sou · GNB364 · 2000-01-01 00:00:00 — Måttet på stödet för nationen bygger på två något fyrkantiga frågor om hur stolt man är att vara medborgare i sitt land respektive om man är villig att slåss för sitt land om det blir krig. som gjort analysen och är medveten om problemet hoppas att hans mått skall denote a benign form of patriotism and not necessarily carry a patho- logical connotation (Klingemann 1999:39). Den skala som skapas utifrån de två frågorna visar på ett medelstöd för nationen på 68 för de 38 undersökta länderna. De nordiska länderna, liksom , hamnar klart över medel med värden kring 80 (85). Lägst placerar sig (36) och (18), två länder som fort- farande brottas med ett negativt arv efter . Ny- gamla länder som , och de baltiska staterna hamnar under medel kring 60, medan ett urgammalt land som placerar sig högt med ett värde på hela 84. Värdena har inte för- ändrats på något entydigt sätt . Vissa länder upp- visar ett något ökande stöd (t.ex. ) medan andra uppvisar sjunkande stöd (t.ex. de baltiska staterna). Slutsatsen som dras är att stödet för nationen i genomsnitt är relativt starkt och inte minskande – in the countries under comparison there has been no consistent decline over time in support for the political community at national level. (1999:16). Globaliseringen må hota nationalstaterna men än så länge tycks alltså inte det folk- liga opinionsstödet för nationen ha försvagats. Nota bene, om vi kan tro på resultaten från World Values Survey och dess fyrkantiga intervjufrågor. Nästa nivå gäller det principiella stödet för den politiska demo- kratin som sådan; alltså stödet för demokratiskt styre som ett ideal eller som den bästa formen av styre. Ånyo är intervjufrågorna i World Values Survey grovt tillhuggna. Respondenterna har fått uppge i vad mån de instämmer i påståenden som att democracy is the best form of government respektive democracy is a good way of governing. I de flest länder hamnade andelen personer som svarade klart instämmande på den skala som skapades på ; placerade sig bland de högsta på , något högre än på . Ett enda land erhöll ett medel- värde . Det landet var med . Ett svagt samband mellan stödet för demokrati som bästa styrform och hur länge ett land varit en demokrati kunde iakttas (Klingemann 1999:46). Stödet var starkast i de gamla etablerade demokratierna i väst (medeltal ) och svagast i de allra nyaste demokratierna (medeltal ). drar slutsat- sen: there are few grounds for concern about the widespread adherence to the principle of democratic values, measured at this abstract level, in the countries under comparison If not the end of history this seems to represent the triumph of liberal democracy against any ideological alternative form of govern- ment. (1999:17). Rakare uttryckt, principen om demokrati som den bästa styrformen, har ett mycket starkt opinionsstöd i alla undersökta länder utom . Stödet är speciellt starkt i de länder som har längst erfarenhet av politisk demokrati, dvs. i de etablerade demokratierna i västvärlden. Ett bättre betyg kan knappast tänkas för demokratin som princip. Nöjd med hur demokratin fungerar? När vi kommer till den tredje legitimitetsnivån börjar vi närma oss mer konkreta fenomen. Frågan gäller nu hur medborgarna upp- fattar att demokratin fungerar de facto. Det centrala analysred- skapet är en intervjufråga som funnits med i opinionsmätningar, i den så kallade Eurobarometern, ända . Frågan gäller hur nöjd man är med det sätt på vilket demokratin fungerar i det egna landet. har frågan också funnits med i den variant av Eurobarometern som genomförts i central- och , liksom i Latinobarometern i . Tidseriedata från Eurobarometern visar på en stor stabilitet med i genomsnitt kring av EU-medborgarna som förklarar sig nöjda med hur demokratin fungerar i sina egna länder (, Guidorossi, Graden av nöjdhet med hur den nationella demokratin fungerar varierar däremot markant mellan olika länder. Högst i mätningen ligger två nordiska länder, nämligen