sou · GNB393 · 2000-01-01 00:00:00 — Jag har uppehållit mig vid deliberation i små sammanhang, men man kan tänka sig att det offentliga samtal som pågår i samhället är ett slags deliberation. Detta kan då ses som ytterligare en anledning till att det är positivt att människor deltar i deliberation i små sammanhang – genom att göra det ut- vecklar de större förmåga och benägenhet att delta i det offentliga samtalet. Att det inte går att fatta tillfredsställande beslut om inte de be- rörda får vara med är ett argument för medborgerligt deltagande. En annan positiv effekt är den jag redan inledningsvis nämnde, nämli- gen att detta att vara med och påverka och tillsammans med andra utforma en verksamhet, att prata med och lyssna på andra är lärorikt och gör att människor utvecklar vad som brukar kallas politiskt självförtroende (, och 1992 s. 172 ff., 1989 s. 286). Deltagandet leder också till att en tilltro till det poli- tiska systemet skapas. En av de som har betytt allra mest för utvecklingen av den delta- gardemokratiska teorin är som jag redan nämnt . Hon menar att deltagandets kärnpunkt är de utbildande effekter det har och då syftar hon både på de rent psykologiska effekterna och på kunskaper om demokratiskt beslutsfattande och politiska färdig- heter (Pateman 1970 s. 42). Genom att spegla sig mot andra, att bli sedd och förstådd, utvecklar man en bild av sig själv som en sådan människa som är kapabel att vara med och bestämma och som andra lyssnar på. Deltagande i en deliberativ process har sina alldeles egna effekter på individen. Den amerikanska statsvetaren diskute- rar samtalets roll i människors utveckling med hjälp av teoretiker som Habermas och psykologen (Benhabib 1992 s. 85 f.). Ett av de grundläggande begreppen inom den huma- nistiska psykologin är självet (the self) och till detta läggs olika suf- fix, man pratar om självbild och självreflektion bland annat. Självet är en del av omgivningen och påverkas av denna, den bild en individ har av sig själv är kommen ur de erfarenheter hon har från samvaro med andra. Hur en människa blir bemött av andra människor är en viktig pusselbit för att förstå hur hon skapats till den individ hon är. Enligt är det språket som förmedlar kontakten mellan indivi- den/självet och samhället. Att det är avgörande för individens ut- veckling hur hon gör sig förstådd och själv förstår det som sägs ter sig då naturligt (Burns 1979 s. 14 f.). FÖRÄLDRAKOOPERATIVA FÖRSKOLOR SOM DEMOKRATISKA PLANTSKOLOR För att sammanfatta kan man alltså säga att det deliberativa sam- talet har dubbla effekter – det ger demokratiska diskussioner och beslut och det får människor att utvecklas och växa. För att man ska kunna delta krävs vissa saker. För det första måste det finnas något att delta i, ett ställe dit man är välkommen (se t.ex. Räftegård 1998). För det andra måste man själv ha de resurser som krävs för att våga, vilja och kunna delta. Den norske sociologen pratar om fyra typer av resurser som behövs – sociala, ekonomiska, intellektuella och motivationella. Vid en första anblick kan det då tyckas som om de representativa demokraterna får rätt i alla fall när de påpekar att alla människor inte får vara med och påverka. Här handlar det inte om att särintressena får en fördel utan om att de högutbildade och socialt kompetenta har större möjligheter än andra. Om man såg samhället som en enda makrovärld skulle det kunna stämma, men varje kooperativ är en li- ten värld för sig och man kan inte betrakta dem som små destillat av hela samhället och avfärda dem på sådana grunder. I min studie finns kooperativ där snart sagt alla föräldrar är hög- utbildade och föreningsvana men det finns också kooperativ där föräldrarna har en helt annan profil. Ett föräldrakooperativ är som regel en väldigt homogen organisation. Eftersom det är de befintliga medlemmarna som väljer in de nya tenderar organisationen att re- producera sig själv och sina normer. Vad gäller allas lika möjligheter att delta är det inget problem