sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Av ett brev som Preiss skrev framgår att denne var angelägen att undvika att tyskarna kom över den judiska familjens ägarandel. senare, , antecknar följande. Terestchenko ringde från . Bad mig ringa till Preiss to pat him on the back. Jag sade honom, att affären Witkowitz var dömd, för vårt vidkommande. 61Paul A. rapport till kommissionen om granskning av delar av korrespondens, . 62Krister Wahlbäcks ovan nämnda rapport. I en promemoria av noterade att han dagen före hade ringt till direktören i och då angående Witkowitzaffären meddelat denne att vi icke hade något intresse att förvärva en minoritetspost aktier i ett indirekt statsägt tyskt företag. förklarade han att man under vissa omständigheter eventuellt kunde tänka sig att lämna ett lån på 10 miljoner kr.63 konstaterade i ett brev till Rasche att man inte hade fått något svar på denna kreditutfästelse och att man under rådande förhållanden tolkat detta som ett tecken på att den stora transaktionen inte hade kunnat genomföras. Banken ansåg därför numera sin utfästelse som återtagen, men ville för ordningens skull att Rasche utverkade en bekräftelse på detta från Witkowitz.64 5.5.3Erbjudande avseende ett pappersbruk i fick ett brev från Per , BIS65 svenske ekonomiske rådgivare, som hade varit i . hade där sammanträffat med från . hade då presenterat ett förslag som han trodde kunde intressera svenska företagare. Raslagar hade börjat införas i . Även om ännu knappast några regler hade riktats mot judiskt ägande fanns naturligtvis en oro bland judarna att så skulle ske. De var, skrev , angelägna att genom kloka åtgärder förekomma väntad lagstiftning. Enligt hade berättat om ett blomstrande pappersbruk som ägdes av judar. Frågan var om en svensk grupp av affärsmän kunde tänkas vara intresserad av att ta över det dominerande ägarintresset i bruket. Överlåtelsen skulle genomföras i syfte att uppnå en arisering. Tanken var att aktierna skulle säljas med returbiljett66, hade sagt, men han hade enligt inte gett någon närmare specifikation angående den tänkta transaktionens karaktär. Om var intresserad av saken borde han, enligt , skicka en person till för att tala med och brukets ledning.67 63Paul A. rapport till kommissionen om granskning av visst arkivmaterial hänförligt till direktionen i Enskilda bank, . 64Sven , Rapport om genomgång av och j:rs brevväxling 1937-46 med företrädesvis tyskspråkiga korrespondenter (kommissionens dnr 95/97). 65Internationella regleringsbanken, , i . 66Vad ett sådant arrangemang kan ha inneburit förklaras i nästa avsnitt. 67Paul A. rapport till kommissionen om granskning av delar av korrespondens, . Kommissionen har inte funnit något som tyder på att det företogs någon sådan åtgärd. 5.6Möjligheter att överföra immateriella tillgångar Immateriella rättigheter såsom patent och varumärken representerar dolda, svårberäknade värden. De kan säljas eller upplåtas till över- eller undervärden. Ett sätt att föra judiskt ägda tillgångar till kunde vara att överlåta immateriella rättigheter eller upplåta licenser avseende sådana rättigheter till svenska näringsidkare. I den allmänna diskus- sionen kring judiska tillgångar har det hävdats att så skedde. Kom- missionen har därför övervägt hur det skulle kunna ha gått till. Teoretiskt kan man föreställa sig olika tillvägagångssätt. Det är exempelvis tänkbart att en judisk affärsman som hotades av arisering sålde immateriella rättigheter till en svensk affärsman, kanske med returbiljett på så sätt att man avtalade om möjlighet för den judiske affärsmannen i fråga att senare återköpa rättigheten. En annan möjlighet skulle kunna vara att den som till följd av arisering hade förvärvat ett judiskt företag efter övertagandet sökte eller förnyade svenskt patent eller liknande skydd för immateriella rättigheter som fanns i företaget. 