och med strax av befolkningen som uppger sig vara nöjda med hur demokratin fungerar. Andra EU-länder med resultat över medel är och nöjda (i f.d. var andelen nöjda lägre, ). Lägst av EU-länderna kommer nöjda, följt av på och och kring . uppvisade 1995 värdet nöjda, strax under medeltalet för hela EU. mätningar har dock visat på en upp- gång för andelen nöjda i . I enkätstudier har andelen personer som förklarar sig nöjda med hur svensk demokrati fungerar ökat från 1995, 1998 (enkätundersökningar ger en något lägre andel nöjda, se 1997:340). valundersökning uppgick andelen nöjda med hur svensk demokrati fungerar till . Även i Eurobarometern har andelen svenskar nöjda med hur den nationella demokratin fungerar ökat från (Eurobarometern 49 1998). Resultaten för de nya demokratierna i och i Latin- visar på lägre grader av nöjdhet med hur demokratin fungerar. I var snittet nöjda 1996, med riktiga bottennoteringar på mellan i och . (nöjda) och (41) uppvisade relativt goda siffror strax under EU:s medeltal. I var graden av nöjdhet med hur demokratin fungerade ännu lägre än i . Genomsnittet nöjda var i Latino- barometer 1996. De flesta länder låg nära medeltalet med som en klar positiv avvikare med nöjda och och som lika klara negativa avvikare med nöjda (Klingemann 1999: 50). Huvud- slutsatsen av såväl de europeiska som de sydamerikanska ana- lyserna är att graden av nöjdhet med hur den nationella demokratin fungera varierar mycket starkt mellan olika länder men att någon entydigt nedåtgående trend inte kan iakttas. Ett viktigt resultat är att graden av nöjdhet tenderar att vara störst i länder med en lång erfarenhet av demokrati. Det hade varit mer oroande om det varit tvärtom – att graden av nöjdhet med hur demokratin fungerar hade varit lägst i länder med mest erfarenhet av demokratiskt styre. Men var det inte så. Lång demokratisk erfarenhet var förknippad med fler nöjda medborgare. Förtroende för samhällets institutioner har resultaten sett rätt bra ut, åtminstone för de etablerade demokratierna i väst. När vi nu kommer in på förtroende och stöd till samhällets och demokratins kärninstitutioner bleknar dock bilden. I upptäcktes den nedåtgående trenden först. För- troendet för de flesta samhälleliga institutioner sjönk, allt ifrån banker och storföretag till rättsväsende och kongressen (Lipset and 1983). Data från World Values Survey visar att ut- vecklingen kan iakttas i de flesta länder. Ett index byggt på förtro- endesiffror för försvaret, rättsväsendet, polisen, parlamentet och den offentliga förvaltningen visade på en minskande trend i fjorton etablerade västdemokratier , däribland i och i , men inte i (1999:68). Resultaten för hur förtroendet för parlamenten utvecklas visar också på en nedgång i de flest länder, mest drama- tiskt i många östeuropeiska länder, t.ex. minus i . Bland västländerna uppvisade den klaraste ned- gången med minus . riksdag tappade också i förtroende, men endast med minus . Absolut sett uppvisade ett relativt gott resultat som uttryckte ett mycket eller ganska stort förtroende för . Det placerade på fjärde plats bland 21 länder, klart före länder som (37), (33) ,(30) och (29). Men också klart efter (69) som toppade listan och som dessutom uppvisade en positiv förtroendeutveck- ling (). Det var endast i två länder som en majoritet angav ett mycket eller ganska stort förtroende för parla- mentet (och ). I alla övriga länder var det färre än som gav ett positivt förtroendestöd till det natio- nella parlamentet. Om vi ser mer detaljerat på utvecklingen i blir inte bilden fullt så mörk och entydig. årliga mätningar visar inte på en nedgång för förtroendet för alla samhällsinstitu- tioner . Inga institutioner kan visa på en uppåtgående förtroendetrend, men flera institutioner har inte tappat i förtroende. De som har förlorat mest i förtroende är de politiska institutionerna (riksdag och regering), facket och banker- na. Förtroendet för bankerna sjönk som en sten under bankkrisen . En