att ett kooperativ är en homogen orga- nisation, så länge det finns många som är olika varandra. Huvudsa- ken måste vara att det finns en reell möjlighet för människor att delta och så länge det finns kooperativ med olika kategorier männi- skor som medlemmar är det inget hinder ur rättvisesynpunkt om vart och ett är homogent. Däremot finns det andra nackdelar om varje kooperativ är alltför homogent. Då handlar det om sådant som att barn bör lära sig att det finns olika människor, att alla inte är exakt som man själv och att det är bra att det är så. I ett sådant perspektiv kan det finnas en fara med homogena organisationer, men det leder för långt att gå in på det i denna korta text. Ett problem av mer praktisk art är att familjer där båda föräld- rarna har schemalagd arbetstid får svårt att fullgöra den arbetsplikt de allra flesta kooperativ har, det vill säga att man som förälder ska arbeta ett visst antal dagar i barngruppen. Undantagen är ko- operativ med speciell pedagogik, till exempel , som har full täckning med anställd personal eftersom de vill ha personal som kan den speciella pedagogiken. Det finns så klart ingenting som sä- ger att man inte skulle kunna ha det systemet även i ett kooperativ med vanlig barnomsorg. Ett demokratiskt kooperativ – vad kan det vara? Som jag redan har nämnt handlar detta kapitel om demokrati på ett mycket lokalt och individnära plan – i föräldrakooperativa förskolor. Till grund för det ligger en fallstudie av tre föräldrakooperativa förskolor i . Jag har varit närvarande vid mötena i dessa tre kooperativ och är just nu sysselsatt med att inter- vjua föräldrarna om deras erfarenheter. Huvudsyftet med observa- tionerna är att studera det deliberativa samtalet i kooperativen och se hur demokratin fungerar. I intervjuerna frågar jag föräldrarna hur de ser på sitt kooperativ, hur delaktiga de känner sig och hur de tycker att mötesverksamheten och det gemensamma beslutsfattan- det fungerar. Jag frågar dem också om de tycker att de har lärt sig någonting av att vara aktiva på ett föräldrakooperativ, om det har förändrat dem på något sätt, och om de är annorlunda i kooperativet än de var när de var nya medlemmar. De föräldrakooperativ jag håller på och undersöker har mellan 12 och 16 barn, vilket gör att det i runda tal handlar om 20–25 föräldrar per kooperativ. Det som är speciellt med föräldrakooperativ barn- omsorg jämfört med är att föräldrarna själva sköter all administration och i de flesta fall också gör en arbetsinsats i verk- samheten. Varje kooperativ har sin egen organisation vad gäller ar- betsgrupper för att sköta alla små och stora sysslor. Den stora ar- betsuppgiften utöver styrelseuppdragen, och en av de saker som gör kooperativen till en billigare omsorgsform för många, är att varje förälder på ett eller annat sätt arbetar i verksamheten i genomsnitt per termin. Det kan handla om att arbeta i barngruppen eller om att laga mat till barn och personal. Denna arbetsinsats innebär att man får högre personaltäthet än många kommunala för- skolor till en lägre kostnad, vilket i sin tur gör att man kan ha en lägre månadsavgift. Kooperativen har både styrelsemöte och stormöte en gång i må- naden. Styrelsemöte hålls i regel innan stormötet. FÖRÄLDRAKOOPERATIVA FÖRSKOLOR SOM DEMOKRATISKA PLANTSKOLOR relsen består av fyra till sju personer och fattar de löpande besluten, betalar ut löner och har ansvar för personalen. Det är även styrelsen som förbereder de beslut som ska fattas på stormötet genom att ta fram den information som behövs. Stormötet är tänkt att vara ett forum för diskussion och det är där de stora övergripande besluten ska fattas eller i alla fall ventileras. Dit ska så många föräldrar som möjligt, helst alla, komma. Båda mötena är arena för den delibera- tion, det pratande, som jag tror både ger mer demokratiska beslut och leder till att de medverkande får ett större självförtroende. Utöver dessa formella arenor pågår det deliberativa samtalet även vid andra tillfällen. Detta