sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — Dessutom har en av de cen- trala kunskapsproducenterna, akademikerna, länge haft en stark identitet som ämbetsmän i statens tjänst. Delvis därför blir det gärna så att kunskapen, berättelserna om medborgarskapet, också kampen om medborgarskapet, i vår samtid kommer att stå kring statsmakten och den lagstiftande församling- ens relation till individen. Den romerska traditionen och de rötter till medborgarskapet som där betonas får inta scenen. Kunskapen som växer fram är inte neutral i förhållande till den verklighet som beskrivs. Den lyfter fram en aspekt och tonar följaktligen ner en annan, i vårt fall den del av medborgaskapet som växer fram ur de lokala och civila gemenskaperna. Den tonar därför också ner värdet av dessa traditioner och vi ser till slut inte de rottrådar som går till denna eller de demokratiska praktiker som där befordrar en levande utveckling av medborgarskapet. Min artikel syftar till att lyfta fram några av dessa mer eller mind- re förträngda rottrådar som jag menar det är viktigt att åter levande- göra. Naturligtvis har andra, kanske med en annorlunda terminologi, utvecklat liknande ansatser. I både det vetenskapliga studiet av folkrörelserna och i det politiska talet om dem har rörelserna intagit en central roll som mobiliserande och skolande institutioner i de- mokratins tjänst . Därför behöver jag inte ytterligare trycka på den roll de kan ha spelat för att integrera grupper som annars skulle stått utanför den reguljära politiska gemenskapen. har flera forskare problematiserat andra utanförstående grupper som invand- rare, kvinnor, ungdomar och barn och ställt frågor om vilka krafter som kan verka mobiliserande på deras integrering i ett gemensamt politiskt rum. Även frivilligorganisationernas bidrag till framväxten av en välfärdssektor, som efter i snabb takt kom- munaliserades, har lyfts fram. Det gäller t.ex. Röda korsets hem- vårdsinsatser eller borgarbrandkårerna. Än svårare att fånga ur ett medborgarperspektiv är de val av umgängesformer som inte inter- agerar med den offentliga sektorn. De tenderar därför att osynlig- göras, men är värda förnyad uppmärksamhet också i detta pers- pektiv.3 Den aspekt jag i stället tänker betona är betydelsen av det lokal- politiska medborgarskapet i ett kommunalt sammanhang. sågs länge denna institutions utveckling som den avgö- rande för både en mobilisering av en nations medborgare, skolning- en av dessa till ett bredare deltagande i nationens styrelse, och en nyckel för att hantera en rad sakfrågor som kunde gynnas av gemen- samma ansträngningar, men som staten inte borde blanda sig i. Kommunen blev det privata alternativet, där medborgarna i gemen- skap skulle lösa frågor om skolgång, fattigvård, väghållning, jaktlag, hälsovård, ordning, nykterhet etc. Kort sagt allt det som både pri- mär- och sekundärkommun har om hand, men med annan ter- minologi och med en mer begränsad budgetram. lopp har lokalpolitikens främsta arena, kommunerna, i hög grad förändrat sin funktion inom det demokratiska politiska systemet till att bli å ena sidan ett förvaltningsorgan för statlig välfärdspolitik, å andra sidan relativt stora enheter med representativ och professio- nellt organiserad lokalpolitik. Bakgrunden till att jag vill lyfta fram denna aspekt av medborgar- skapandet är följande hypoteser: Den lokala politiken utgjorde långt fram i tiden ett vardagligt utövande av direkt och aktivt medborgarskap för ett stort antal människor och gav därför en basal institutionell stadga och ett erfarenhetsbaserat innehåll också åt den allmänna demokratiska politiska kulturen. Den lokala deltagardemokratiska politiken är ett unikt forum för att optimera människors samtidiga och delvis motstridiga behov av erkännande av andra och egenmakt. LOKALA MEDBORGARSKAP – DET DOLDA KULTURARVET Den första menar jag är historiskt relativt välförankrad medan den andra är mer kontroversiell, öppen för diskussion och alternativa