sou · GNB388d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Därtill skulle det ha funnits en polis- chef. Ad hoc-modellen innebar att alla dessa funktioner samlades hos en person. är central förvaltningsmyndighet för polisväsen- det och har alltså inte som huvuduppgift att själv leda spanings- och annan brottsutredningsverksamhet. får emellertid enligt sin instruktion leda polisverksamhet i vissa fall. Det gäller brott mot rikets säkerhet liksom spaning mot narkotikabrottslighet, eko- nomisk brottslighet och annan brottslighet om den är av särskilt grov beskaffenhet och har riksomfattande karaktär eller internationell anknytning eller om det annars finns särskilda skäl för det. Den då- varande rikspolischefen, , hade enligt Juristkommis- sionen uppfattningen att mordutredningen borde ha lagts på Riks- polisstyrelsen men att instruktionen inte medgav detta. Ett övertagande hade dessutom krävt ett regeringsbeslut om förstärkning av Rikspolis- styrelsens resurser. aktualiserade inte frågan med företrädare för regeringen. operativa arbetet under ledningsgruppen utgjordes av . Som organisationen såg ut fanns det ingen spaningsledare vid våldsroteln. I likhet med som helhet saknade våldsroteln en fungerande beredskapsplan; det fanns vid roteln, konstaterade , inte --- ens en översiktlig beredskapsplanläggning som praktiskt fungerade. 21 Trots att flera andra avdelningar vid var engagerade i utredningen användes inte rikskriminalens våldsrotel. Den förklaring till detta som fann var22 att det var känsligt att utnyttja roteln med hänsyn till någon form av rivalitet mellan rikskriminalsektionens och våldsrotlar, men framför allt med hänsyn till att rutiner och arbetsmetoder hade ut- vecklats olika inom de båda enheterna och att detta försvårade ett praktiskt samarbete. Åklagarväsendet involverades i mordutredningen på mordnatten genom kontakter mellan polisen och beredskapsåklagaren i (kam- maråklagaren ). Chefsåklagaren fick i uppdrag att svara för de åklagaruppgifter som kunde bli aktuella, t.ex. beslut om tvångsmedel. Han tog kontakt med och säkerhetspolisen. Enligt reglerna i skall en förundersökning ledas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet eller då det är påkallat av särskilda skäl. Att en förundersökning oftast startar hos polisen är naturligt och ofrånkomligt. Såvida den inte läggs ned upp- kommer emellertid förr eller senare tidpunkten då åklagare skall inträda som förundersökningsledare, det s.k. åklagarinträdet. Det är ytterst åklagaren som beslutar om när åklagarinträde skall ske. K.G. valde inledningsvis att inte inträda som förundersökningsledare. Han gjorde inga anspråk på att ta del i ledningsgruppens arbete och det togs heller inga initiativ från gruppens sida för att etablera en kontakt. position ter sig för en utomstående oklar. Själv protesterade han mot att han fick agera beredskapsåklagare. De facto var han förundersökningsledare stand-by. Formellt synes det motsvara den position en åklagare intar sedan polisen enligt det s.k. fördelningscirkuläret underrättat åklagare om att en förundersökning avseende ett allvarligt brott inletts.23 riktades misstankar mot den 33-årige . inträdde då som förundersökningsledare, dock endast såvitt avsåg misstankarna mot . Därmed infördes ett delat förundersökningsledarskap; förundersökningsledare i övrigt var fort- farande . Detta förhållande bestod fram till , då överåklagaren i beslöt att hela förunder- sökningsledarskapet skulle ligga hos åklagare. Han påtog sig själv den del tidigare svarat för, medan stod kvar som förundersökningsledare såvitt avsåg . lade ned denna sin del av förundersökningen och avskrev Efter var förundersöknings- ledarskapet således samlat hos . Frågan om delat förundersökningsledarskap aktualiserades igen efter det s.k. tillslaget (Operation Alfa), då polis- ledningen i diskussioner inför regeringen föreslog att förundersök- ningen avseende det som då kallades huvudspåret, dvs. PKK-ut- redningen, skulle