sou · GNB3113d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Till detta skall dessutom läggas det dystra för- hållandet att valdeltagandet minskade mest bland resurssvaga grup- per i socialt och politiskt marginaliserade miljöer (1998). Då röstning är den mest jämlika formen av politiskt deltagande är det särskilt alarmerande att allt fler, sannolikt av en lång rad olika skäl, upplever valhandlingen som mindre meningsfull (m.fl. 1998:52). I den representativa demokratin är röstning den väg som erbjuds medborgarna när de vill påverka politiken. I politiken är vi framför allt väljare. Andra former av politiskt deltagande spelar en under- ordnad roll. Att exempelvis inte folkomröstningar eller brukarin- flytande, som från och till diskuterats som komplement till en allt- mer förstelnad representativ demokrati, kommit att prövas mer i ett läge då man från politiskt håll vill ge medborgarna en större delak- tighet, är i sammanhanget illustrativt. Demokrati på svenska är alltså nästan uteslutande representativ demokrati; en styrelse av och ge- nom partierna. Signifikativt för vår extremt particentrerade styrel- seform är att då de styrande, i någorlunda konsensus, försökt att vitalisera demokratin har detta skett genom en förändring av val- systemet så att det vid sidan av partivalet också skall finnas möjlig- het att avge en särskild personröst. Men förändringen är blygsam. Partiernas överhöghet får inte undergrävas. Efter det rekordlåga deltagandet i de båda senaste valen – val till riksdag, landsting och kommuner och val till – har röster höjts i svensk de- batt om att det nu kan finnas anledning att överväga ett införande av röstplikt. En sådan existerar i några europeiska demokratier (Bel- gien, och ) i vilka valdeltagandet är klart högre än i de länder där röstningen är frivillig. Något starkt stöd tycks ännu inte finnas för ett sådant obligatorium. För många framstår röstplikt som ett väsensfrämmande inslag i en demokrati. Rösträtten är just en rättighet och kännetecknande för en sådan är att man som medborgare har den alldeles oberoende av vilka konsekvenser den ger upphov till. På samma sätt som det är en medborgerlig rättighet att kunna rösta bör det – kan man utifrån en liberal ar- gumentationslinje hävda – vara en medborgerlig rättighet att slippa delta. Även ur ett nyttoperspektiv kan starka invändningar framfö- ras. Att en obligatorisk röstning skulle bidra till att stärka medbor- garnas demokratiska värderingar är således högst tveksamt – skulle religiositeten öka om det blev obligatoriskt med ett antal kyrkobe- sök ? En argumentation för röstplikt skulle dock kunna ta sin utgångs- punkt i det förhållandet att rösträtten är den mest jämlika formen av politiskt deltagande och att just det sviktande intresset för att delta i valen bland resurssvaga grupper, i detta perspektiv, framstår som särskilt olyckligt. Om valdeltagandet fortsätter att sjunka på ett dra- matiskt sätt, och det därtill blir så att de klassklyftor som är tydliga vad gäller röstningsbenägenhet accentueras ytterligare, närmar sig det politiska systemets sjunkande legitimitet en kritisk gräns. En överhängande risk finns i ett sådant läge att stora, socialt och politiskt marginaliserade grupper upplever ett utanförskap som kan ge upphov till stora spänningar i samhället. Med röstplikt skulle den politiska jämlikheten öka. Möjligen skulle detta leda till ett minskat utanförskap i de grupper som hotas av ett sådant eller som upplever sig vara i maktens periferi. Vanmakt eller likgiltighet – eller både och? Vanmakten förklarar en del av det minskade engagemanget. Men den förklarar inte hela minskningen. Passiviteten är också kopplad till ointresse av ett helt annat slag. Ointresset är stundom så påfal- lande att man kan tala om politisk apati. Likgiltigheten eller snarare liknöjdheten är utbredd, även bland de medborgare som utnyttjar sin rösträtt. Att medborgarna inte ständigt besöker politiska möten eller åtar sig politiska uppdrag behöver alltså