hypoteser. Jag ser inte att någon annan institutionell praktik har er- satt den lokalpolitiska och det föreligger därför ett hot, om jag har rätt, inte bara om minskat deltagande i den institutionaliserade poli- tiken utan om minskat stöd för den demokratiska kulturen över hu- vud taget. Då eroderar först respekten för de demokratiska institu- tionerna, sedan respekten och intresset för politiken som besluts- form och gemensamt projekt. Det sociala medborgarskapet, välfärdsstatens projekt, sågs av som den tredje, djupaste och senast utvecklade dimensio- nen i medborgarskapsbegreppet. Först utvecklades civila rättigheter som säkrades juridiskt, senare politiska rättigheter som säkrades i en demokratisk konstitution. Först därpå följde ga- ranterandet av universella rättigheter som tillförsäkrade alla män- niskor ett gott liv i form av en viss standard som en del i den mo- derna välfärdsstatens åtaganden. Denna hoppfulla framgångshistoria har ifrågasatts från olika utgångspunkter. I den internationella debatten har man länge diskuterat spän- ningen mellan idealet med en stat som är neutral i förhållande till sina medborgares olikartade livsprojekt och påtar sig am- bitioner att befrämja en majoritets bild av det goda livet genom allt större statliga åtaganden. har detta meningsut- byte även nått i en allt öppnare diskussion, inte bara av ni- våer för välfärdsstatliga satsningar, utan de politiskt filosofiska prin- ciper dessa vilar på. Polerna markeras av de som hävdar en hög grad av autonomi för den enskildes val och möjligheter att realisera sina livsmål och de som anser att samhällsbygget har en betydande ge- mensam aspekt som förutsätter samarbete och gemensamma beslut för att möjliggöra det goda livet. Den mångfasetterade debatten kan också ses som en del i en kamp om det historiska minnet av 1900-talets historia som framstått allt tydligare : är det en framgångshistoria ur snart sagt alla aspekter eller döljer sig under ytan en mer totalitär ådra som gör svenskarna till lika goda kålsupare i en europeisk gemenskap? Andra verktyg i den kampen är frågorna om nazi-guld, flyk- tinghantering, åsiktsregistrering och tvångssterilisering. När det gäller det sociala medborgarskapet har den internatio- nella forskningen länge lyft fram den generella välfärdspolitikens starka universalistiska drag eller med andra ord satsningarnas karak- tär av medborgarrätt. Förmodligen gäller detta ännu i en internatio- nell jämförelse, men den inhemska forskningen har diskuterat hur man ska väga detta förhållande mot de påfallande många inskränk- ningar och krav på motprestationer som trots allt länge kvarstod för att komma i åtnjutande av reformerna: egeninsatser och skötsam- hetsstreck (ej alkoholister, krav på mottagande av rådgivningsin- satser). Även när mycket av de preciserade kraven slopades efter kom retoriska figurer som betonade att det var arbetsinsatsen (arbetslinjen) som i princip gjorde den enskilde be- rättigad till förmånen, inte medborgaskapet i sig. En rad andra nor- mer än rent universella rättigheter tycks i själva verket finnas strax under ytan. Medborgarskapet har både en sida av kratia och en som vetter mot demos, uppfattningar både om rättigheter och gemen- skap.4 Mindre diskuterat är det faktum att de flesta sociala reformerna i har skett inom ramen för det lokalpolitiska rummet. Rättig- hetsperspektivet för den enskilde i enlighet med lagstiftningen ba- lanseras på många håll än av ett politiskt inflytande i kommu- nerna. Tydligast har det varit då det gäller barnavårdslagar, nykter- hetspolitik och socialbidragen, men också delar av socialförsäkring- arna går genom politiskt tillsatta nämnder innan beslut fattas om t.ex. sjukpension. Om vi prövar en renodling av det grekiska perspektivet på medbor- garskap så är det svenska sammanhanget i hög grad förknippat med delaktighet i by- och sockenlivets utbytes- och tillhörighetsrelatio- ner. Vårt land har fram till dominerats av lands- bygdens livsformer och kultur. På