att det ständigt pågår ett samtal mellan alla – eller de flesta – i en förening, att kommunikationen aldrig stannar upp, är för mig ett av kännetecknen på det som kallas deliberativ demokrati. Räftegård menar att det bara är de samtal som sker inom formen som är intressanta. Till nyckeldragen hör att detta pra- tande sker i arrangerade (anordnade) former. Det är inte fråga om att tillgodoräkna sådant prat som mer spontant råkar förekomma (Räftegård 1998 s. 58). Varför det är så framgår inte, men man kan tänka sig två anledningar. Dels den pragmatiska att det helt enkelt inte är möjligt för en forskare att studera något annat pratande än det som sker i ordnade former, dels den teoretiska att det finns de- mokratiska risker med det oordnade pratande där alla kanske inte har samma chans att komma till tals. Men Räftegård nämner ingen av dessa tänkbara anledningar som skäl. Jag tycker att det är fel att kategoriskt säga att bara pratande i arrangerade former är intressant. Även om jag inte har haft möjlighet att avlyssna alla de informella samtal som pågår, har jag medlemmarnas bild av dem och vad som diskuteras i de olika fora som finns. Demokrati som kooperativ princip Kooperationen vägleds av sju principer som alla medlemmar i nationella Kooperativa Alliansen, , har enats om. Principen om demokratisk medlemskontroll är en av dessa, några andra är princi- pen om frivilligt och öppet medlemskap, principen om medlemmar- nas ekonomiska deltagande och principen om självständighet och oberoende. Principen om demokratisk medlemskontroll innebär att alla medlemmar ska ha lika mycket att säga till om och att de ska ta ansvar på lika villkor (se t.ex. Dellenbrant 1984 och Grut ). Men hur denna demokrati ska se ut är mer oklart. Precis på samma sätt som det finns olika demokratimodeller på eller stat- lig nivå finns det olika sätt att definiera demokrati i en liten organi- sation som ett föräldrakooperativ. För mitt projekt står deltagandet och det deliberativa samtalet i centrum, men man kan också tänka sig att man fokuserar enbart på besluten. Man skulle kunna studera nöjdheten i besluten, om med- lemmarna i ett kooperativ som bedöms fungera deliberativt är mer nöjda med besluten än medlemmar i ett annat kooperativ som styrs i andra former. Jag är inte ointresserad av vad medlemmarna i mina tre kooperativ tycker om de beslut som fattas, men liksom Pateman är jag mer intresserad av vad som händer med människorna i proces- sen. För att små organisationer som föräldrakooperativ ska kunna fungera som demokratiska plantskolor krävs åtminstone en sak – att de styrs på ett demokratiskt sätt, det vill säga att medlemmarna får vara med och bestämma. Pateman skriver om deltagande och demo- krati i företag och konstaterar att i de företag som inte fungerar de- mokratiskt har de anställda sämre självförtroende (Pateman 1970 s. 51 ff.). Patemans bok handlar visserligen om demokrati och delta- gande på arbetsplatser, men hon skriver uttryckligen att det finns situationer som uppvisar samma sorts gemensamt beslutsfattande, till exempel föreningsverksamhet (Pateman 1970 s. 55). Jag tror alltså att det spelar roll att kooperativet styrs demokra- tiskt, men inte bara det. Det spelar också roll enligt vilken definition av demokrati det kan sägas vara demokratiskt och vilken inställning till mötet och varandra de olika medlemmarna har. Jag kommer här att diskutera några av de saker som kan känneteckna en demokratisk förening och visa med exempel från de intervjuer och observationer jag har genomfört i tre kooperativ. Inställningen till mötet – att vara överens eller inte Olika medlemmar kan komma till mötet med olika inställning till de andra medlemmarna och olika förväntningar på vad som ska hända där. Man kan ha en bild av de andra som några som man i grund och botten är överens med och inställningen att det bör gå så smidigt som möjligt att fatta de beslut som behövs. Den amerikanska stats- vetaren har skrivit om relationen mellan begreppen adversary