna läkarvård eller sjukgym- nastikbehandling mot offentlig finansiering (11 § i respektive lag). Verksamheten kunde tidigast påbörjas fr.o.m. enligt övergångsbestämmelser i lagen. En läkare eller sjukgymnast som vid ikraftträdandet var uppförd på en förteckning hos den allmänna kunde, om inte verk- samheten väsentligen ändrades, enligt övergångsbestämmelser (p 4 och 5, SFS 1993:1651 resp. SFS 1993:1652)) få ersättning enligt LOL och LOS utan en sådan anmälan som föreskrevs i 11 §. trädde även lagen (1993:588) om husläkare i kraft. En specialist i allmän medicin, som vid ikraftträdandet var uppförd på förteckning och som valde att övergå till verksamhet som husläkare enligt husläkarlagen, fick enligt övergångs- bestämmelser till lagen om läkarvårdsersättning åter ta upp verksamhet enligt ersättningslagen utan prövning enligt den lagen (SFS 1993:1651, punkt 5). Fr.o.m. infördes genom förordningarna (FOL och FOS) nya taxor för de privata läkarna och sjukgymnasterna. infördes begränsningar för läkare och sju kgym- naster att ansluta sig till den nationella ersättningsregleringen. I 5 § i LOL och 5 § LOS infördes bestämmelser om att läkarvårdsersättning respektive sjukgymnastikersättning enligt lagarna endast lämnades till läkare/sjukgymnast som träffat samverkansavtal med rörande sin verksamhet. Av punkt 2 i övergångsbestämmelserna (SFS 1994:1961 och 1994:1962) till LOL och LOS lag föreskrevs att en läkare/sju kgymnast som vid ikraftträdandet var verksam mot ersättning enligt lagarna hade rätt till fortsatt sådan ersättning utan samverkansavtal enligt de nya före- SOU 1999:149 Den privat bedrivna offentligt finansierade hälso- och sjukvården 87 Vidare framgick det av punkt 3 i övergångsbestämmelserna att en läkare/sjukgymnast " som inte omfattas av punkt 2 men som före gjort anmälan enligt 11 § i dess tidigare lydelse och som uppfyller kraven" att få läkarvårdsersättning och sju kgymna- stikersättning "får påbörja verksamheten efter anmälan även utan samverkansavtal. Om verksamheten inte startar krävs samverkansavtal." Vid utgången av upphörde husläkarlagen att gälla (prop. 1994/95:195). Bestämmelser om vissa husläkares fortsatta verksamhet reglerades genom övergångsbestämmelser i såväl HSL, LOL som i lagen om fortsatt giltighet av försöksverksamhet med primärvård. Regeringen föreslog i propositionen att husläkarverksamhet som bedrevs enligt lagen av privatpraktiserande läkare inom primärvård skulle regleras i vårdavtal.