5.6.1Redan hotet om arisering kan ha föranlett överlåtelser I fall som det förstnämnda, när alltså en judisk företagare hotades av arisering och därför själv överlät sina immateriella tillgångar till en svensk affärsman, kan det tänkas att den svenske affärsmannen utnyttjade den judiske företagarens trångmål. Men det kan också tänkas att hans övertagande i stället syftade till eller rent av medverkade till att en immateriell tillgång bevarades vid sitt värde över krigstiden för att sedan åter ställas till den judiske företagarens förfogande. Naturligtvis måste man även räkna med möjligheten att ett sådant från början välvilligt syfte efter hand ersattes med ett annat, eller att det till följd av den judiske företagarens dödsfall aldrig infriades. Kommissionen har inte i de arkiv som genomgåtts funnit något konkret exempel på transaktioner av detta slag med immateriella rättig- heter.68 Det innebär naturligtvis inte att man kan dra slutsatsen att sådant inte förekom i det svenska affärslivet. 5.6.2Svenskt skydd kan ha sökts efter arisering Det kan inte uteslutas att någon som till följd av arisering hade förvärvat ett judiskt företags immateriella tillgångar fick rättsligt skydd för dem i . Vissa amerikanska dokument som kommit kommissionen tillhanda behandlar på ett mera allmänt plan tyska patentansökningar i under krigsåren.69 Trots att de inte sägs avsepatent som ägdes av judar har kommissionen valt att granska dem närmare. Möjligheten fanns ju att de också skulle innehålla information som var av direkt intresse för kommissionen. Följande har framkommit. I krigets slutskede uppkom misstankar om att ett starkt ökat antal tyska patentansökningar i innebar ett försök att förbereda en metodisk kapitalflykt. skrev en uppmärksammad artikel om saken . Amerikanska ambassaden i rapporterade hem i frågan och åberopade då en rapport som gjorts av Albihns patentbyrå i . Albihns betecknades i rapporten som friendly. Enligt Albihns var det tveksamt om det fanns fog för misstankarna. En uppgift förekommer också om att kabinett- sekreterare betecknade dem som sagor. I handlingarna, som alltså var inriktade på att dokumentera före- komsten av tyskt flyktkapital i , finns inga resonemang om huruvida det var fråga om patent som ursprungligen varit judiskt ägda. Albihns hade funnit det korrekt att antalet tyska patentansökningar i ökat, från knappt 1 1938 till drygt 3 1944. Men Albihns hade också påpekat att det totala antalet patentansökningar i ökat från cirka 7 1938 till över 10 1944. Enligt Albihns var det sedan gammalt känt att antalet uppfinningar ökar i krigstid. Albihns anförde också att tyska affärsmän hade förlorat flera andra för dem sedvanliga marknader. Vidare pekade Albihns på att det tyska patentverket inte fungerade lika snabbt och effektivt som vanligt, 68Som kommer att framgå av kapitel 7 återfanns i Flyktkapitalbyråns arkiv ett exempel på att en tysk jude som hotats av arisering överlåtit ett patent till en annan tysk. 69Se för det följande i detta avsnitt de amerikanska dokument som återfinns under kommissionens dnr 44/98. medan det svenska var känt för objektivitet och för noggrann under- sökning av om uppfinningar verkligen var nya. Det låg därför nära till hands att vända sig till det svenska patentverket först. Albihns noterade dessutom att hade utvidgats till att omfatta även och . Enligt Albihns kunde det inte uteslutas att vissa patentansökare hade syftet att föra över flyktkapital, men någon metodisk kapitalflykt såg Albihns inte skäl att misstänka. I en annan amerikansk rapport behandlas frågan om tyska firmor försökt sälja befintliga tyska patent till svenska firmor. Inte heller här diskuteras någon judisk anknytning. Rapporten bygger på uppgifter som framkommit i samtal med Albihns. Enligt Albihns skulle medlemmarna i den svenska patentbyråorganisationen inte medverka till att tyska patent såldes till svenska företag. Det kunde emellertid inte uteslutas att någon mindre patentbyrå skulle åta sig ett sådant uppdrag. För att utröna om så var fallet skulle det vara nödvändigt att gå igenom , vilket skulle vara mycket tidskrävande. Albihns