upphämtningen pågår men den går segt. Andra institutioner som också uppvisar en negativ trend, även om kurvorna svänger lite fram och tillbaka, är sjukvården, polisen, och försvaret. Alla tre, liksom , har framförallt tappat i förtroende . tillbaka till 1980-talet har inte förlorat i förtroende. Nivåen har varit ungefär den- samma. Andra institutioner som också kan uppvisa en i huvudsak stabil förtroendenivå är massmedia (radio/TV och dagspress) och storföretagen. Många institutioner som vi endast mätt uppvisar också stabila värden, som t.ex. de höga siffrorna för kungahuset och universiteten/högskolorna. Domstolarna och har dock gått ned något i förtroende (och 1999, 1999b). Nivåmässigt tenderar de politiska institutionerna att ligga lägst – ofta med fler personer som utrycker brist på förtroende än som uttrycker förtroende. Kommunstyrelserna ligger lägre än rege- ringen och , men än lägre ligger de politiska partierna. Allra lägst hamnar dock två andra politiska institutioner, nämligen och . I SOM–studien sen- såg förtroendeligans botten ut på följande sätt (måttet är balanssiffror som anger andelen positiva förtroendesvar minus andelen negativa): -43, -39, de politiska partierna -34, de fackliga organisationerna -20, kom- munstyrelserna –11, regeringen –5 och +1. För övriga institutioner är det oftast fler personer som uttalar förtroende än som tar avstånd. Sjukvården som var den institution som upp- visade högst förtroende i hade ett värde på hela +60, universitet/högskolor hade +50 medan radio/tv och kunga- huset hade +46. Det går alltså inte att svepande tala om att alla etablerade insti- tutioner tappar i förtroende. Många samhällsinstitutioner åtnjuter fortfarande ett högt förtroende utan att uppvisa några försvag- ningstendenser. Det minskande förtroendet är i huvudsak ett poli- tiskt problem. Det är i första hand förtroendet för centrala institu- tioner inom den politiska demokratin som försvagas. Mest bekym- mersamt är det för de politiska partierna – partidemokratins kärna. Försvagningen av partiernas ställning märks mycket tydligt om man ser på väljarnas känslomässiga partianknytning. Graden av partiidentifikation sjunker. Andelen väljare som uppfattar sig som starkt eller svagt övertygade anhängare av något parti minskar i de flest västerländska demokratier. /70-1990/95 minskade graden av partiidentifikation i sjutton av nitton studera- de västdemokratier (1999:66). var ett av de länder där nedgången var mest markerad. Andelen övertygade partian- hängare i har minskat från 1998. Nedgången är lika påtaglig när det gäller de mest övertygade anhängarna – från 39 starkt partiidentifierade väljare 1968 till 1998. Minskningen blir än tydligare om vi jäm- för med läget då andelen starkt övertygade partian- hängare höll sig kring (och 1995:66- 67). I och har graden av partiidentifikation svängt upp och ned men den långsiktiga trenden har varit negativ precis som i de flesta länder. I har andelen övertygade partianhängare minskat från 1994. Motsvarande siffror i är en nedgång från 1993 (and 1997, Listhaug 1997). I , där den längsta tidsserien finns, har andelen partiidenti- fierade väljare minskat från 1952 till strax . Andelen starkt övertygade partianhängare har också minskat i , från 1952, över som lägst , till något . Andelen starkt partiidentifierade ameri- kanska väljare har alltså ökat något, inte minskat, . En av orsakerna är att amerikanska folket uppfattar ett tydligare politiskt avstånd mellan republikaner och demokrater än tidigare (Wattenberg 1990:145). I har utvecklingen gått åt motsatt håll. Väljarna uppfattar ett minskande ideologiskt avstånd mellan partierna på den centrala vänster-högerdimensionen. Väljar- na uppfattar t.ex. att vänster-högeravståndet mellan socialdemo- kraterna och på en tiogradig skala minskat från 6.0 1979 till 5.3 1998 (och 1995:60). Partidemo- kratin fungerar bäst när partierna presenterar väljarna klara alterna- tiv; inom rimliga gränser naturligtvis, men dock klara alternativ. Den