gott och på ont är både kultur- former och institutioner präglade av detta. Landsbygden har emellertid i sin tur i hög grad dominerats av bönderna. På de stora slättbygderna hade godsen och aristokratin ett betydande inflytande, men stora delar av landet var bondeland, med antingen självägande bönder eller avlägsna räntekrävande herrar som ägare. Städerna var i huvudsak små lantstäder som stod för marknadsutbyte med omlandet och fungerade som administrativa centra för stat och kyrka. Dessa förhållandevis egalitära, jämställda sociala sammanhang inom byalivets och socknens kollektiva ram får en rad konsekven- ser. En aristokratisk rättsuppfattning med starkt utmejslade indivi- duella rättigheter har få företrädare. En borgerligt individualiserande liberal klass är i hopplöst numerärt underläge. LOKALA MEDBORGARSKAP – DET DOLDA KULTURARVET individualism och samarbetsform som utvecklas kan naturligtvis ses som en syntes av alla gruppernas strävan och kamp om utrymme, men hemmansägarnas livsform med by, socken och bygdens tings- och marknadsplats i koncentriska ringar runt gården sätter omiss- kännliga spår i alla institutioner i . Denna tradition har jag själv och andra utvecklat mer prosaiskt som Den svenska model- lens rötter.5 Vad får detta för konsekvenser för medborgarskapets utveckling? Nyckelord för bylivet var arbete, tillgång till jord, släktband, arbetslag/grannelag och hushåll. I församlingslivet var det i stället , kyrkan, herde-församling, ordning. Principerna är inte alldeles konforma. En likhet ligger i det överblickbara, betoningen på till- hörighet till en gemenskap, skillnad mellan att vara med och stå utanför, skyldigheten att delta och att bidra till gemenskaperna som bas för rättigheten att njuta beskydd och trygghet. Olikheterna kommer ur de varierande premisserna för deltagan- de. För bylivet är besittningen av jord, framför allt ägandet av jord, som blir utgångspunkten för rätt till det gemen- samma goda. I allt högre grad skiktas också det sociala livet i takt med att de jordlösa, obesuttna, grupperna blir större än de besuttna. Den kyrkliga församlingen hade en universell, öppen och egalitär sida som välkomnade alla, ung som gammal, sjuk och frisk, rik som fattig till på lika villkor inför Hans ansikte. Prästen framstår här som en herde för flocken som samlas för att ta del av nåd. Den andra sidan är den som institutionaliseras och för- stärks genom den dubblerade auktoriteten som statskyrka. Prästen var då en statlig ämbetsman som hade skyldighet att bokföra alla födda och döda, så de kunde beskattas och skrivas ut till krigstjänst- däremellan. Eftersom han hade ämbetet var det han som hade ordet i sin makt och all opposition måste anses vila på osäker för att inte säga farlig grund: Ge kejsaren vad kejsaren tillhör och vad honom tillkommer.6 I nästa koncentriska ring ryms de konflikter som lokalsamhället inte kunde lösa eller sanktioner man inte ville handha. Rättsskip- ningens första instans var häradstinget, men inte bara brottmål av- gjordes. Här offentliggjordes alla köp av fast egendom, överens- kommelser med längre bärighet eller för hela trakten (även om upp- ror!) och här slets tvister som till slut inte kunde förhandlas bort utan där avgörande genom dom måste fällas om vad som var rätt och fel. Ur alla dessa tre aktivitetssfärer hämtas näring då de juridiska, politiska och sociala medborgarskapsdimensionerna ska utvecklas. det moderna samhället renodlas de tre områdena i allt högre grad, men så var inte fallet i där överlapp- ningen var påtaglig. På tinget kunde man både välja riksdagsman, fälla en svintjuv till böter och kungöra försäljning av fädernegården. I socknen mötte man som församlingens jämlike och under- dånige åhörare, men stred också om vem som skulle köra fram sten till sockenstugan och ved till de fattiga samt hur de unga skulle fås att bli hederligt folk och inte visa en så odräglig brist på respekt. Modern institutionell teori kan sägas ha återupptäckt det intima beroendet mellan de olika sfärerna. Ett exempel är staten som garant för rättssystemet som i sin tur är ett nödvändigt ramverk för ett marknadssystem. Eller omvänt det täta samspelet i civilsamhället som grund för ekonomiskt välstånd och välfungerande politiska och rättsliga institutioner.7 Det nationella medborgarskapsbegreppet utvecklas i första hand i relation till den centrala statsmakten eller kronan. Med en betydlig stegring i statsbyggnadsprojektet aktualiseras folkets relation till statsmakten på ett mer akut sätt än under tidiga- re sekel. Kungen är en garant för den rätta tron – som alla undersåtar ska tillhöra. Kraven för att visa undersåtlig lydnad och trohet skärps successivt och vidgas från kungens närmsta män till allt vidare kret- sar. är det genom tron och kyrkan folket ska kny- tas till staten. Obligatorisk närvaro i kyrkan av åtminstone någon hushållsmedlem, samma ordning i alla stift, samma psalmer och samma ska gälla, de vardagliga magiska bruken diaboliseras, ibland som häxerirättegångar. är konfirmation och nattvard samt en strävan efter att internalisera tron genom ökad läs- kunnighet stommen för att odla den kristna gemenskapen till rätta undersåtar snarare än medborgare i en stat. Juridiskt har kungen själv alltid varit den sista dömande instansen och därmed upprättat en förbindelse mellan kronan och individer med rättskapacitet. Officiellt saknade kvinnor många av egenska- perna som krävdes för att ingå avtal, kära eller vittna. Reellt visar det sig att de deltar mindre ofta än män tingsförhandlingar – men de uppträder i princip i samma roller. Alltsedan landslagarna ersatte landskapslagarna , upprätthåller lagen en natio- nell likhetsprincip mellan individer från olika delar i landet, men drar en skarp gräns mellan land och stad där olika lagar gäller. Möjligheterna att väcka åtal, besvära sig över en dom och sända suppliker den administrativa vägen till landshövdingen eller be- LOKALA MEDBORGARSKAP – DET DOLDA KULTURARVET svärsvägen till kungs utgjorde några av individernas maktmedel i relation till staten i det äldre samhället.8 Den viktigaste kapaciteten hos undersåten var dennes förmåga att betala en ständigt utökad skatt till kronans kraftfulla militära politik. För att klara av detta måste de ökade uttagen av extra skatter förankras hos befolkningen. Sådant gjordes ofta vid möten av de mest skilda slag. Riksdagsarbetet blir alltmer cen- tralt med undantag för kortare perioder av envälde som lösning på akuta kriser av finansiell och militär art. I representerades inte individerna direkt, i stället utgjorde de fyra stånden – präster, adel, borgare och bönder – beslutsförsamling . Där representerade varje föreståndare för en adelsätt sina fränder, medan de övriga tre stånden valde representanter genom sina lokala och regionala organ. Före 1800-talets debatt är begreppet undersåte mer centralt än medborgare. I realiteten måste statsmakten alltmer behandla sina undersåtar som medborgare för att uppnå den samdräkt, , som en starkt mobiliserande stat kan stå på . Kvinnorna var oftast att betrakta som medelbara medborgare, som medlemmar i ett hushåll utåt företrätt av en man, men med kapacitet att uppträda självständigt om saken skulle kräva så, alltså inte i princip omöjliga som omedelbara medborgare. Det har att göra med att endast på den juridiska och i någon mån den religiösa arenan agerar ensamma individer. Politiskt är det hushållen, släkter- na och korporationerna som skatteobjekt som är företrädda. I det sammanhanget har även den kvinna som äger jord eller burskap en röst – men hon uppträder aldrig som vald delegat. Alla de aspekter som nämnts ovan som tidiga bidrag till ett na- tionellt medborgarskapsbegrepp har sina motsvarigheter i lokalsam- hället. Den kyrkliga församlingens huvudaktivitet ligger inom sock- ensjälvstyrets ram. Lokalsamhället är tungt representerat i de rätts- liga processerna både genom den ackusatoriska processformen (åtal väcks i huvudsak av privatpersoner, inte av allmän åklagare) och ge- nom att nämnden valdes av socknarna. I formeringen av politiken utsågs bondeståndets ledamöter och försågs med instruktioner på sockenstämmorna och häradsrätterna (trots att det sistnämnda var förbjudet). På det sättet bands praktiken på de lokala institutionerna samman med vad som skedde på nationell nivå. efter 1700-talets slut kom sockensjälvstyret att ut- vecklas till det kommunala självstyret. I den processen blev härads- tinget allt mer av en avgränsad juridisk arena och den kyrkliga för- samlingen en renodlad andlig angelägenhet, även om den sistnämnda processen gick mycket långsammare. Det medförde att socken- självstyret, efter 1862 den borgerliga respektive den kyrkliga kom- munen, stod alltmer central som brygga och fokus för utvecklingen av medborgaskapet som vi tänker på det : sekulariserat och in- dividuellt. Det har också att göra med en transformering av stats- makten från en institution med dynastisk grund, över en maktdel- ning med folket representerat av de fyra stånden, till en nation bygd av bildade och kunniga medborgare. 1800-talets medborgardebatt: församling, förening, bolag och medborgarskola igenom pågick det i riksdag och press en debatt om hur folket skulle vara representerat i . Till denna diskus- sion kopplades, med betydligt mindre intensitet, frågan om refor- mering av det lokala självstyret. Ramen för problemformuleringen, det stora projekt som knappast kunde diskuteras av aktörerna själva då den omfattar dem alla, var hur en dynastisk stat skulle moderni- seras till en medborgarbaserad nation. Hur skulle man förmå ett i individer sönderfallande storhushåll att på ett än mer totalt sätt än tidigare mobilisera människornas kraft, ekonomiskt, militärt, kul- turellt och socialt? Den allt öppnare ekonomin baserad på liberala principer ställde tillsammans med förbättrade kommunikationer både internationellt och nationellt ledarna inför nya utmaningar. Integration som uppfattas som en nyckelterm för flyk- tingpolitiken, var och borde enligt min mening åter bli, en mer allmän fråga om hur människor knyts samman till samhällen. Idén att det lokala självstyret var en omistlig del i skapandet av en nation av medborgare var allmän i , men skymdes och överflyglades senare av den mer abstrakta och symboltunga nationalismen. De flesta debattörer var under ense om att begränsa rätten att delta i det politiska medborgarskapet till alla självständiga, bildade, dygdiga och dugliga människor. Den svåra frågan om hur man avgör vilka dessa är och hur deras inflytande ska vägas blir snart till tekniska frågor om var inkomststrecket skulle ligga och hur röst- rätten skulle graderas. En mer grundläggande fråga om vilka som inte över huvud kunde komma i fråga, de som inte ens uppfattades som oberoende individer (de utfattiga, de sinnesslöa självklart, men gällde det även kvinnor och arbetare i annans hushåll?) diskuterades mindre, även om frågan restes av en del radikaler. LOKALA MEDBORGARSKAP – DET DOLDA KULTURARVET och graderingen av rösträtten som utgör den ena huvuddiskussio- nen. Den andra är frågan om medborgarnas vilja ska samlas upp kor- porativt via stånden, som tidigare, eller i en mer direkt folkvald och enhetlig församling.9 Förespråkarna för graderad rösträtt kan även bygga på en helt annan grundläggande princip i takt med tiden – bolagets. Man bör ha så många röster som ens skattesats ger rätt till. Denna princip kan sägas vila på en gammal princip som moderniseras: rätten att delta i beslut följer plikten att bära konsekvenserna och genomföra dem. Rösträttsreformerna kan ses som konsekven- ser av denna gamla princip och en förändrad skattepolitik, mer än ett uttryck för en slutlig seger och uppvaknande för människoanden. vilar både skatter och militära utskrivningar till största delen på fastighetsinnehav, framför allt jordbruken. När in- komstskattereformerna sker runt 1900 blir många fler skattebetalare på samma grund och den allmänna värnplikten närmar