och unitary democracy. Hon menar att deliberationens poäng är att alla ska säga vad de tycker och att man ska ta till sig andras åsikter och väga dem mot sina egna. Detta kräver att man är öppen för vad andra tycker. Det finns three distinguishing features FÖRÄLDRAKOOPERATIVA FÖRSKOLOR SOM DEMOKRATISKA PLANTSKOLOR of a unitary democracy – equal respect, consensus, and face-to-face meetings (Mansbridge 1980 s. 5). Att ha unitary democracy eller enighetsdemokrati som ledstjärna och låta konsensus vara målet för all diskussion och beslutsfattande har både för- och nackdelar. Nackdelarna är bland annat att det tar tid och att besluten riskerar att formuleras vagt och otydligt efter- som det gör det lättare för fler att ställa sig bakom dem. Om man följer konsensusresonemanget strikt innebär det dessutom att varje ny medlem måste vara med på alla tidigare beslut som påverkar för- eningen, det vill säga man måste ta upp allting till diskussion på nytt. Mansbridge menar också att enighetsdemokrati kan leda till att olik- tänkande människor tystnar eftersom det kanske inte är gångbart att framföra motstridiga åsikter. Det måste finnas en öppenhet för olika idéer så att mötena inte utvecklas till vad kallar communication that does not say anything (1996). Beslutsfattande enligt konsensusmodellen – unitary democracy – må upplevas som mindre effektivt och ha en del nackdelar men det har betydande poänger också. Organisationen hålls samman och människor känner större engagemang, man slipper uppslitande röst- ningsförfaranden och information når ut på ett bättre sätt. Dess- utom är det i praktiken mer sannolikt att en så liten organisation som ett föräldrakooperativ vägleds av principen här är vi överens. Mansbridge menar att deliberation är att föredra både vid kon- flikt och sämja. Är man inte överens gör en öppen diskussion att det är lättare att få kunskap om hur konflikten ser ut och hur man ska komma till rätta med den. I konfliktfria sammanhang är deliberatio- nen ett bra sätt att både samla in och sprida de inblandade människ- ornas åsikter och kunskap. Bland de kooperativ jag har undersökt skiljer sig inställningen åt på den här punkten. På ett ställe säger de flesta föräldrar jag har in- tervjuat att deras inställning är att man är överens i kooperativet och att beslutsfattandet inte är nånting som ska behöva ta speciellt . En pappa svarade såhär på frågan om hur han tycker inställning- en är: Till tror jag det är konsensus. Egentligen tror jag inte man kan ha det på nåt annat sätt på ett dagis, faktiskt. Det handlar ju om att de flesta så att säga fattar att man inte kan bråka för då blir det inget alls, utan man måste sparka på sitt eget smalben . En annan förälder i samma kooperativ sa så här när jag undrade hur stämningen är när något ska diskuteras på ett möte: Det är nog så att det ligger i kooperativets form på nåt sätt att föräldrar- na alltså, det får vara stora konflikter för att man ska ta strid. För annars ska man se till att vara sams. Man kan inte gå omkring här och vara ovänner med varandra, för då går det ut över barngruppen. Det handlar om barnen och vi ska kunna mötas ihop med våra barn och så. Det är inte som på en arbetsplats där man löser det , vi kan inte stå i hallen och lösa detta utan det är så att man håller tillbaka lite på grund av det. Andra tycker att man bråkar för lite, att det borde vara mer diskus- sion och att det närmast är konstigt att folk är så flata när det gäl- ler deras barn. På ett annat kooperativ är inställningen i större utsträckning att det är bra att folk har åsikter och står för dem även om det blir dis- kussion. Man är inte lika inriktad på att snabbt komma överens. På det senare kooperativet är mötena följdriktigt betydligt längre än på det förra. Mötesregler – innehåll via form Den goda deliberativa processen är inte självgående, utan det behövs vissa regler för att olika människor och därmed olika intressen ska ha lika stor chans att göra sin röst hörd. Att på ena eller