ligga under polisen, medan det övriga skulle ligga under åklagare. Någon sådan uppdelning kom dock aldrig till stånd. Förundersökningsledarskapets innebörd och avgränsning var ett återkommande stridsämne under hela det första utredningsåret. Som förundersökningsledare i hade svårig- heter att få sina order utförda. Det kunde gälla önskemål om att göra provskjutningar med vapen hos , , efterlysa vittnen som åberopats av från , sök- ning efter kulhål i fasaderna vid brottsplatsen eller tillgång till protokoll från obduktionen och förhör med . Likartade problem ansåg sig åklagargruppen ha haft , då man bl.a. krävde kompletterande utredning beträffande vad som till- dragit sig vid biografen och den s.k. Grandmannen. Enligt åklagarna var de utsatta för upprepad obstruktion från polisens sida. Vid planeringen av tillslaget förekom ett direkt åsido- sättande av de order som åklagarna i egenskap av förundersöknings- ledare givit angående tvångsmedelsanvändning. Polisledningens bild av samarbetet var delvis en annan, men det står klart att åklagare och polis genomgående hade olika syn på vem som var ansvarig för vad och vem som hade att rätta sig efter vem. Borde ha övertagit ledningen och ansvaret för mord- utredningen? Som framgått skulle det ha varit rikspolischefens prin- cipiella uppfattning att så borde ha skett, men att lagen inte medgav detta. ställningstagande i denna fråga ter sig en aning svävande, men det står klart att kommissionen tvekade att sätta sig till doms över den ordning som valdes. I de resonemang som redovisas framförs flera argument för att ledningen borde ha lagts hos . Följande bedömning avrundar argumentationen:24 Enligt vår mening kan det sättas ifråga om inte redan på de grunder som finns angivna i styrelsens instruktion kunde ha övertagit polisledningen i detta fall. Gärningen synes på goda skäl kunna betecknas som ett brott mot rikets säkerhet. framstod inte behovet av ett centralt ledningsansvar som särskilt starkt, enligt , eftersom samarbetet enligt uppgift skulle ha flutit väl mellan de olika polisenheterna. Innan miss- hälligheterna mellan polis och åklagare ledde till en förändring av organisationen fanns det därför inte några skäl för att flytta över led- ningsansvaret till . Det resonemang som Jurist- kommissionen för i detta sammanhang är innehållsrikt men inte entydigt.25 Det ger ett intryck av att egentligen ansåg att det bästa hade varit om övertagit ansvaret. I sammanfattningen återkommer dock den samlade bedömningen att det inte var fel att låta ansvaret ligga kvar hos . En angränsande fråga gällde anlitandet av vålds- rotel. noterade att roteln kunde utnyttjas för förstärkning i hela landet, men att det sällan hade förekommit att den tagits i anspråk i något av storstadsdistrikten. De skäl som angetts för att roteln nu inte utnyttjades – dvs. att det skulle ha berott på rivalitet och samordningsproblem – var enligt inte acceptabla; om det fanns hinder av det slaget måste det ankomma på myndigheterna att undanröja dem för framtiden. Sammantaget var det enligt en brist att den kunskap och erfarenhet som fanns vid de båda enheterna – dvs. våldsrotlarna vid rikskriminalen och – inte kunde utnyttjas gemensamt. Parlamentariska kommissionen konstaterade kort att många skäl talade för att det var riktigt att polismyndigheten i ledde polisarbetet i brottsutredningen och förde därutöver resonemang kring hur samordningsfrågor skulle kunna lösas . 27 På annat ställe framgår att kommissionens principiella uppfattning var att Riks- polisstyrelsen inte skall utöva polisledning. 28 påpekades att regeringen är oförhindrad att i särskilda fall uppdra åt Rikspolis- styrelsen att leda viss polisverksamhet. Det är möjligt att den parla- mentariska kommissionen med detta ville ha sagt att det hade varit regeringens sak att ta ställning till hur brottsutredningen skulle ledas. I alla händelser påpekades i sammanhanget att regeringen utnyttjat denna möjlighet i sitt beslut , som just hade innebörden att Se också reservationen på s. 87, apropå den inledande organi- sationen. 