inte nödvändigtvis innebära att de vänder det politiska systemet ryggen i en mer fun- damental mening. Detta är viktigt att understryka. Vissa menar att passivitet är ett tecken på att medborgarna är nöjda med det politiska systemet. Hälsan tiger still: I stället för att engagera sig politiskt föredrar människor att satsa på sitt arbete, sin familj, på litterär förkovran eller svampplockning; de besöker hellre hundutställningar eller idrottsevenemang än går på politiska möten. Att betrakta detta som ett uttryck för demokratins kris framstår för anhängare av en – med avseende på frågan om participation – mer minimalistisk eller, om man så vill, realistisk, demokratikonception som en klar överdrift. Enligt vissa är det just avsaknaden av politiskt engagemang som kan ses som ett hälsotecken. Människor förutsätts engagera sig politiskt när de är missnöjda. Deltagare, undersåtar och utanförstående I tidigare amerikansk debatt betraktades ett högt valdeltagande i analogi med detta sätt att resonera som någonting oroväckande. Ett tecken på att missnöje och politisk överhettning förelåg. I ett klassiskt statsvetenskapligt arbete av och (1963) urskiljdes tre typer av medborgare med avse- ende på inställningen till politik. En kategori, som dominerade i de demokratiska industriländerna, var de deltagande medborgarna. De flesta av dessa var politiskt insatta, röstade i de allmänna valen, och hade förmåga att framföra krav gentemot de styrande. Om de så önskade. Med dagens måttstock och terminologi skulle lejonparten av dessa medborgare snarare kallats åskådardemokrater än deltagare. Inom såväl forskning som samhällsdebatt är ett aktivt och kontinu- erligt deltagande det ideal som eftersträvas och används som mått på demokratins vitalitet. Men en sådan utgångspunkt är naturligtvis baserad på vissa nor- mativa premisser: att demokrati är ett gemensamt och jämlikt styre av sådant som är gemensamt. Den finländske sociologen kritiserade den svenska för att den inom ramen för sin medborgarunder- sökning, när den mätte medborgerlig aktivitet, var så djupt rotad i en kollektivistisk föreställningsvärld att den inte ens bemödade sig att undersöka i vad mån en alternativ och mer individuellt baserad demokratikonception ägde empirisk bärighet. Det faktum att det endast var voice som undersöktes av , ansåg Allardt vara en avspegling av ett implicit medborgarideal i svensk demokratidebatt: den ideale medborgaren förväntas finna sig till rätta inom det existerande systemet. Detta är nämligen utformat så att det skall passa de allra flestas behov och önskemål. I den mån verksamheten inte uppskattas förväntas den missnöjde medborgaren engagera sig inom ramen för de påverkanskanaler systemet erbjuder. Exit-beteende, dvs. att lämna systemet, eller hota att göra detta, tänks helt enkelt ofta bort. diskussion om med- borgardygder visar också enligt Allardt att det i föreligger en enorm press på att vara medborgare (1989). Allardt framförde sin kritik 1989, i en kommentar till att Maktut- redningens rapport makt utgavs (m.fl. 1989). Den kan i två avseenden skärpas ytterligare. För det första noterar SNS Demokratiråd i den medborgarundersökning som utgjorde uppföljning hur exitbeteendet fördubblats . Men detta föranledde ingen djupare reflexion; rådets allmänna bedömning var att det politiska deltagandet sjunkit till en nivå som i vissa avseenden var att betrakta som alarmerande (m.fl. 1998: 62). Att deltagandet så tydligt ändrat karaktär tycks inte ha påverkat bedömningen nämnvärt. För det andra är det enligt många forskare och debattörer inte bara i situationer där missnöje uppkommer som medborgarna bör engagera sig, utan även mer reguljärt och fortlöpande. Även här kan ett exempel hämtas från en av de rapporter SNS Demokratiråd utgi- vit. Genom att dramatiskt öka antalet kommunala förtroendeupp- drag (från 40 000 till 150 000) så att skolor, daghem, vårdinrätt- ningar och andra kommunala institutioner skulle kunna styras av di- rektvalda fritidspolitiker