kunde därför inte åta sig att göra en sådan undersökning. De amerikanska dokumenten och de därmed sammanhängande utredningarna från den svenska patenbyrån Albihns behandlar således över huvud taget inte frågan om patenten ägts av judiska företagare. Inte heller framgår det om patenten kom att utnyttjas för produktion. Kommissionen har varit i kontakt med Albihns70, som fortfarande existerar, för att utröna om det vid byrån kan finnas någon kompletterande och mera relevant information i dessa frågor. Albihns har dock låtit meddela att utredningsmaterialet inte längre finns bevarat. Sammanfattningsvis måste alltså konstateras att kommissionen inte har funnit något exempel på att ariserade företags immateriella tillgångar efter ariseringen skyddats i . 70 H. , . 5.7Köp av värdepapper från ockuperade områden 5.7.1Värdepapper konfiskerades från judar Kommissionen har också intresserat sig för överlåtelser till av värdepapper från naziockuperade områden; detta för att undersöka om sådana värdepapper kunde vara konfiskerade från judar. De tyska valutareglerna innebar, som nämnts, bl.a. att alla med- borgare kunde åläggas skyldighet att låta Reichsbank lösa in utländska värdepapper. Ariseringen av det judiska näringslivet i Nazityskland medförde att sådana åtgärder särskilt kom att tillämpas mot judiska värdepappersinnehavare, åtminstone sedan man infört en särskild skyldighet för judar att deponera sina värdepapper i en valutabank.71 Liknande regler infördes efter hand i de länder som ockuperades av Nazityskland. Ockupationsmaktens konfiskatoriska insamlingsåtgärder riktade sig således dels mot befolkningen i allmänhet, dels – och i synnerhet – mot judarna. I infördes, som kommer att framgå av det följande, en allmän skyldighet för alla invånare att låta lösa in utländska värdepapper – åtminstone svenska sådana. Samma månad förordnades om skyldighet för alla judar att omgående låta deponera alla sina värdepapper m.m. hos i (LIRO-banken).72 Som regel fick de sedan aldrig tillgång till sina papper igen. De förföljelser som inletts slutade med deportationer till förintelseläger. av de holländska judarna mördades. Enligt den nederländske historikern gav den tyska ockupationsmakten bankiren ensamrätt att genom sin bank, , försälja de värdepapper som judarna hade lämnat till LIRO-banken. Rebholz hade i sin tur förbindelser med . Judarna var tvungna att underteckna s.k. bona fide-för- klaringar. Sedan deportationerna hade genomförts i mitten av 1942 skrevs förklaringar i stället av LIRO-banken. Aalders har vidare pekat på att de allierades varning , som innebar att de skulle kräva återställande av all egendom som tyskarna rövat i ockuperade 71Se ovan avsnitt 5.2.2. 72Verordeningenblad voor het besette Nederlandsche gebied, Stuk 32, (kommissionens 22/99). En andra s.k. LIRO-förordning utgavs . Den innebar skyldighet för alla judar att till LIRO-banken lämna i från sig konst, guld, ädelstenar m.m. Se även Hilberg s. 575. Jfr också avsnitt 7.6.8 nedan angående svenska aktier i franska händer. länder, fick till följd att kurserna sjönk för värdepapper som var stulna. Risken för att återställande skulle krävas om för- lorade kriget medförde att dessa värdepapper blev billigare än andra.73 Både och köpte värdepapper från och de närmast följande åren. Frågan är naturligtvis om dessa värdepapper kan ha varit sådana som judar tvingats deponera hos LIRO-banken. Innan kommissionen redovisar vad som framkommit därom skall något sägas om den svenska valuta- regleringens betydelse för värdepappershandeln. 