27SOU 1988:18 s. 116. skulle leda polisverksamheten i anledning av mordet.29 Ad hoc-organisation eller enligt beredskapsplan? Som framgått ovan var det polisledningens mening att organisationen bör sättas samman ad hoc vid händelser av detta slag; bered- skapsplanen hade kommit ur bruk och bakom detta låg ett medvetet ställningstagande. sade sig inte ha underlag för att påstå att detta synsätt allmänt sett är fel. Det synes förnuftigt nog att man skall kunna lägga upp verksamheten i stort och avpassa resurserna efter vad som krävs i det enskilda fallet, fortsatte Juristkommis- sionen.30 Men detta var inte detsamma som att beredskapen längre ned, inom de deltagande enheterna, var tillfredsställande. I en beskrivning av vad som krävs vid utredandet av s.k. spaningsmord skriver Jurist- kommissionen:31 I motsats till vad som gäller för de allra flesta andra typer av brotts- utredningar kräver utredningen av ett s.k. spaningsmord som regel en fast- lagd organisation och inarbetade rutiner för att ha förutsättningar att fungera väl. En orsak härtill är den stora resursinsats som brukar före- komma i inledningsskedet och som i sig ställer särskilda krav på samord- ning och ledning. En annan är att arbetet kan komma att löpa och att kraven på dokumentation av detaljuppgifter därför är större än annars. Ett snabbt och rutinerat igångsättande av spaningsarbetet i inledningsskedet är mycket betydelsefullt. På annat ställe anför som en allmän synpunkt: 32 att det otvivelaktigt är en styrka i polisarbetet, inte minst i ovanliga och pressade situationer, om man kan falla tillbaka på tidigare planläggning och på intränade roller och rutiner. Det må visserligen vara riktigt att det också behövs flexibilitet och förmåga att anpassa verksamheten till vad en ny och oväntad situation kräver. Likväl innebär det, här som i andra sammanhang, vissa risker att improvisera. Redan ordvalet – improvisera – synes uttrycka ett visst avstånds- tagande. sade sig inte heller för sin del ha blivit övertygad om att det sakligt sett fanns tillräckliga skäl att efter det in- 30SOU 1987:72 s. 85. ledande skedet bedriva brottsutredningsarbetet med en sådan lednings- organisation och ett sådant direkt deltagande av polismyndighetens högsta ledning som det blev fråga om. En risk med att improvisera som särskilt uppmärksammade var att det i en stor verksamhet kan bli svårt att få den tillskapade organisationen att slå igenom och fungera (se även nedan under . Det kan uppstå oklarheter och missförstånd. Enligt polis- ledningen skulle det inte ha uppstått några oklarheter. Juristkommis- sionen ifrågasatte detta och pekade på att det aldrig lämnades någon samlad och dokumenterad information om spaningsorganisationen och om ansvars- och uppgiftsfördelningen mellan ledningsgrupperna och de medverkande enheterna. Saken blev rimligen inte bättre av att led- ningsgruppens uppgifter ändrades och att dess befattning med spaningsledningen efterhand blev en annan än den ursprungligen av- sedda, uttalade vidare. Den uttalade kritiken mot förhållandena längre ned i organisationen tog sikte på beredskapen inom våldsroteln. Det kan naturligtvis göras gällande att en så stor myndighet som polis- myndigheten i har sådana resurser att man kan klara av det mesta utan att behöva en särskild beredskapsplan eller speciella rutiner för hur arbetet skall organiseras i ett enskilt ärende. Vi menar att vad som fak- tiskt inträffade visar att ett sådant påstående inte är hållbart. Mycket talar för att förutsättningarna för att snabbt organisera de vitala funktionerna på våldsroteln, tipsmottagning och registrering, skulle ha varit väsentligt bättre om man hade haft en fungerande planläggning. (---) Enligt vår mening kom verksamheten i inledningsskedet i högre grad än som kan förklaras av den extraordinära situationen som sådan att präglas av improvisation och brist på organisatorisk stabilitet. Ansvaret för dessa brister, som måste ha bedömts som allvarliga, vilade enligt på ledningen för kriminalavdelningarna, men ytterst måste det utgöra länspolismästarens ansvar att Stock- holmspolisens beredskap inför en extraordinär händelse är tillfreds- ställande. 