andra sättet garantera att alla får ta ungefär lika stor plats är då ett sätt att hålla den deliberativa demokratin levande. För att ett samtal ska kunna äga rum måste det finnas någon form av ram eller fast form inom vilket det sker. Den ram eller form inom vilken mötena sker kan vara olika strikt och olika välkänd av de som ingår i samtalet. Givet- vis kan denna ram förändras på samma sätt som medlemmarna fattar andra typer av gemensamma beslut men på kort sikt måste den vara stabil. En ram för samtalet är de mötesregler man håller sig till. Det finns alla varianter från att möten i princip är lösa samtal om vad som kommer upp till strikt hållna möten med i förväg utskickad dagordning och en ordförande som fördelar ordet och ser till att ingen pratar när det inte är hans eller hennes tur. Sådant som att det finns möjlighet för alla att veta vilka frågor som ska diskuteras och att alla får protokollen hemskickade eller lagda i sina barns fack är faktorer som kan öka känslan av delaktighet. Det är denna delaktig- het som i sin tur gör att förtroendet både för systemet och för en själv som individ ökar. Att hålla strikt på mötesreglerna kan vara ett sätt att säkra allas rätt att höras, men det kan också ha motsatt effekt. FÖRÄLDRAKOOPERATIVA FÖRSKOLOR SOM DEMOKRATISKA PLANTSKOLOR känna sig hämmade av regler de inte behärskar (Mansbridge 1992 s. 47 f., Benhabib 1996 s. 72). Det är en avvägning mellan att så många som möjligt ska få chansen och våga vara med och att man inte ska döda samtalet med för mycket regler. Räftegård har en po- äng när han säger att samtalet ska ske under ordnade former, i den meningen att det ska finnas vissa regler när man väl pratar. Däremot tycker jag, som jag tidigare nämnt, inte att det nödvändigtvis måste ske i någon viss lokal eller på någon . Hur mycket regler som ska finnas är en diskussionsfråga. Det finns de som menar att deliberationen per definition inte ska bak- bindas av några formella regler. Det är inte deliberation om män- niskor inte får prata fritt. Ett sant öppet klimat, ett samtal som präglas mer av kommunikation än av beslutsfattande är lösningen. En sådan kommunikativ process kan inbegripa alla, oavsett social status etc. (1996 s. 120 ff., Benhabib 1996 s. 82 f.). De tre kooperativ jag undersöker är väldigt olika vad gäller synen på mötesregler. Ett av dem håller strikt på att dagordningen ska sättas upp och att alla ska godkänna vilka frågor som ska tas upp. Man följer sedan dagordningen till punkt och pricka och är noga med att protokollet blir korrekt, att saker hamnar under rätt punkt osv. Denna strikthet vad gäller dagordningen kombineras med en om inte stridslysten så i alla fall debattglad inställning på mötena. Följden blir långa möten. De två andra bryr sig mindre om sådant som att dagordningen ska se ut på ett särskilt sätt och att den ska finnas tillgänglig innan mötet. Inställningen är att man pratar om de saker som behö- ver pratas om och om det behöver fattas några beslut så gör man det också, sedan spelar det mindre roll om det sker i någon speciell ord- ning. Det är lätt att se att det är svårare att ha någon speciell upp- fattning i en fråga och kunna driva denna uppfattning om man inte i tillräckligt god tid vet vilka frågor som kommer att diskuteras. När jag har frågat föräldrarna i det kooperativ som är mindre noga med formaliteter kring dagordningen hur de ser på detta med dagordning och mötesregler tycker många att det vore bra att få veta vad som ska tas upp. Inställningen är ändå att man inte ska bråka för mycket för då blir det ingen bra verksamhet för barnen, och det är det viktigaste. Språket och arenan – att förstå varandra och känna sig delaktig Det talade språket spelar – så klart – en avgörande roll på möten av det slag man håller i till exempel ett föräldrakooperativ. Det är kom- munikationen mellan människor som är själva deliberationen. studerar i sin avhandling pratets betydelse för demokratin och han urskiljer vissa saker som måste finnas för