nedåtgående trenden för partiidentifikationen är ett illa- varslande tecken för partidemokratin. Ett hoppfullt resultat mitt i allt mörker är dock att graden av partiidentifikation uppvisar en mycket tydlig elektoral cykel. De årliga SOM-mätningarna visar mycket tydligt att väljarnas partiövertygelse är högre under valår än mellan valen. Detsamma gäller också förtroendet för olika politiska institutioner, som t.ex. . Valen är alltså ett posi- tivt förtroendeskapande fenomen. De tenderar inte bara att öka människors intresse och engagemang; de leder också till att männi- skors förtroende ökar för de centrala politiska aktörerna (och 1999). Det kanske inte är så lyckat att ha val så sällan som har. är ett av de länder i hela västvärlden som minst ofta ger medborgarna chansen att gå till val. Det är viktigt att stryka under att den trendmässiga nedgången i partiidentifikationen indikerar en partikris, inte nödvändigtvis en politikkris. Väljarnas förtroende för partierna har minskat, men det har inte inneburit att intresset för politik har dragits med i fallet. Valundersökningarnas analyser av väljarnas subjektiva intresse för politik visar tvärtom på en klar ökning . Andelen personer som förklarade sig vara mycket eller ganska intresserade av politik höll sig krig . Vid de senaste valen 1994 och 1998 hade den andelen stigit till (och 1995:169). Politik- intresset har stigit som partiintresset minskat. Om vi kombinerar politiskt intresse och partiidentifikation får vi fram fyra väljargrupper vars storlek kan säga mycket om parti- demokratins framtid. (1977:272) har döpt grupperna till partiaktiva (intresserade av politik och parti- identifierade), fribytare (intresserade av politik men utan parti- identifikation), vaneröstare (ej politiskt intresserade men parti- identifierade) och passiva (varken politiskt intresserade eller parti- identifierade). Följer vi gruppernas storlek visar det sig att ett stabilt partisystems kärnväljare – vaneröstarna och partiaktiva – minskar medan de mer lättrörliga fribytarna och den likaså lätt- rörliga gruppen passiva ökar. Andelen partiaktiva, den klassiska partidemokratins idealväljare, har minskat från 1998 som fribytarna, ett mer individualistiskt och direktdemokratiskt systems idealväljare, blivit fler – från 1998. Största gruppen 1998 var dock de passiva , en ökning från 1968. De passivas tillväxt kan ses som ett hot både mot den gamla parti- demokratin och mot den mer individualistiska demokrati som fribytarna eventuellt är ett förebud om. Partidemokratins förestående hädanfärd är dock knappast aktu- ell inom en överskådlig framtid. Därtill är stödet för partierna fort- farande för starkt och stödet för olika alternativa demokratiformer för outvecklat. Preliminära resultat från ett stort internationellt projekt kring opinionstöd för olika valsystem (The Comparative Study of 1999) visar att det principiella stödet för politiska partier är starkt i de flesta västdemokra- tier. Väljare i ett tjugofemtal länder har fått besvara frågan om politiska partier är nödvändiga för att det politiska systemet skall fungera Resultaten visar att klara majoriteter svarade ja (1 eller 2 på en femgradig skala) i länder som (), (), (), (76 pro- cent) och (). Partiernas nödvändighet var dock svagare förankrad i () och i vissa nya demokratier i som t.ex. (), () och (). Den mest konkreta förtroendenivån gäller stödet för olika poli- tiska aktörer. Större delen av de mätningar som finns på området gäller förtroende för politiker i allmänhet. De äldsta mätserierna startades i . För några andra länder finns mät- ningar tillbaka till 1960-talet (t.ex. och ), medan de flesta västländer inte kom igång med regelbundna studier förrän . De amerikanska undersökningarna visade på relativt höga förtroendenivåer som förblev in- takta till mitten av . Sedan inleddes en period med sjunkande politikerförtroende som varade fram till början av 1980- talet. Nedgången sammanföll i tiden med , student- revolten och följd av Nixons avgång. Som lägst var förtroendet under presidenttid. Under presidentperiod återställdes en del av förtroendet, för att åter sjunka under Bushs och Clintons perioder. Det senaste presidentvalet i 1996 förknippades med ett något ökande för- troende som sedan ånyo gått nedåt (Nye, Zelikow and King 1997). Mätningar med motsvarande intervjufrågor utanför visar också på en långsiktigt nedåtgående trend i de allra flesta länder; mycket påtagligt i länder som och , mindre tyd- ligt i länder som och (som uppvisade lägst för- troendesiffror under Glistruptiden ), och inte alls iakttagbart i , där tvärtom politikerförtroendet stigit (1999:64, 1999b:107). I instämde av svarspersonerna valundersökning i påståendet att De som sitter i riks- dagen och beslutar tar inte mycket hänsyn till vad vanligt folk tycker och tänker. i valet hade motsvarande siffra stigit till (och 1995:85- 87). I valundersökningarna ingår också en subjektiv fråga om graden av förtroende för svenska politiker. Även den visar på ett klart förtroendetapp för politiker i allmänhet. Andelen svenskar som uppger att de har ett mycket eller ganska litet för- troende för politiker har ökat från 1998. Den uppmätta formen av politikermisstro är inte förknippad med kunskap eller engagemang. Politikerföraktarna är inte mer politiskt kunniga och engagerade än andra. De tenderar tvärtom att vara mindre kunniga och engagerade. Resultaten tyder på att politi- ker har blivit ett nedsättande ord, ett slags skällsord, i svensk debatt. En gång i tiden var det hedrande att vara förtroendevald. Det är inte lika fint att vara politiker . Stöd för nationen och demokratin, mer tveksamt för partier och politiker Slutsatsen av den forskning som sammanfattas i Critical Citizens är att demokratin har ett starkt medborgarstöd när det gäller idealen och principerna. Nationalstaten som den huvudsakliga bäraren av demokratin har också ett starkt stöd i de flesta länder. På de mer konkreta planen minskar dock stödet och uppvisar en stor varia- tion mellan olika stater. När det gäller bedömningen av hur demo- kratin fungerar i den egna nationen kan ingen allmänt nedåtgående trend iakttas, men stödet är klart svagare i än i Nord- , och svagare i nya demokratier än i mer etablerade. När det gäller förtroendestödet för demokratins institutioner (t.ex. parla- mentet) och för demokratins centrala aktörer (t.ex. partier och politiker) blir bilden mörkare. Nedåtgående trender kan iakttas i de flesta länder och stödnivåerna är ofta klart lägre än för tjugo . Partiernas förtroendeställning bland medborgarna har helt klart försvagats i partidemokratierna. När forskarna i Critical Citizen försöker analysera de nedåt- gående förtroendekurvorna för partier och politiker diskuterar de i huvudsak fyra olika typer av förklaringar. Det försvagade civil- samhället (declining social trust), regeringars bristande förmåga att leverera efterfrågade godheter (failure of government perfor- mance), brister i de politiska systemens utformning (failure of constitutional design) och moderniserade värderingar (moderniza- tion and changing values). Tesen om att ett försvagat civilsamhälle skulle ligga bakom de ned- åtgående förtroendekurvorna får inget eller ett mycket svagt stöd. finner t.ex. att det endast är i man kan finna en negativ trend när det gäller i vilken utsträckning människor litar på varandra. I de flesta andra länder ökar den mellanmänskliga tilltron eller är stabil (1999:175). Det visas också att sambandet mellan tilltro människor mellan och politiskt förtroende för institutioner eller politiker är mycket svagt. Det är föga troligt att social tilltro är en viktig faktor bakom politiskt förtroende. Vidare visas att hypotetiska samband mellan föreningsaktivitet och social tillit likaså är mycket svagt, precis som sambandet mellan föreningsaktivitet och politiskt förtroende. Alla länkar i teori är för svaga för att bygga upp en stark teori. Resul- tat från svenska studier byggda på material från valundersök- ningarna och SOM-studierna pekar åt samma håll. Det ligger någonting i teori, men empiriskt sett är alla samband väldigt sköra (1999, 1996a). samman- fattar kanske något för drastiskt: In short, dashes cold water on social-capital theory and stresses that political trust seems to be more a product of political rather than social factors (1999a:22). Det politiska systemets leveransförmåga Tanken att en av de viktiga faktorerna bakom det minskande poli- tikerförtroendet är brister när det gäller det politiska systemets förmåga att leverera olika eftertraktade godheter får heller inte något starkare stöd av resultaten i Critical Citizen. Ursprungsidén var att människors förväntningar på politiken stigit i alla länder tillföljd av expansionen av den offentliga sektorn efter (Crozier m.fl. 1975). Och att den diskrepans mellan förväntan och förverkligande som uppstod ledde till ett tappat förtroende för den politiska sektorn. Det mest omdisku- terade området här är naturligtvis den ekonomiska utvecklingen. De resultat som presenteras i Critical Citizens pekar på vissa samband, men genomgående mycket svaga sådana: there was a modest yet consistent relationship between support for political institutions and subjective economic satisfaction, but institutional support seemed unaffected by objective indicators of economic performance. och vidare institutional confidence is not influenced by either recent levels of inflation and unemployment or recent changes in those conditions (1999a:22-23). och , som gjort en mer detaljerad studie av , och , konkluderar något annorlunda: failed government performance directly contributes to declining public support for government institutions and for politicians De bygger sin slutsats på ett någorlunda tydligt samband mellan budgetunderskott och politikerförtroende. Sambandet de finner är att stigande budgetunderskott har ett samband med sjunkande politikerförtroende (and Listhaug 1999:212). Andra studier byggda på svenska data tyder också på ett relativt klart samband mellan ekonomiska faktorer och förtroende. Det finns t.ex. en koppling på individnivå mellan bedömningar av den svenska ekonomins utveckling och förtroendet för . Människor som uppfattar en negativ utveckling för den svenska ekonomin tenderar att ha ett lägre förtroende för (korrelation på .25, 1999b:115). Det är nog för tidigt att fastslå att ekonomiska faktorer spelar en obetydlig roll bakom det minskande politikerförtroendet. Ekonomin spelar nog en roll, om än inte så viktig som många ekonomer tror. Politisk misstro har politiska orsaker Den inte särskilt djärva tanken att politisk misstro kan ha politiska orsaker får stöd i Critical Citizens, om än inte ett överväldigande starkt stöd. Som så ofta i samhällsvetenskapliga sammanhang, och kanske speciellt när det gäller något så diffust och svårmätt som opinionsstöd och förtroende, visar de empiriska mätningarna på relativt svaga och skakiga samband. En teori som ursprungligen formulerades av pekar på betydelsen av de politiska partiernas förtroendeskapande roll (1977:264). med det egna partiets insatser eller ståndpunkter färgar av sig på det allmänna förtroendet för politiker. Och tendensen till en ökad individualisering gör att fler och fler människor blir missnöjda med partiernas samlade åsiktpaket. Följden blir att partierna tappar stöd och att den allmänna politikermisstron tilltar. Resultat från valundersökningarna visar för alla partier att väljare med ett relativt långt vänster-högeravstånd till det egna partiet och väljare som bedömer det egna partiets sakfrågepolitik mindre positivt genom- gående tenderar att hysa en högre grad av allmän politikermisstro (1999b:117). Frustration över det egna partiet genera- liseras till ett minskat förtroende för partier och politik i allmän- het. Andra politiska samband som också är relativt starka är kopp- lingen mellan politisk misstro och bedömningar av regeringen respektive av den förda politikens resultat.