skulle, menade SNS-statsvetarna, politi- kens segregering brytas, intresset för samhällsfrågor öka, förståelsen för demokratins arbetsmetod spridas och fördjupas och klyftan mellan politiker och väljare överbryggas. Den målsättning som eftersträvades var att hälften av medborgarna under sin livstid skulle ha erfarenhet av ett dylikt förtroendeuppdrag (Roth- stein m.fl. 1995:67 f.). En annan kategori i Almonds och Verbas indelning av medbor- gartyper kallades de undersåtliga. Förutom i länder där det rådde röstplikt deltog i regel inte dessa undersåtar i de val som ordnades. Undersåtarna var emellertid väl integrerade i samhället på så sätt att de respekterade lagar och visade stor benägenhet att rätta sig efter myndigheternas påbud. Undersåtarna var i kraftig dominans i de forna kommuniststaterna; av medborgarna i dessa länder beräknades tillhöra denna grupp. En tredje medborgarkategori utgjordes av de utanförstående, dvs. sådana personer som av olika skäl stod helt utanför det politiska systemet och i vissa fall endast var vagt medvetna om den centrala statsmaktens existens. Det handlade om analfabeter, invånare i av- lägsna perifera byar på landsbygden i , men också om exem- pelvis gamla kvinnor i en del industriländer som inte ansåg sig vara berörda av det politiska livet. I stället för att rösta gick de helt upp i den egna familjen. Almonds och Verbas tes var att demokratin tenderar att bli som mest stabil i länder där de tre medborgartyperna balanserar varandra. I den ideala politiska kulturen är medborgarna tillräckligt aktiva och informerade i politiken för att kunna artikulera sina åsikter till de styrande i samband med de regelbundet återkommande valen, men de är å andra sidan inte så engagerade att de aktivt motarbetar fattade beslut eller att de vägrar att godta dessa beslut. Genom att merparten av väljarna är passiva får de styrande ett visst handlings- utrymme; de får tid till eftertanke och behöver inte befinna sig under den typen av press som ger upphov till populism och oppor- tunism. En liknande tes har lanserats av (1970): Precis som ett affärsdrivande företag, för att fungera väl, måste ha såväl som loja kunder krävs det, för att demokratin skall fungera väl, att de politiska makthavarna har en väljarmarknad som inte en- bart består av välinformerade och intensivt engagerade väljare. Att en del av väljarkåren är alert framtvingar ett nödvändigt nytänk- ande, men inte i en sådan utsträckning att politikerna befinner sig under ständig press. Då försvinner möjligheten till eftertanke. Detta sätt att resonera har sedermera mött stark kritik. rå- der en nästan total konsensus om det demokratiska värdet av aktiva och välinformerade medborgare. Ideologiskt är bevekelsegrunderna av skiftande slag. Högerorienterade personer – liberaler såväl som kommunitära – bejakar individernas och de små enheternas roll i ett väl fungerande civilsamhälle; demokratin fungerar väl i den mån som individerna enskilt eller tillsammans med andra tar ansvar för den egna livssituationen och/eller den lokala gemenskapen. Vissa väns- terorienterade personer vurmar också för ett vitalt civilsamhälle. De ser i ett sådant grunden för den starka och verkligt genuina demo- kratin, där direktdemokratiska beslutsformer kan ges ett betydande utrymme (Premfors 1993:341). Men oavsett om man har vänster- eller högersympatier och oavsett om man förordar ett starkare civilsamhälle eller är en traditionell etatist, råder enighet om att kunskap och engagemang är nödvändigt för att demokratin skall Humankapitalet måste vara starkt, därom råder enighet. I synen på det sociala kapitalet går det däremot att upptäcka vissa dissonanser. I konsekvens med en av liberalismens grundpremisser är inte social interaktion någonting som på ett självklart sätt behöver vara entydigt positivt. I det avseendet skiljer sig en konsekvent utdragen liberal ståndpunkt från såväl en konservativ som en socia- listisk. Passiviteten beror på såväl missnöje med påverkansmöjligheterna