att en kommu- nikativ demokrati ska kunna uppstå. En sak som är av avgörande betydelse för att det deliberativa samtalet ska kunna äga rum är att det finns en arena, ett ställe (inte nödvändigtvis i rumslig bemärkel- se) där pratet kan ske (Räftegård 1998 s. 56 ff., 202). I de tre kooperativ jag undersöker finns det många olika arenor. Det månatliga medlemsmötet är en, hallen på morgnar och efter- middagar en annan, den gemensamma fikan en tredje. Och om vi pratar om ickerumsliga arenor finns telefon och e-post som en fjärde och femte. Här skulle Räftegård förmodli- gen inte hålla med, men den diskussionen har vi ju redan klarat av. Jag har frågat föräldrarna om hur de ser på de olika arenorna, om de upplever att det är något problem att samtalet pågår på andra ställen än mötet. Många menar att det är en nödvändighet att man pratar med varandra löpande och inte bara när det är möte. Verksamheten skulle inte kunna fungera annars. ser man att det är ett problem om alla inte är med och det ibland till och med fattas beslut vid ett samtal utanför mötet. Räftegård menar vidare att en kommunikativ demokrati bygger på tron att alla människor kan vara med, att vi alla har förmågan att prata och säga vad vi tycker. Ingen ska behöva förställa sig för att få vara med (Räftegård 1998 s. 147, 202). Mina observationer visar att det långt ifrån är så att alla deltagare på ett möte pratar lika mycket, men tiden är ett trubbigt redskap eftersom alla människor inte är lika pratglada. Det väsentliga är att alla känner att de får säga det de tycker och att de övriga lyssnar på och tar till sig vad de säger. Det är lätt att se att nytillkomna medlemmar ofta är betydligt mindre talföra än de som har varit med , men det är just det som är en del av det växande jag har pratat om. har man ut- vecklat en vana vid att tala på möten och de andra arenor som finns, man har lärt sig att ta för sig och uttrycka sig. FÖRÄLDRAKOOPERATIVA FÖRSKOLOR SOM DEMOKRATISKA PLANTSKOLOR Handlingskraft – att få något gjort Den optimala situationen är den där alla vågar prata eftersom det rå- der ett öppet och tillåtande klimat, som det fattas beslut och pågår en verksamhet. Att det finns handlingskraft är en viktig ingrediens när en demokratisk organisation ska bedömas (1995 s. 101 ff., Räftegård 1998 s. 94, 132). Detta är ett av de instru- mentella demokraternas argument mot deltagardemokratin – det händer ingenting när många ska vara med och bestämma. Demokrati och deliberation i all ära, men det krävs dels att det verkligen fattas några beslut och dels att de beslut man fattar blir verklighet för att man ska kunna säga att det har varit en demokratisk process. Efter- som jag håller med om att det är viktigt att det verkligen fattas be- slut och att de verkställs – att det inte bara pratas – är handlingskraft en av de saker jag tittar bedömning av demokratin i för- äldrakooperativen. Under de observationer jag har genomfört finns det en hel del frågor som har diskuterats på både två och tre möten innan man har kunnat fatta något beslut. Självklart måste man skilja mellan olika typer av frågor, det är ju till exempel naturligt att en diskussion om förskolans profil drar ut över flera möten medan ett beslut om inköp av ny frys när den gamla har gått sönder bör kunna fattas snabbt. När det gäller frågor av mer vardaglig karaktär skiljer sig de tre kooperativen åt i så måtto att ett av dem emellanåt har svårt att komma till beslut. Det kan pratas både länge och väl om en fråga och sen bryter man upp utan att något avgörande beslut fattas. I ett annat är det betydligt mer sällsynt att man går från mötet utan att ha fattat beslut i alla de frågor som var uppe till diskussion. När det handlar om de större frågorna, till exempel förskolans profil fungerar det på liknande sätt, det samtalas kring frågan utan att något beslut fattas och det är ingen som är särskilt störd över att det är på det sättet. Som en mamma uttryckte saken så handlar [det] ju om det där pågående samtalet.