alla (män) ett fullvärdigt medborgarskap. Så kan historiens trådar tvinnas ett varv till och valen till den tvåkammarriksdag som valdes med inkomststreck kan utses med allmän och lika rösträtt. Det har i modern historieskrivning framstått som ett skarpt brott med tidigare principer, men jag menar alltså att det finns ett starkt drag av kontinuitet i linje med den gamla kommunitära prin- cipen om koppling mellan inflytande och deltagande i bördorna. I det lokala självstyret renodlar man idén om kopplingen mellan deltagande och bidrag. Även om gränserna för deltagande läggs lägre än för deltagande i riksdagsvalen så tillåts gra- deringen först slå igenom utan begränsning, medan man i riksdags- valet blev en likställd medborgare med blott en röst när man väl tagit sig över rösträttsgränsen. Olika delar i representationsreformerna byggde på olika politiska idétraditioner. Verkligheten kunde därför skifta stort beroende på hur det so- ciala och ekonomiska landskapet i kommunen såg ut. kan man ändå visa att det var normalt för en vuxen man att under sin livstid bli vald till en förtroendepost. En erfarenhet av plikt, förtroende och ansvar som knöt personen till den lokala gemenskapen och bidrog till den bildning av allmogen till medbor- gare som politikerna hoppades på. reformer hade en ensam röstägare majoritet bara i ca 50 av totalt knappt 2500 kommuner, men genom att mobilisera stöd från ytterligare någon stor röstägare kunde kommunalpolitiken domineras av ett fåtal personer i många kommuner. Rösträttsrefor- men 1900, som begränsade storfyrkarna på landsbygden fick mycket liten reell betydelse för deras faktiska dominans, genom den höga nivå lagen ändå tillät, det ökande antalet storfyrkar och den naturliga intressegemenskap storfyrkarna kunde ha.10 slets till exempel Bergunda kommun utanför nästan sönder av kommunalpolitiska strider, trots att en person, greve på hade ensam majoritet vad gäller fyrkar. Restriktionerna som låg på hans handlande var av tre fundamentalt skilda slag: 1.Kommunallag och andra förordningar måste följas annars kan vilken medborgare som helst överklaga tagna beslut – och så sker i en lång rad fall via såväl länsstyrelse som domkapitel till kam- marrätt och KM:t. De juridiska dimensionerna av medborgar- skapet utnyttjades flitigt och inte utan framgång. 2.Protokollen är offentliga i en högst reell mening. Prästen läser upp dem, med inlagor och överklaganden, i kyrkan och gör dem sålunda till allmänt kända. Det förstärks ytterligare genom en flitig rapportering i . 3.En patriarkal ideologi med kommunitära inslag är gemensam för både medborgare och ledare. Legitimiteten i maktutövningen hänger inte enbart på röststyrkan utan på att motiven är till för det gemensamma bästa. Investeringar i sjukstuga, donationer till de fattiga och liknande är kostnader som vävs in i svaren på kla- gomålen för att visa att makten inte är rå utan står för ett gott ledarskap.11 I ett socialt jämlikt lokalsamhälle blir spänningen mellan försam- lingstanken, där alla är med, och bidragstanken inte så stor. I det alltmer skiktade blir det allt färre som kan bidra till de kommunala utgifterna. De som bidrar får allt entydigare lagstiftning i ryggen som säger att rösträtten är deras i direkt proportion till vad de erlägger i kommunala utgifter. Det gör att sockengemenskapens tanke kommer i bakgrunden och bolagsprincipen tar ett steg framåt. I den reella maktutövningen liksom i retoriken överlever dock för- samlingstanken som betonar det allmänna bästa, protokollen läses upp i församlingens offentlighet från predikstolen. Allmänheten, även de utan rösträtt, hade inte bara opinionstryck att sätta emot, även rätten att besvära sig satte en gräns för laglig lokalpolitisk maktutövning. Kommunerna dök upp i den rikspolitiska debatten i framför allt två syften. Dels fanns det en rad trängande spörsmål kring framför allt skolgång och fattigvård som behövde en lösning, dels behövde LOKALA MEDBORGARSKAP – DET DOLDA KULTURARVET