som på en allmän liknöjdhet. Oroväckande många människor som är starkt kritiska till olika beslut och många som är missnöjda med sin situation avstår från att ens försöka påverka. Bland dessa individer finns alltså vanmakt. De anser inte att det tjänar någonting till att rösta eller att ta kontakt med någon politiker. De upplever sig inte bli sedda, lyssnade på, de anser inte att någon företräder eller representerar dem. De är, kort och gott, klientiserade i sitt förhåll- ningssätt till det politiska systemet. Undersåtar, skulle Almond och Verba säga. I vissa fall finns naturligtvis också ett utanförskap. Det tycks finns en växande andel i den svenska befolkningen som upple- ver sig vara politiskt och socialt marginaliserade. Det handlar om in- vandrare, om långtidsarbetslösa, lågutbildade och allmänt resurssva- ga individer. Denna kategori tycks alltså öka men även om man kan säga att det är en bedömningsfråga är den ännu inte så stor för att på allvar hota det politiska systemets stabilitet. Åtminstone inte inom över- skådlig tid. Men detta betyder självfallet inte att marginaliseringen är oproblematisk. Den överväldigande majoriteten svenskar motsvarar den första idealtypen i Almonds och Verbas kategoriindelning: deltagarna. De röstar, men är i övrigt politiskt passiva; de knorrar och beklagar sig över politikerna och förklarar sig i de tätt återkommande undersök- ningarna sakna förtroende för de styrande. Men inte värre än att de – åtminstone ännu så länge – går och röstar på de politiker de () säger sig misstro. Och de har höga förväntningar på det politiska systemet. Systemet förväntas lösa stora som små pro- blem, leverera välfärd och andra sociala nyttigheter. Man kan defi- nitivt säga, att för de allra flesta svenska medborgare är det hälsan som tiger still. Inställningen till politik präglas av svalhet och oin- tresse. i sådan grad att man kan tala om likgiltighet och apati. För anhängare av ett participatoriskt demokratiideal är detta en dyster slutsats. Å andra sidan är en sådan dysterhet inte något nytt under solen. Det stora idrottsintresset vid det oroade många vänsterdebattörer, visar journalisten (1999:407) i sin krönika om sekelskiften. Sportfåneriet ansågs vara till för den arbetslösa överklassens fettbekämpning. Att arbetarungdom före- drog idrott före politik förbryllade. Med stor misstänksamhet note- rades hur företag lämnade bidrag till idrottsföreningar. Det fanns en baktanke, hävdade de bekymrade vänsterdebattörerna. Ty idrotten betraktades som en meningslös förströelse, som ledde bort upp- märksamheten från den livsavgörande politiska klasskampen. Känns resonemanget igen? 1Denna uppsats baserar sig på data från ett ännu opublicerat manuskript, prelimi- närt betitlat Politikens meningslöshet – Om misstro, cynism och utanförskap. I detta manuskript analyseras med hjälp av ett drygt 100-tal djupintervjuer karaktären på den politikermisstro som satt sin prägel på den representativa demokratins förutsättningar i och i andra länder (1999). 2Endast efter att den s.k. presen- terade sitt huvudbetänkande (SOU 1996:162) tillsattes den utredning inom vars ram denna uppsats utarbetats. val tillsattes en särskild demokrati- minister. Allardt, E. (1989) Diskussionslägg om med- borgarundersökning. Statsvetenskaplig , nr 2 Almond, A. & Verba, S. (1963) The Civic Culture: Political Attitudes and Democracy in Five Nations. Barber, B. (1984) Strong Democracy. (1998) Om Televisionen. & , T. (1997) Partier och organisationer. Caney, S. (1992) Liberalism and Communitarianism: A Miscon- ceived Debate, Political Studies. (1999) Sekelskiften. En krönika om sex, makt och pengar. Elmbrant, B. (1997) Dom däruppe – dom där nere. Om demokratin i . & , T. Från medlemspartier till väljarpartier. På medborgarnas villkor. Bilaga till betänkande av (SOU 1996:162) Samtida demokratiteoretisk debatt, i Folkomröst- ningar och demokrati. Bilaga till folkomröstningsutredningens betänkande. , A. O. (1970) Exit, Voice, and Loyalty: Responses to Decline in Firms, Organizations, and States. Inglehart, R. (1997) Postmaterialist and the Erosion of Institutional Authority, i Nye Jr, J., Zelikow, P. & King, D. Why People Don´t Trust Government. (1997) Så gott som demokrati. Om demokratifrågan i EU-debatten. (1996) Brukare och klienter i välfärdsstaten. Om missnöje och påverkansmöjligheter inom barn- och äldreomsorg. (1998) Politikerförakt eller mogen misstro? (1999) Politikens meningslöshet – Om misstro, cynism och utanförskap. Nord, L. m.fl., (1998) Mitt i opinionen. Nord, L. (1999) När demokratin får börja om – Lokal politik och opinion efter de politiska affärerna i och . (1998) Analys av svenska riksdagsval. (1999) Demokratiopinioner. Panebianco, A. (1988) Political Parties: Organization and . (1991) Conclusion: Paths to Citizenship, i , U. & , M. ), The Frontiers of Citizenship. Pateman, C. (1970) Participation and Democratic Theory. , O. Estholm, A., , G. (1989) Medborgarnas makt. , , , J., Micheletti, M., , J. & , A. (1998) Demokrati och medborgarskap. Premfors, R. (1993) En postmodern demokrati?, i , B., , G., , B. (red.) En vänbok till . , B., , P., , J., Micheletti, M. & , O. (1995) Demokrati som dialog. (1987) The Theory of Democracy Revisited (1). Schein, H. Likgiltighetens demokrati. Moderna Tider, 1993, nr 1 Schumpeter, J. (1942) Capitalism, Socialism, and Democracy. Demokrati och makt i . På medborgarnas villkor – En demokratisk infra- struktur. Topf, R. (1995) Electoral Participation, i Klingemann, H-D. & , D. (eds.) Citizens and the State. Egenorganisering för stärkt medborgarskap och ökat inflytande Om alternativ till patient- och klientskap Det handlar inte bara om rösträtt... Vissa positioner och roller i samhället har av tradition låg status, och innebär i praktiken också kringskurna rättigheter och ett icke full- värdigt medborgarskap. Det är inte svårt att ge exempel på hur det medborgerliga inflytandet på olika sätt begränsats för människor med funktionshinder och för klienter inom socialvården. Och det gäller än , trots vällovliga reformer i demokratins och jämlik- hetens namn där det stadgas rätt till inflytande och självbestäm- mande. Låt mig som en utgångspunkt för den fortsatta diskussionen om försök att stärka svaga gruppers inflytande påminna om några förhållanden. Länge placerades människor som på något sätt avvek från sam- hällets normer på särskilda anstalter; på tukthus, dårhus, arbetsin- rättningar etc., och på modernare motsvarigheter med andra namn.1 Antalet människor som var intagna på institutioner nådde i sin kulmen så sent som . Att vara intagen på anstalt innebär ett slags fysisk och social uteslutning från sam- hället.2 Vad som skedde innanför institutionernas väggar var ofta mer eller mindre obekant för omvärlden, vilket ökade risken för övergrepp. Rättssäkerheten urholkades av begränsade möjligheter för de intagna att klaga och få rätt.3 Många fick dessutom hospitali- seringsskador som ett resultat av själva institutionsvistelsen, vilket gjorde dem dåligt rustade att möta samhället om och när de väl skrevs ut. EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE har många traditionella anstalter försvunnit och de förut ute- stängda skall liksom andra medborgare ha möjligheter att påverka sin situation och göras delaktiga i samhällsutvecklingen.4 Men alla människor har inte samma möjligheter att utöva inflytande eller att påverka sitt vardagsliv. Resurser som har visat sig vara betydelsefulla i sammanhanget är till exempel ekonomisk och social bastrygghet, viss grundutbildning och kunskaper om hur samhället fungerar.5 Medborgarinflytande kan också förutsätta mötesplatser och tillgång till sociala nätverk i form av arbetskamrater på en arbetsplats, vänner, studiekamrater, medlemskap i en förening etc. Många människor kan i praktiken vara utestängda från vitala delar av sam- hällslivet och står därför också utanför samhällsdialogen. Det gäller i synnerhet människor som har svårt att få arbete, människor med dålig