5.7.2Den svenska valutaregleringen innebar kontroll av bland annat värdepappershandeln74 Den svenska valutapolitiken var vid tiden för inriktad mot att upprätthålla en tillräcklig och statligt kontrollerad reserv av betalningsmedel inom landet. En valutareglering infördes kort efter det att hade brutit ut. Därigenom begränsades rätten att föra betalningsmedel, fordringar och värdepapper över den svenska gränsen mot alla andra länder, inte endast i förhållande till där clearingavtalet med- förde att det inte fanns något behov av att föra över betalningsmedel. Syftet med valutareglerna var i första hand att säkra möjligheten att med användbara betalningsmedel finansiera import av nödvändiga varor till Sverige.75 Mot slutet av kriget ökade risken för kapitalflykt från utlandet till , vilket ansågs vara riskabelt för stabiliteten i den svenska kronans värde. Valutaregleringen utvidgades då till att omfatta även inflöde av kapital. Valutaregleringen baserades på valutalagen, som antogs och trädde i kraft i juni 1939.76 Enligt valutalagen kunde regeringen77 vid krig eller krigsfara eller vid andra utomordentliga förhållanden som berodde på 73Svarsskrivelse från Aalders till kommissionen (kommissionens dnr 200/98). 74Se, förutom nedan nämnt offenligt tryck, , Valutaregleringen : En kommentar till valutalagen och valutaförordningen, 1955, Lemkin samt , s. 111 ff. 75Av en PM av vice riksbankschefen angående Valutakontorets hittillsvarande verksamhet, arkiv F1A:71 (även bilagd , Rapport om återköp etc. dnr 95/97), framgår att valutaregleringen, trots uttalanden om att den inte skulle fungera som medel för att reglera utrikeshandeln, faktiskt kom att användas för att begränsa import av lyxvaror efter ockupationen av och . 76SFS 1939:250, prop. 1939:290, rskr. krig förordna om olika slags begränsningar av betalningsflödet. Så skedde också formellt genom valutaförordningen, som utfärdades och trädde i kraft den 25 februari 1940.78 dess- förinnan hade bankerna frivilligt förbundit sig att iaktta motsvarande bestämmelser i syfte att slå vakt om landets valutareserv och i görligaste mån motverka de ansatser till kapitalflykt som efter krigs- utbrottet må hava trätt i dagen.79 Införandet av valutaregleringen ansågs vara en för det svenska affärslivet mycket ingripande åtgärd. Det befarades bli svårt att efter krigstiden återgå till en oreglerad valutamarknad. Lagen kom också att få fortsatt giltighet ända in . Valutaregleringen gav en central roll åt Valutakontoret, som var en självständig myndighet under regeringen men administrerades inom , som stod och står under kontroll. För utförsel från av betalningsmedel, fordringsbevis samt värdepapper som aktier och obligationer krävdes särskilt tillstånd från Valutakontoret. Även införsel till av svenska betalningsmedel och fordringsbevis krävde Valutakontorets tillstånd. Den som bodde i och hade anspråk på betalning från utlandet omfattades av förbud att medge onormalt lång betalningstid eller att godta betalning med annat än sedvanliga betalningsmedel. Vidare var det förbjudet att i kringgående syfte avtala med någon ekonomiskt närstående i utlandet om försäljning till lägre pris eller köp till högre pris än som i allmänhet gällde. Valutaregleringen innebar även viss uppgiftsskyldighet för alla som var bosatta i . Om Valutakontoret så kungjorde var man skyldig att lämna uppgift om sitt innehav av utländska betalningsmedel, utländska fordringar och utländska värdepapper, om tillgångar som man hade i utlandet, om guld och guldmynt som man förvarade i samt om skulder som man hade till utlandet. Deklarationsskyldighet påbjöds 1939, 1940, 1943 och 1945. Den kungörelse som utfärdades gällde alla som var fast bosatta i landet samt företag med huvudkontor eller styrelsesäte här. Kungörelsen stadgade skyldighet att, på sätt närmare bestämde, lämna uppgifter enligt vad som be- skrivits ovan med avseende på förhållandena . Valutakontorets kungörelse 1940 innebar skyldighet att till Valuta- kontoret lämna uppgift avseende förhållandena 78SFS 1940:97, prop. 1940:78, rskr. 1940:60, senare ändringar SFS 1940:614, 1941:244 och 1944:693, prop. 1944:252, rskr. 1944:356, samt SFS 1945:16. rapport till kommissionen om banketik i , . SOU 1999:20 Affärsverksamhet 205 angående ägda utländska sedlar, skiljemynt, värdepapper, checkar och penninganvisningar samt tillgångar i och skulder till utlandet. Skyldigheten träffade alla som var bosatta i samt företag med styrelse eller huvudkontor i landet. Upp- gifterna skulle lämnas på särskilda deklarationsblanketter. Tillgångar och skulder med sammanlagt värde behövde inte deklareras. Detsamma gällde sedlar och skiljemynt med lägre värde än . Den kungörelse som avsåg utgången av 1943 var likartad. Kungörelsen avsåg läget vid utgången av 1944 och omfattade guldmynt och oarbetat guld inom såväl som utom , utländska sedlar inom och utom , fordringar på grund av varuförsäljning till någon i utlandet, skulder till någon i utlandet samt förpliktelser på grund av förvaring här i riket eller utomlands åt någon i utlandet bosatt av guldmynt, oarbetat guld och arbeten av guld, betalningsmedel, fordringsbevis samt värdepapper. hade möjlighet att rekvirera utländska betalningsmedel och fordringar. Den som var bosatt i kunde på så sätt bli skyldig att mot ersättning överlåta sina utländska tillgångar till . Möjligheten utnyttjades aldrig . skärptes valutareglerna så att tjänstemän vid Valutakontoret kunde få öppna och granska post till eller från utlandet. Ändringen gjordes på begäran av Valutakontoret, som sade sig ha fått veta att valutareglerna i relativt stor utsträckning kringgicks genom att brev med betalningsmedel, värdepapper och fordringsbevis postades eller genom att det kom försändelser från utlandet med införselförbjudna värden.81 Per gjordes ytterligare en skärpning, i det uttalade syftet att hindra en befarad kapitalinströmning till . Tilläggen innebar att Valutakontorets tillstånd krävdes för införsel av alla betalningsmedel och fordringsbevis, inte längre endast för svenska sådana. Vidare krävdes fr.o.m. då tillstånd för varje direkt eller indirekt mottagande av betalning från utlandet. Lån från utlandet fick inte tas upp utan tillstånd, annat än när krediten ingick i ett för branschen normalt köpeavtal eller liknande. Inte bara osedvanliga betalnings- anstånd utan också osedvanliga betalningsdröjsmål blev nu i princip otillåtna. Slutligen utsträcktes den ovan beskrivna uppgiftsskyldigheten till att omfatta alla som uppehöll sig i , dvs. alla valuta- inlänningar. 80SFS 1939:933, 1940:1064, 1943:935 och 1945:21. Valutadeklarationerna finns bevarade i Valutakontorets arkiv, serie E1, 528 volymer. 81Försändelser som skett i strid med lagen kunde beslagtas. Som framgått av avsnitt 4.4.1 finns ett antal sådana beslag ännu kvar hos . 5.7.3Riksbanken övertog obligationer som ett led i handelsutbytet med Kommissionen har funnit att från mottog svenska statsobligationer. Likviden för dessa användes som betalning för trävaruexport till . Detta land var ockuperat av Nazityskland. Frågan har ställts om värdepapperen i fråga, eller en del av dem, var sådana som konfiskerats från judar. På kommissionens uppdrag har omständigheterna kring transak- tionerna utretts av f.d. biträdande professorn . Den följande framställningen grundas i huvudsak på vad som framkommit genom hans rapporter till kommissionen.82 Köpen aktualiserades , i samband med de förhandlingar som då fördes mellan den svenska delegationen för handelsavtalet med och dess tyska motsvarighet. Från svensk sida undrade man hur utbytet med skulle komma att ordnas efter den ockupation som skett. Det fanns ett svenskt intresse för att sälja trävaror till . När tyskarna ifrågasatte hur en sådan svensk export skulle kunna betalas pekade man från den svenska delegationen på att det fanns stora innehav av svenska obligationer i . sammanställde Valutakontoret en lista över tillgångar och skulder i förhållande till . I riksbankschefen minnesanteckningar avseende finns noterat att utrikesrådet talat med både pappers- och cellulosaföreningarna om export mot svenska värde- papper. Vill ha det i organiserad form betr , antecknar . blev frågan aktuell igen i de svensk-tyska handels- förhandlingarna. Den svenska sidan väntade sig att få en förteckning över vilka av de svenska värdepapperen i som skulle kunna säljas för att finansiera import från . Om affären skulle bli av var det, mot bakgrund av de svenska valutareglerna och valuta- politiken, klart att det var som skulle stå som köpare. I finns en av ombesörjd uppteckning av noteringar från ett samtal mellan honom själv, finansminister , handelsminister , stats- sekreteraren i samt utrikesrådet 82 Se för det fortsatta , Rapport om återköp av svenska statsobligationer från , Rapport om nazitidens återköp från av utländska, främst tyska, statsobligationer, och från utlandet till av svenska värdepapper samt Tillägg till dito (samtliga under kommissionens dnr 95/97). Därav framgår att den tänkta affären omfattade sammanlagt samt att man enats om att skulle stå som köpare och att utländska kurser skulle tillämpas. Vidare har följande noterats. Då tyskarna redan inköpt de svenska värdepapperen skulle underhandlingarna äga rum direkt med tyskarna. I annat fall skulle man komma överens om inköp i . Anteckningen är svår att tolka och bygger möjligen på ett missförstånd. UD:s handelsavdelning tillställde beskickningen i förteckningar över svenska finansiella fordringar och skulder gentemot respektive . Förteckningarna var grundade på valutadeklarationer som tidigare hade kommit in till . Enligt en inom UD upprättad promemoria var finansiella fordringar och skulder gentemot 18 respektive , medan fordringarna på uppgick till och skulderna dit till . En annan samtida UD-promemoria innehåller påståendet att förslaget om realisering av svenska obligationer för inköp av varor hade väckts från holländsk sida. Först , efter påstötningar från svensk sida, lämnade den tyske förhandlaren en förteckning över säljbara värdepapper till handelsrådet Vinell vid den svenska beskickningen i . Listan omfattade främst svenska statsobligationer, men också en del svenska aktier. Vinell skrev i en rapport hem till UD att redogjort för att holländska vederbörande önskade utnyttja hela likviden för värdepapperen till ytterligare köp av svenska trävaror. Vidare meddelade Vinell att listan enligt inte var bindande eftersom man noga ville tänka sig för innan man godkände en åter- försäljning av svenska aktier. Inte heller förelåg vederbörande myndig- heters slutliga godkännande av försäljningen. Särskilt tycktes det, skrev Vinell , gälla att inhämta holländskt (det tyska rikskommis- sariatets i ?) Ett dokument som torde vara en avskrift av förteckning har återfunnits i . Den inleds med orden Es ist in Aussicht genommen, zunächst folgende, im befind- liche schwedische Wertpapiere für die Bezahlung schwedischer Holz- lieferungen zu verwenden. Härefter följer själva förteckningen, som upptar värdepapperens beteckningar och deras nominella värden i svenska kr. Det sammanlagda nominella värdet är , varav hänför sig till statslån och resten utgörs av små poster privata obligationer. fördes diskussioner om prissättningen av värdepapperen vid ett nytt sammanträde mellan Wigforss, , , och . Den senare meddelade då att underhandlingarna om trävaruaffärer med mot likvid i svenska värdehandlingar nu hade kommit så långt att det gällde att ta ställning till om var villig att köpa de erbjudna obligationerna till nu gällande kurser, dvs. pari83 för den övervägande delen av statsobligationerna och i övrigt dagskurserna. frågade om det inte var möjligt med lägre kurser, men och förklarade då att det var uteslutet. Det var antingen ja eller nej som gällde. Samtalet avslutades, enligt vad nedtecknade i efterhand, med att finans- och handelsministrarna hemställde att skulle betala pari för obligationerna. I sina minnesanteckningar avseende antecknade att det varit statsrådsberedning. Vidare noterade han följande. Obl i 2 à 3 milj till Inbet på särsk konto för trävaror + frakt till vill ha dagskurser. Dagen därpå, , antecknar : PM till om köpet från av sv obl. I sin promemoria till dagen efter sammanträdet skrev att kunde överta de i den tyska förteckningen upptagna obligationerna eller åtminstone flertalet av dem. hemställde han att vid det slutliga resonemanget med skulle försöka pressa kurserna till i stället för 100.