35 Bedömningen slutade med följande entydiga princip- förklaring: 36 Finns det invanda rutiner innebär det, enligt vårt sätt att se saken, att man kan utgå från att alla som deltar i utredningen i princip arbetar på samma sätt, att det är klart vem som svarar för en viss uppgift och att den rutinerade personalen snabbt kan sätta mindre erfarna polismän in i deras uppgifter. Framför allt vid extraordinära händelser är det alltid en fördel om man har fasta rutiner för hur arbetet skall organiseras och hur vissa åtgärder som erfarenhetsmässigt krävs skall genomföras. Det kan i detta sammanhang noteras att Justitiekanslern i sitt gransk- ningsbeslut tycks ha utgått från felaktiga uppgifter rörande spaningsarbetets organisation. Enligt Justitiekanslern skulle nämligen ledningsgruppen enligt uppgift ha organiserats enligt en i förväg uppgjord plan. sammansättning speglade de deltagande en- heterna, med undantag för att regeringen hade en representant utan att vara operativt engagerad och att åklagarväsendet inte hade någon representant trots att man i vart fall beredskapsvis deltog operativt. synpunkter på regeringens roll behandlas . Frågan om åklagarväsendets roll hänger samman med den om för- undersökningsledarskapet. Men man kan också ställa frågan om en ad hoc-organisation av det slag som sattes upp borde ha innefattat en åklagare och om detta hade kunnat påverka händelseförloppet. Frågan berörs på flera ställen i . Det konstateras att den åklagare som utsetts, , inte tog några initiativ till att medverka i ledningsgruppen. Det konstateras också att inte heller ledningsgruppen tog några initiativ i den rikt- ningen. bedömde det vidare som ett grundfel att polisens arbete organiserades och fick sin ledningsstruktur utan något som helst inflytande för åklagarsidan. 38 Skulden för att det blev så lade på bägge parter: Spaningsarbetet synes på båda håll ha betraktats som en uppgift enbart för polisen. 39 Att polisen inte var särskilt angelägen om att åklagarna medverkade i ledningsgruppens arbete är rikligt belagt. 40 Men synes ha lutat åt att 37JK-Beslut s. 146. 38SOU 1987:72 s. 104. 40Hans Holmér uttalade i och för sig inför att borde ha ingått i ledningsgruppen. ansåg dock att det ut- talandet i inte ringa mån tedde sig som resultat av senare eftertanke, när det i första hand ålegat åklagarsidan att se till att en åklagare deltog i ledningsgruppens arbete.41 Även om man från åklagarhåll hade ifrågasatt det meningsfulla i ett sådant arrangemang, skulle det enligt ha varit till nytta för utredningen: 42 Blotta närvaron skulle --- ha inneburit en markering av åklagarens roll och ansvar under förundersökningen, oavsett om åklagaren hade inträtt som förundersökningsledare eller inte men i all synnerhet sedan detta väl hade skett.43 En annan effekt av organisationens sammansättning som Jurist- kommissionen ställde sig kritisk till gällde säkerhetspolisens roll. För- undersökningsledaren hade inget inflytande över säker- hetspolisen (dåvarande säkerhetsavdelningens) verksamhet i fråga om terrorismbekämpning. hade huvuddelen av denna personal ställts till förfogande. Detta var enligt Juristkommissio- nen en ovanlig situation som kunde skapa oklarhet. Den aktualiserades i samband med att misstankar riktades mot medlemmar i . intog inledningsvis ställning som såväl polischef, för- undersökningsledare och som spaningschef. Dessa tre funktioner intas som framgått normalt av tre personer. Sedan inträtt som förundersökningsledare hade formellt sett inte denna funktion. Av redogörelse framgår emeller- tid att han reellt sett behöll den i flera hänseenden. konstaterade att de aktuella funktionerna ibland kan fullgöras av en och samma person, t.ex. kan det förekomma att en polischef också är förundersökningsledare. Det kunde dock ifrågasättas såvitt vi har kunnat finna inte kom med något sådant önskemål eller förslag när saken var aktuell (a.a.s. Däremot konstaterade att föreslog att skulle ingå, sedan denne senare hade inträtt som förundersökningsledare; skulle dock inte ha funnit skäl till detta. 43Uttalandet går inte helt ihop med vad som sägs på s. 126, där det slås fast att åklagarna ytterst haft rätt att vägra att samarbeta med en på visst sätt samman- satt spaningsledning som åklagarna efter gjorda erfarenheter inte fann lämplig från förundersökningsresultatets synpunkt. om det var lyckligt att på detta sätt samla alla de viktigare lednings- funktionerna på samma ställe, i sista hand hos personligen. 44 fäste till en början uppmärksamhet på att modellen innebar att den normala kontroll- och tillsynsfunktionen föll bort; när chefen själv deltog i spaningsarbetet fanns det ingen högre instans dit eventuella konflikter och intressemotsättningar kunde hissas för ett auktoritativt avgörande. Detta hade betydelse när konflikter uppstod mellan polisledningen och åklagarna. Varje god organisation måste ha en möjlighet att snabbt och auktoritativt lösa tvister, uttalade och kritiserade därmed makt- ansamlingen hos , som innebar att åklagarna saknade en polisledning att vända sig till med sina klagomål. Att tog på sig rollen som spaningschef innebar enligt att denna uppgift hamnade för högt upp i organisa- tionen.46 Det hade varit bättre för åklagarna, om spaningschefen hade funnits längre ned i organisationen. Det operativa arbetet vid skulle vidare ha fungerat bättre om spaningen hade letts på den nivån. återgav i det sammanhanget uttalanden om att utredningsarbetet bedrevs över huvudet på dem som hade verklig erfarenhet av kvalificerat spanings- och utredningsarbete. Enligt ledde arrangemanget också till att det uppstod oklarheter i ansvarsfördelningen. 48 Den oklarhet som uppstod kring konfrontationerna i var enligt Juristkommis- sionen en följd av att det saknades en spaningschef med samordnings- ansvar längre ned i organisationen. Som redan nämnts ansåg att i realiteten uppträdde som förundersökningsledare inte bara när han for- mellt hade den ställningen utan även sedan hade beslutat att själv ta över ledningen. Detta underbyggs utförligt i rapporten.49 agerande fördöms som oförenligt med gällande rätts fördelning av ansvar och befogenheter mellan åklagare och polis. Även hans försvar underkändes :50 44SOU 1987:72 s. 87. 91, 156 och 161. Se även s. 122 f där kritiken upprepas och utvecklas i samma skarpa ordalag. Den logiska konsekvensen av hans resonemang är ju att en polischef eller spaningsledare har rätt att ta över förundersökningsledningen och sätta åklagaren åt sidan, bara han är tillräckligt övertygad om att han själv gör de rätta bedömningarna. återgav uppgifter om att styre var så enväldigt att det mer eller mindre kvävde självständighet och egna initiativ hos polisbefäl på lägre nivåer och hos personalen i övrigt. Om sades: Det var hans vilja som dominerade, det var han som bestämde och någon egentlig diskussion förekom inte, ingen ville eller vågade opponera sig. 51 distanserade sig något från dessa utsagor, men sammanfattade i en central passus ett eget omdöme om , ett omdöme som med dagens kunskapsläge har en djupare innebörd än när det skrevs: 52 Att utövade sin ledning av verksamheten på ett mycket viljestarkt och dominerande sätt och att utredningsarbetet i hög grad fick sin inriktning som en följd av hans personliga övertygelser kan enligt vår mening inte gärna bestridas. Därtill är de redogörelser som har lämnats oss till sin innebörd, om än inte i ton och nyanser, alltför samstämmiga och vittnesbörden i övrigt alltför entydiga. Det är inte rimligt att tro att alla inom polisledningen eller inom polisorganisationen i övrigt i alla en- skildheter eller ens i de stora dragen hade samma uppfattning som . Därifrån är dock steget ganska långt till att påstå att ledningen utövades så att brottsutredningen på något allvarligt sätt blev lidande på det. Den som inte har facit i sin hand, sedan brottet klarats upp, kan inte heller ge något alldeles säkert svar på denna fråga. Parlamentariska kommissionen instämde i bedömningar. 53 Emellertid tycks man ha hyst viss förståelse för att det krävdes en organisation utöver den vanliga för att administrera denna utredning. Till det som kunde kritiseras hörde att så stor del av det egentliga polisarbetet leddes av ledningsgruppen:54 Det innebar att de erfarenheter och kunskaper som fanns hos de professionella mordutredarna på våldsroteln inte kom att utnyttjas fullt ut. Att polisen i den största mordutredning som har förekommit organiserade sig på ett sådant sätt var enligt vår mening inte försvarligt. Det var inte heller försvarlig att arbetet organiserades så att polismyndighetens chef helt engagerades i mordutredningen. 53SOU 1988:18 s. 62 ff. funktioner – till vilka spanings- och utredningsarbete inte hör – är allt för viktiga för att han skall tillåtas bli uppbunden på det sätt som skedde. behandlar anmälningar mot polismän på två ställen i sin rapport.55 noterade att det efter mordet kom in tips om polismän och att utredningen av sådana tips i den senare diskussionen i massmedia fått den samman- fattande benämningen polisspåret. Utredningen omfattade vid tid- punkten trettiotalet polismän. Åtskilliga av tipsen tog sikte på att den utpekade polisen var lik någon av fantombilderna, eller pussel- bilderna, som de kallades av . Enligt hade det av ledningsgruppen beslutats att dessa tips skulle handläggas vid dåvarande säkerhetsavdelningen, med byråchefen som huvudansvarig. redo- visade utredningsresultaten till , som gjorde den slutliga bedömningen. Utredningen låg inte under åklagare innan tog över förundersökningsledarskapet. Samtliga tips före- drogs för ; de flesta var då redan avförda från fortsatt handläggning. godtog den valda ordningen där utredningen i denna del lagts på säkerhetsavdelningen under en erfaren byråchef som . Man konstaterade vidare att tipsen rörande polismän inte behövde ha gett grund för någon egentlig misstanke och anförde allmänt: 56 De tips som kommer in vid ett spaningsmord har en delvis annan karaktär än en anmälan om brott. Det rör sig som regel om uppgifter om iakttagelser vilkas samband med brottet kan vara ganska oklara. Sådana tips ger som regel inte grund för någon egentlig misstanke. Inom ramen för förunder- sökningen bearbetas de olika tipsen. De läggs till hand- lingarna när utredningen i den delen inte kan föras längre. Även om ett tips anses som färdigbearbetat kan det tas upp på nytt så snart det finns anledning till det, t.ex. därför att det har kommit fram nya uppgifter. Att ett tips läggs åt sidan kan inte jämföras med t.ex. att en förundersökning som baserar sig på en brottsanmälan läggs ned. Att enskilda tips av detta slag läggs åt sidan är inte detsamma som att en faktisk brottsmisstanke utretts och avskrivits. Det finns alltså inte 55SOU 1987:72, kort på s. 73 och något mer fylligt på s. 158 ff. något krav på att åklagare skall kopplas in för ett ställningstagande. Enligt kunde man emellertid ändå ställa sig frågan om det inte hade varit lämpligt att successivt låta tips om polismäns eventuella inblandning i mordet komma till åklagarens kännedom. ansåg att så borde ha skett: 57 Förundersökningen leddes av en åklagare, först delvis och i sin helhet. Med hänsyn till de syften som ligger bakom sär- regleringen av utredningar om brottspåståenden som riktas mot polismän skulle det enligt vår mening ha varit en fördel om dessa utredningar hade särbehandlats på det sättet att åklagaren hade tagit direkt ledning över ut- redningsarbetet i denna del.58 Mordutredningen efter mordet på är den största polis- utredningen som förekommit i . Under det första utredningsåret arbetade i genomsnitt ungefär 150 polismän med mordet. var styrkan betydligt större.