ekonomi, och människor som dessutom har andra typer av handikapp. Innanförskap och verkliga påverkansmöjligheter av- görs i hög grad av sociala, kulturella och institutionella faktorer som lagstiftningens och välfärdssystemens utformning, dess konkreta tillämpning, samt den faktiska tillgången till (fullgoda) arbeten, bostäder och mötesplatser också för sårbara och ensamma män- niskor. Ett belysande exempel på allvarliga brister i samhällets stödin- satser förmedlades av i början av 1990-talet.6 Människor med långvariga psykiska sjukdomar hade i nästan alla av- seenden sämre levnadsförhållanden än andra grupper i samhället. De bodde sämre, hade mindre pengar, kortare utbildning, var i större utsträckning ensamboende, arbetslösa och de hade färre sociala kontakter och fritidssysselsättningar utanför hemmet. Sådana livs- villkor innebär naturligtvis också begränsade möjligheter att ut- veckla det självförtroende och den kompetens som krävs för att ut- öva självbestämmande och delta i politiska processer. Den sociala stigmatisering det än innebär att vara psykiskt sjuk eller bero- ende av sociala myndigheter gör det inte lättare. Problem att tillva- rata demokratiska rättigheter för klienter framgår bland annat av avhandling.7 Klienternas möjlig- heter begränsas av beroendeställningen gentemot relativt självstän- diga myndighetsrepresentanter med såväl kontrollerande som stöd- jande uppgifter. Många klienter känner inte till sina rättigheter och får inte ta del av beslutsunderlag som rör deras egna förhållanden. Det är dessutom ganska sällsynt att socialvårdsklienter organiserar sig för att kollektivt värna om sina rättigheter. Man kan utgå från att åtskilliga socialvårdsklienter och männi- skor med funktionshinder förmodligen inte ens känner sig berörda av det parlamentariska makt- och demokratiut- redningar. Inte heller av diskussionen om behovet av att förnya de- mokratin och att öka medborgarnas delaktighet och inflytande i samhället. En viktig fråga blir därmed hur man kan stärka resurs- svaga gruppers inflytande i samhället och hur man kan skapa gynn- samma förutsättningar för självbestämmande? I det följande disku- teras olika försök att på organisatorisk väg stärka utsatta gruppers inflytande och kontroll över sin livssituation. Det handlar om försök att demokratisera vården och om att upprätta relativt självständiga mikrodemokratier. Begreppet empowerment behandlas också. Vad betyder begreppet och hur kan det ges konkret innehåll? Avslutningsvis ges två exempel på nya arbetsmodeller inom rehabi- literingsområdet: och Basta Arbetskooperativ för människor med missbruksproblem. Båda dessa frivilligorganisationer bygger sin verksamhet på gemen- skap, arbete och brukarinflytande. Klientdemokrati – två traditioner Man kan urskilja två traditioner som båda inbegriper försök att på organisatorisk väg uppnå klientdemokrati. Den ena innebär försök att stärka patienters och klienters ställning genom att skapa demo- kratiska institutioner och rehabiliteringsmiljöer. Dessa försök har ofta initierats av reformatorer inom vården och skolväsendet. Den andra traditionen utgörs av klienters egna organisationer för inbör- des hjälp, erfarenhetsutbyte och socialpolitisk aktivitet. Betydelsefulla insatser för att stärka klienters och patienters ställ- ning i vården har gjorts inom ramen för den miljöterapeutiska rörel- sen. Denna rörelse har många olika förgreningar (inom såväl psy- kiatri, barn- och ungdomsvård som missbruksvård), men binds samman av en strävan att skapa en gemenskapsbefrämjande miljö, där gränser mellan personal och klienter bryts ner och där demo- kratiträning utgör ett viktigt led i själva vården eller rehabilite- ringen.8 Ett tidigt exempel var försöken att med amerikanska konstitutionen som modell skapa små idealsam- hällen i miniatyr – så kallade Junior Republics – för ungdomar med sociala problem. vidareutvecklade idéerna i sitt i där ungdomarna kallades för EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE