sou · GNB3108 · 2000-01-01 00:00:00 — Utredningen menar dock att det ankommer på , och att anordna utbildning och fort- bildning för sina respektive personalkategorier. När det gäller social- tjänstens personal anser utredningen att och bör se till att lämplig ut- och fortbildning finns tillgänglig. Utredningen anser också att det kan vara värdefullt och även rationellt om i vart fall vissa utbildningsinsatser samordnas. Nedan kommer utredningen att närmare gå in på specialiseringen inom de olika myndigheterna. Ser man till enkätsvaren från polisen synes bestämmelsen om att det skall vara särskilt lämpade polismän som leder förundersökningen ofta tillämpas genom att lämpligheten bedöms i samband med rekrytering och tjänstetillsättning. Utredningen anser att det är värdefullt att de polismän Utredningens överväganden och förslag 119 som handlägger ungdomsmål är lämpade för uppgiften. Polismännen har en mycket direkt kontakt med de unga lagöverträdarna och det är väsentligt inte minst för brottsutredningen att denna kontakt blir så god som möjligt. Det är även väsentligt att handläggningen av ungdomsmål är koncentrerad till vissa polismän bl.a. för att underlätta samarbetet med andra myndigheter. När det gäller åklagarna framgår det inte av enkätsvaren om det görs någon lämplighetsbedömning när ungdomsåklagarna utses. Flera kam- mare har också anfört att bestämmelsen inte tillämpas eller att alla åklagare är lika lämpade. Enligt utredningens mening framstår inte behovet av ett lämplighetskrav som lika starkt när det gäller åklagarna som beträffande polismännen. Åklagarna har i många fall inte lika omfattande kontakter med den unge som vad polisen har. Det är emellertid enligt utredningens mening viktigt att handläggningen av ungdomsmål är koncentrerad till vissa åklagare, inte minst för att samarbetet mellan de berörda myndigheterna skall fungera på ett bra sätt. Vidare kan åklagarna i egenskap av förundersökningsledare i vart fall i vissa mål ha en relativt omfattande kontakt med ungdomarna. Detta gäller även i de fall de skall delge beslut om åtalsunderlåtelse eller strafföreläggande. Utredningen menar därför att lämplighetskravet i 2 § första stycket LUL bör kvarstå. För domstolarnas del har specialiseringen inneburit dels att det skall vara särskilt lämpade domare som handlägger ungdomsmål rörande brott med fängelse i straffskalan, dels att dessa mål skall fördelas på en eller flera särskilda rotlar (se avsnitt 5.2.2). Enligt de flesta enkätsvaren tillämpas inte bestämmelsen om att det skall vara särskilt lämpade domare. Tingsrätterna har vidare lämnat flera synpunkter som gäller specialiseringen. Det har visserligen framförts att specialiseringen har höjt kvaliteten på handläggningen, men främst har synpunkter lämnats om olika problem som anses förknippade med specialiseringen inom domstolen. En anmärkning som har gjorts är att det är en nackdel med specialiseringen att andra domare som skall rycka in i t.ex. semestertider inte har ungdomsmålen aktuella för sig vilket kan ge en kvalitets- sänkande effekt. Andra påpekanden som har gjorts är att det är svårt att ordna en särskild ungdomsrotel på de mindre tingsrätterna, att det är svårt att samla en särskild ungdomsnämnd till extra ting, att det är psykiskt påfrestande att döma i enbart ungdomsmål, att det kan vara problem att hitta domare som är särskilt lämpade, att det principiellt kan ifrågasättas varför endast vissa domare skall anses lämpliga samt att det finns en risk att systemet med särskilda ungdomsdomare är svårt att förena med en förändrad domstolsorganisation med t.ex. storrotlar. Slutligen har framförts att systemet med särskilda ungdomsdomare är orealistiskt och inte fyller någon funktion, varför det bör avskaffas. 120 Utredningens överväganden och förslag Vid uppföljning av reform (se avsnitt 3.8), som genomfördes när lagstiftningen hade varit i kraft drygt , framfördes också kritik mot lämplighetskravet. En vanlig kommentar var att det inte fanns något behov av särskilda ungdomsdomare inom den ordinarie tingsrättsorganisationen. Detta gällde särskilt mindre tings- rätter, där rotelinnehavarna ändå måste dela alla arbetsuppgifter mellan sig. Om det fanns brister borde dessa åtgärdas med utbildning. I ett enkätsvar i uppföljning anfördes att bestämmelsen närmast har ett löjets skimmer över sig och att det inte går att bestämma kriterier över vilka egenskaper som gör en enskild domare mer lämpad en annan att handlägga ungdomsmål. Även under remissbehandlingen av betänkande framfördes kritik mot förslaget om specialisering. Bl.a. ansåg att det stred mot tanken på att generalisera dömandet. Flera domstolar var också kritiska och menade att ungdoms- målen inte skilde sig från andra brottmål i någon högre grad. Det har således framförts ganska omfattande kritik mot lämplighets- kravet för domare. Det framgår också av enkätsvaren att bestämmelsen i många fall inte tillämpas. Ett skäl till att den inte tillämpas kan vara att det inte finns några uppställda kriterier för vilka egenskaper en särskilt lämpad domare skall ha. ansåg (SOU 1993:35 s. 476) att endast ordinarie domare skulle handlägga ungdomsmål. Kommittén menade att dessa regelmässigt var medelålders personer som har förvärvat en viss livserfarenhet som särskilt kunde komma till nytta i dessa fall. Vidare trodde kommittén att en ordinarie domare i normal- fallet har större pondus än en yngre domare och därför har bättre förut- sättningar att nå fram till den unge och att få denne att ta intryck av vad domaren säger. Förslaget att enbart ordinarie domare skulle handlägga ungdomsmål ledde inte till lagstiftning. I propositionen (prop. 1994/95:12 s. 83 f.) görs vissa allmänna uttalanden om vilka egenskaper som kan sägas utmärka en domare som särskilt lämpad att handlägga ungdomsmål (se ovan).Vidare sägs att det är viktigt att de särskilda domarna i ungdomsmål har både pondus och auktoritet samt att de har egenskaper som gör att de kan kommunicera med unga människor. Som utredningen har framhållit finns det många fördelar med att handläggningen av ungdomsmål är koncentrerad till vissa handläggare när domstolen är av sådan storlek att detta är möjligt. För domstolarnas del har inte vikten av samarbete med berörda myndigheter samma tyngd som för övriga. Det finns dock andra skäl som talar för att ungdomsmålen bör speciallottas. Att handläggningen koncentreras till vissa rotlar bör underlätta en snabb handläggning. Rotelinnehavaren får stor kunskap om de särskilda regler som gäller för just ungdomsmålen. Utredningens överväganden och förslag 121 Det torde även underlätta ut- och fortbildningsinsatser. Utredningen anser således att regleringen om speciallottning bör kvarstå. När det däremot gäller kravet på särskild lämplighet är skälen för ett bibehållande svagare. Utredningen anser att det är mycket svårt, i det närmaste omöjligt, att ange vilka kriterier som skall vara uppfyllda för att en domare skall anses särskilt lämpad att handlägga ungdomsmål. Domaren har vidare inte på samma sätt som främst polisen, men även åklagarna, omedelbar kontakt med den unge. De uttalanden som gjordes i förarbetena är mycket allmänna och tar upp egenskaper som är önskvärda hos alla domare oavsett vilka mål de handlägger. Enligt enkätsvaren är det inte ovanligt att bestämmelsen i 25 § LUL inte tillämpas. Det har även i enkätsvaren framförts relativt omfattande kritik mot lämplighetskravet för domare (se ovan). Enligt utredningens mening torde det också inte sällan vara så att ungdomsdomarna utses av praktiska hänsyn och av organisatoriska skäl och inte genom någon lämplighetsprövning. Mot bakgrund av detta anser utredningen att något lämplighetskrav för domare som handlägger ungdomsmål inte längre bör anges i lagtexten. För att bibehålla specialiseringen föreslår utredningen i stället att det föreskrivs att de lagfarna domare som skall handlägga ungdomsmål särskilt förordnas för den uppgiften. De överväganden som utredningen har gjort ovan gäller främst lagfarna domare. Av enkätsvaren från tingsrätterna framgår att bestäm- melsen om att särskilt lämpade nämndemän skall anlitas för tjänstgöring i ungdomsmål knappast tillämpas. Utredningen anser att det inte finns tillräckliga skäl att behålla lämplighetskravet för nämndemän. Det finns inte heller enligt utredningens mening skäl att föreskriva att vissa nämndemän skall särskilt förordnas för att tjänstgöra i ungdomsmål. Det är dock givetvis inget som hindrar att det vid domstolarna finns särskilda nämndemän som normalt anlitas för att tjänstgöra i ungdomsmål. Sammanfattningsvis föreslår utredningen således att kravet på att det skall vara särskilt lämpade domare som handlägger ungdomsmål ersätts med en bestämmelse om att de lagfarna domare som handlägger sådana mål skall vara särskilt förordnade för uppgiften. Utredningens förslag innebär att handläggningen fortfarande kommer att vara koncentrerad till vissa domare och speciallottas på särskilda rotlar. För finns ingen reglering om särskilt lämpliga hand- läggare för ungdomsmål. I förarbetena anges dock att det är önskvärt med en specialisering även inom . Enligt enkätresultatet synes så också ha blivit fallet. Utredningen delar uppfattningen att det är värdefullt om handläggningen koncentreras till vissa handläggare. Det framstår dock alltjämt som mindre lämpligt att reglera detta i författning. 122 Utredningens överväganden och förslag Ett av syftena med ungdomsmålsreform var att skapa förut- sättningar för bättre kontakter med den unges vårdnadshavare. I och med reformen infördes bestämmelser för att öka deras medverkan under hela rättsprocessen. Ser man till enkätresultaten i stort medverkar vårdnads- havarna i stor utsträckning och enligt de flesta svaren är också denna medverkan tillräcklig. Nedan kommer utredningen att närmare gå in på vårdnadshavarnas medverkan i de olika delarna av rättsprocessen och under handläggning. Enkätundersökningen tyder på att den unges vårdnadshavare i stor utsträckning medverkar vid polisförhör. Enligt utredningens mening är denna medverkan tillräcklig. Utredningen finner således inte skäl att förena vårdnadshavarens kallelse med vite eller någon annan sanktion. För att ytterligare främja närvaron anser utredningen att formerna för hur underrättelser respektive kallelser till vårdnads- havare skall ske stramas upp. Det ankommer på att ge anvisningar om detta. Enligt 5 § LUL skall vårdnadshavare eller andra fostrare underrättas när den som är är skäligen misstänkt för ett brott. De skall också kallas till polisförhör med den unge, om det inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. I förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 64 f.) uttalas att det är viktigt att på ett tidigt stadium i en brottsutredning engagera föräldrar eller andra fostrare och få dem att medverka i arbetet med att komma till rätta med brottsligheten. Regeringen menar att föräldrarnas stöd är betydelsefullt för den unge också genom att han därigenom får större möjligheter att ställa till rätta efter brottet, t.ex. vid kontakter med målsäganden. Avsikten är alltså inte enbart att vårdnadshavarna skall få reda på att deras barn har begått brott. Det viktigaste är enligt regeringen att de kan förmås att aktivt medverka i lagföringsprocessen. Att de kallas till de polisförhör som hålls med den unge kan vara ett sätt att öka deras medverkan. I propositionen sägs vidare att, i de fall den unge har gripits och förhör skall hållas , det är lämpligt att vårdnadshavarna Utredningens överväganden och förslag 123 genast underrättas och uppmanas att inställa sig för att närvara vid förhöret. Det anges också att den unge bör tillfrågas om sin inställning till att vårdnadshavaren är närvarande, men att det bör finnas starka skäl för att gå med på den unges önskan att slippa vårdnadshavares närvaro vid förhöret. Det uttalas vidare att, om den unge inte är särskilt talför vid förhöret, man kan låta vårdnadshavarna lämna rummet eftersom det viktiga är de finns tillgängliga och kan bilda sig en uppfattning om vad som har hänt samt vara till hjälp och stöd för den unge. När förhör hålls bör vårdnadshavarna enligt propositionen få en särskild kallelse där de erinras om att det är av stor vikt att de är närvarande. Regeringen anser dock att det är värdefullt om polisen också tar kontakt med vårdnadshavarna per telefon och avtalar för förhör för att skapa större förutsättningar för deras närvaro. Enkätsvaren från polisen tyder på att vårdnadshavarna medverkar i stor eller mycket stor omfattning vid polisförhör. Nästan samtliga polismyndigheter tycker att denna medverkan är tillräcklig. När det gäller när och på vilket sätt vårdnadshavarna underrättas om att den unge är skäligen misstänkt för brott varierar detta enligt svaren. Det varierar också när och på vilket sätt vårdnadshavarna bereds tillfälle att närvara vid polisförhören. Det har i svaren framförts att det finns flera fördelar med att vårdnadshavarna är närvarande vid polisförhören. Det vanligaste svaret är att de på detta sätt får veta vad den unge har gjort. Även vissa nackdelar med deras närvaro har angetts i svaren. Den mest vanligt förekommande är att den unge av olika orsaker inte vågar eller vill berätta vad som har hänt. Enligt den utvärdering som på regeringens uppdrag genomförde avseende ändringar i LUL och försöks- verksamheten (se avsnitt 2.1) var föräldrarna sällan närvarande vid förhören. I försöksdistrikten var de närvarande i av de undersökta ärendena. Motsvarande siffra för undersökningsdistrikten var . Medverkan synes således enligt enkätsvaren ha ökat betydligt. Det har också påpekats från polisen att kontakterna och samarbetet med vårdnadshavarna har förbättrats. Det är enligt utred- ningen troligt att bestämmelsen om att vårdnadshavarna skall kallas till förhören är den främsta anledningen till ökningen. Bestämmelsens syfte att få till stånd en ökad medverkan av vårdnadshavarna vid polisförhören synes således ha uppfyllts. Enligt utredningens mening får också denna medverkan anses tillräcklig. Det finns således inte skäl att förena kallelsen till förhöret med vite eller någon annan sanktion för att på så sätt möjligen uppnå en ännu högre närvarofrekvens. Utredningen menar dessutom att det finns ett värde i att vårdnadshavarnas medverkan är frivillig. Ett sätt att ytterligare främja närvaron skulle i stället kunna vara att formerna för hur underrättelserna respektive kallelserna skall 124 Utredningens överväganden och förslag ske stramas upp. Utredningen menar att det ankommer på Rikspolis- styrelsen att ge anvisningar hur detta bör gå till med utgångspunkt i de ovan redovisade förarbetsuttalandena. 5.5.3Medverkan vid delgivning av beslut om åtalsunderlåtelse och strafföreläggande Enligt enkätsvaren medverkar den unges vårdnadshavare i mycket stor utsträckning vid sammanträffanden för delgivning av beslut om åtalsunderlåtelse och strafföreläggande. Det saknas enligt utredningen skäl att förena vårdnadshavarens kallelse med någon sanktion. Enligt 18 § LUL skall den unge underrättas om ett beslut om åtalsunderlåtelse vid ett personligt sammanträffande med åklagaren från beslutet. Den unges vårdnadshavare eller annan fostrare skall kallas till sammanträdet om det inte möter hinder eller annars finns särskilda skäl mot det. I propositionen (prop. 1994/95:12 s. 80) anges att det är betydelse- fullt att den unges vårdnadshavare är närvarande i så stor utsträckning som möjligt när beslutet meddelas. Försöksförordningen (se avsnitt 2.1) innehöll en bestämmelse om att åklagaren borde sträva efter att den unges vårdnadshavare var närvarande vid sammanträffandet. Erfarenheterna från försöksverksam- heten visade att de ofta var närvarande och att detta uppfattades positivt både av dem och den unge. Även en underrättelse om ett beslut om strafföreläggande skall som huvudregel lämnas till den som är vid ett personligt sammanträffande (15 § LUL och 1 § första stycket förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Om möjligt skall vårdnadshavaren närvara. De flesta åklagarkammare har i enkätsvaren uppgett att vårdnads- havarna medverkar i mycket stor utsträckning vid delgivning av beslut om åtalsunderlåtelse och strafföreläggande. Av svaren framgår vidare att åklagarna vanligen kallar vårdnadshavarna till sammanträffandet. Enkätresultaten tyder vidare på att det mest finns fördelar med att vårdnadshavarna medverkar. Vanliga svar är att det är viktigt att vårdnadshavarna får veta vad som har hänt samt att de får kännedom om innebörden av skötsamhetskravet och konsekvenserna om den unge återfaller i brott. Vissa nackdelar med närvaron har dock påpekats, bl.a. att vårdnadshavarna lägger sig i och bagatelliserar brottet. Utredningens överväganden och förslag 125 Enligt utredningen kan man utläsa av enkätsvaren att vårdnads- havarna medverkar i mycket stor omfattning vid delgivningen av beslut om åtalsunderlåtelse och strafföreläggande. Bestämmelsernas syfte att skapa förutsättningar för en ökad föräldramedverkan synes därför vara uppfyllt. Inte heller här anser utredningen att kallelsen till vårdnads- havarna bör vara förenad med någon sanktion. 5.5.4Medverkan vid huvudförhandlingen m.m. Enkätresultatet visar att vårdnadshavare medverkar i stor omfattning vid huvudförhandlingen. Utredningen anser att det av underrättelsen och kallelsen till vårdnadshavaren bör framgå att det vid behov finns möjlighet att anlita tolk om behovet anmäls innan förhandlingen. En liknande upplysning bör också finnas i polisens och åklagarnas underrättelser och kallelser till vårdnadshavare. Enligt 26 § LUL skall tingsrätten, när åtal väcks mot den som är , underrätta vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran om åtalet och tidpunkten för huvudförhandlingen om det inte finns särskilda skäl mot det. Avser åtalet ett brott på vilket kan följa fängelse, skall vårdnadshavaren eller annan fostrare höras om det kan ske och det inte finns särskilda skäl mot det. De som hörs har rätt till ersättning enligt samma regler som gäller för vittnen. Bestämmelsens syfte är enligt förarbetena (prop. 1994/95:12 s. 88 f.) att engagera föräldrarna i arbetet med de unga lagöverträdarna och skapa förutsättningar för att dessa skall inställa sig till huvudför- handlingen. En kallelse kan enligt regeringens mening ha en positiv inverkan på vårdnadshavarnas benägenhet att inställa sig även om den inte är förenad med någon sanktion. När åtalet gäller brott med enbart böter i straffskalan skall vårdnadshavarna inte kallas. Regeringen anför att det i dessa fall oftast är fråga om trafikbrott och mindre allvarliga brott där vårdnadshavarnas närvaro inte är lika betydelsefull. I sådana fall är det därför tillräckligt att de underrättas om åtalet och tidpunkten för huvudförhandlingen. Vidare anges i propositionen att domstolen skall avstå från att kalla vårdnadshavaren om det, med hänsyn till upplysningar som har lämnats till rätten, kan antas att dennes närvaro kommer att vara till mer skada än nytta. Också om det av någon annan anledning inte är möjligt att höra vårdnadshavaren bör det vara möjligt för domstolen att avstå från kallelse. Vårdnadshavarens utevaro bör inte, annat än om det av speciella skäl är nödvändigt att höra denne, utgöra hinder mot att hålla huvudförhandling. 126 Utredningens överväganden och förslag Enligt enkätsvaren från åklagarna är vårdnadshavarna vanligen närvarande vid huvudförhandlingarna. Svaren tyder dock på att närvaron skulle vara något mindre än vid delgivning av beslut om åtalsunder- låtelse och strafföreläggande. I princip samtliga kammare har anfört att vårdnadshavarnas medverkan är tillräcklig. Även enkätresultatet från tingsrätterna tyder på att vårdnadshavarna i stor utsträckning närvarar vid huvudförhandlingarna. Av svaren framgår vidare att vårdnadshavarna hörs eller bereds tillfälle att yttra sig, främst i personaliadelen. Nästan samtliga tingsrätter anser att vårdnads- havarnas medverkan är tillräcklig. Enkätresultatet visar också att det endast är i undantagsfall som tingsrätterna inte kallar vårdnadshavarna. Vidare synes det knappast förekomma att en huvudförhandling ställs in för att vårdnadshavarna inte kommer till förhandlingen. Av svaren från tingsrätterna framgår också att det är mest fördelar med att vårdnads- havarna är närvarande under huvudförhandlingen. Utredningen kan konstatera att enkätresultatet visar att vårdnads- havarna medverkar i stor omfattning vid huvudförhandlingen. Lag- stiftarens syfte med bestämmelsen att i fler fall kalla vårdnadshavarna till förhandlingen, nämligen att i större utsträckning involvera vårdnads- havarna i rättsprocessen, synes således ha uppfyllts. Det har påpekats att det vore önskvärt med klara regler för tolk till vårdnadshavarna. Behovet av tolk torde aktualiseras främst när den unge talar svenska men föräldrarna inte gör det. Behöver den unge tolk kan ju samma tolk användas för vårdnadshavarna. Utredningen anser att det är otillfreds- ställande om vårdnadshavare som inställer sig till huvudförhandlingen inte kan förstå vad som sägs vid rättegången. Att låta den unge fungera som tolk är en lösning som utredningen anser är mindre lämplig och i många fall direkt olämplig. Enligt 5 kap. 6 § första stycket må tolk anlitas att biträda rätten om part, vittne eller annan, som skall höras inför rätten, inte är mäktig svenska språket. 26 § första stycket LUL anger att när åtal väcks mot den som inte har fyllt tingsrätten skall underrätta vårdnadshavaren eller annan fostrare om åtalet och tidpunkten för huvudförhandlingen, om det inte finns särskilda skäl mot det. I 26 § andra stycket LUL anges att vårdnadshavare eller annan fostrare skall höras i målet om det kan ske och det inte finns särskilda skäl mot det. I kommentaren till 5 kap. 6 § (Fitger, Rättegångs- balken I) sägs att stadgandets ordalydelse får anses ge utrymme för att anlita tolk även när det är fråga om mera informella kontakter mellan rätten och en person som inte behärskar svenska språket. 1973:30 s. 71 uttalas i samband med vissa ändringar i 5 kap. 6 § att bestämmelsen närmast avser tolkning vid för- handling inför rätten, men att det vid de allmänna domstolarna kan Utredningens överväganden och förslag 127 finnas ett visst behov av en möjlighet att anlita tolk även när det inte direkt är fråga om förhandling. Som exempel anges att en icke svensk- språkig person som infinner sig på rättens kansli kan ha upplysningar och synpunkter att lämna på handläggningen av ett mål eller ärende etc. I sådana fall bör rätten också kunna anlita tolk om det erfordras. Enligt propositionen synes någon särskild bestämmelse härom dock knappast nödvändig utan ordalydelsen i 5 kap. 6 § bör ge utrymme för anlitande av tolk vid behov också när det är fråga om mera informella kontakter mellan rätten och utlänningen. Dessa uttalanden om tolkningen av 5 kap. 6 § tyder på att det är möjligt att när det finns behov förordna tolk även för vårdnadshavare även om dessa formellt inte skall höras inför rätten. Enligt utredningens mening täcker således dagens regelverk både de fall där vårdnadshavaren skall höras och de fall där de endast underrättas. Utredningen anser att det av underrättelsen och kallelsen till vårdnads- havarna bör framgå att det finns möjlighet att anlita tolk om behovet anmäls till tingsrätten innan förhandlingen. När det gäller tolkning vid polis- och åklagarmyndigheter måste enligt doktrinen (, Rättegång I, 7 uppl., s. 151) 5 kap. 6 § rätte- gångsbalken anses analogt tillämplig under förundersökning i brottmål. Detta torde innebära att det även för vårdnadshavare eller andra fostrare som skall närvara vid polisförhör och personliga sammanträffanden för delgivning av beslut om åtalsunderlåtelse och strafföreläggande är möjligt att vid behov anlita tolk. En upplysning om detta bör därför enligt utredningen framgå även av polisens och åklagarnas underrättelser och kallelser till vårdnadshavarna.