sou · GNB312 · 2000-01-01 00:00:00 — –deltog jag i en instant-democracy-övning av ganska primitivt slag. Den handlade också om skjutvapen- relaterat våld. 50 personer i en studio, alla med fjärrkontroller. av dem var tonåringar, skolungdomar som deltog därför att de hade valt det som ett moment i undervisningen i samhällskunskap. –Diskussionen drog igång som vanligt, med de vanliga låsta positionerna. En skrek att Du kan ju slå ihjäl någon med en tegel- sten också, vill du förbjuda innehav av tegelstenar? Han fick naturligtvis mothugg. Var känner du dig mest orolig – där männi- skor bär skjutvapen eller där de bär tegelstenar? Så pågick det . Skolungdomarna sade inget. Så bröts diskussionen för frågor till publiken. En fråga löd: Är du mycket/lite/inte alls rädd för att själv drabbas av väpnat våld? Publiken tryckte på sina knappar, och man fick ett rimligt utfall i form av några mycket rädda, flertalet lite rädda, några inte alls rädda. Så gick man vidare med frågan för att se hur svaren relaterade till ålder. Hur många av er under är mycket/lite/inte alls rädda för att själva drabbas av väpnat våld? När svaret visade sig på skärmen gick det ett sus genom församlingen. Samtliga ungdomar – och inga andra – var mycket rädda. –Som ett resultat av det vände vi oss till närmaste gymnasie- skola och gjorde samma sorts mätning där med 500 elever – som mest 90 i samma rum. Vi lärde oss mycket om hur ungdomarna resonerar och fungerar i sådana här frågor. – Finns det inte en konkurrenssituation mellan t.ex. och ? Traditionella mass- media ska ju enligt etablerade föreställningar vara det viktigaste forumet för samhällsinformation och samhällelig debatt. ut- manas kanske tidningen av E-Democracy och andra nya arenor för information/debatt. Vad händer på ? – Det handlar i varje fall inte om att försvara gamla medier mot nya. Vår företagsstrategi innebär att vi inte längre ser oss som ett tidningsföretag utan som ett informationsföretag. Vi ger ut en dagstidning – den fjortonde i upplaga i – och några special- magazin. Vi finns redan på www () där vi också använder real-audio så att du kan lyssna på oss. Det dröjer inte länge förrän vi använder TV i någon form. Vi strävar efter att bedriva journalistik i vilket medium som helst som passar för ändamålet. –är ju uppenbarligen inte den centrala arenan för politisk information/debatt. är det verkligen en ambition som vi som seriösa journalister borde ha. Vi har ett ansvar för att viktig information sprids och att diskussioner upp- står. –Hur gör man det i en situation när bara hälften av stadens befolkning prenumererar på en tidning? Vi vet inte, men vi arbetar med nya medier och med och vi lär oss . Vår förre chefredaktör formulerade företagets mål så att vi skulle ...enrich the shared life of the community by becoming the primary provider of information that people need. – När jag började som journalist var det på en liten veckotidning i en liten stad i . I små städer i har man fortfarande town meetings. En mycket stor andel av befolkningen träffas , vanligtvis i skolans aula, och diskuterar varje enskild post i stadens budget. Alla tar ansvar, och de röstar, där och då, i varje fråga. Det kan ta eller två. Politikerna är där, alla känner alla, och man disku- terar. Så fungerade demokratin en gång i . Som journalist bevakade jag förstås de där mötena , och när vi håller på med PJ så är det i stort sett samma sak. Vi lyssnar till folket. 4.3Den Digitala Staden, DDS, i Vid lokalvalen 1990 och regionalvalen 1991 slog amsterdamborna nya bottenrekord i valdeltagande: . Frågan om hur man skulle öka medborgarnas intresse för den demokra- tiska processen fanns då redan på dagordningen. Med början 1989 prövades en slags interaktiva politiska debatter (Stadsgesprekken) i lokal-TV. En grupp politiker och företrädare för organisationer diskuterade någon aktuell fråga – t.ex. droger, brottslighet eller bostäder. Tittarna kunde söka fram ytterligare information i frågan via text-TV och använda telefonen – i de senare försöken även dataterminaler i offentliga lokaler – för att reagera och lämna synpunkter på det som hade sagts. Reaktionerna förmedlades i sin tur till debattdeltagarna för kommentarer. Tittarna fick också möj- lighet att rösta för/emot olika politiska alternativ. Försöken blev omdiskuterade och småningom stod det klart att varken medbor- garna eller politikerna ansåg dem särskilt lyckade. (Francissen/ Brants 1998) 1993 gjordes ett nytt försök att locka in medborgarna i den demokratiska processen, i form av s.k. stadskonsulta- tioner (Stadsberaad). Intresserade medborgare kunde genom en kombination av text-TV och telefon arbeta med ett frågeformulär. Vid första försöket handlade det om budgeten i en av stadens nämnder. Medborgarna kunde göra olika val och prioriteringar, och varje val resulterade i ett antal följdalternativ. Den som småningom fann konsekvenserna av sina tidigare val olämpliga kunde börja om på en högre nivå. Tanken var att medborgarna skulle komma så nära en realistisk beslutsfattarposition som möjligt och känna ansvar för helheten. Rent tekniskt fungerade det första försöket dock dåligt, och när andra försöket bara lockade ett par hundra deltagare lades hela projektet ner. (Francissen/Brants 1998) När DDS startades var det därför en närmast desperat an- strängning att öka amsterdambornas intresse för den lokala demo- kratiska processen. En grupp unga aktivister med målet att demo- kratisera Internet skapade en BBS, en elektronisk anslagstavla, som alla intresserade erbjöds att använda utan kostnad. Det blev den första virtuella staden i världen. Projektet finansierades i starten av staden , och eftersom antalet invånare som 1994 hade tillgång till dator/modem var litet placerades DDS-an- slutna datorer ut på bibliotek och andra offentliga platser. Initia- tivtagarna/aktivisterna hoppades på dramatiska förändringar. ...vända politiken upp och ner; den skulle inte bestå av politiker som berättade för folket vad de hade beslutat för att sedan genom förkla- ringar och övertalning söka stöd för detta, utan av medborgare som talade om för politikerna vad som var viktigt att göra: en återgång till det antika Athéns direktdemokrati. (Francissen/Brants 1998) Stadsledningens motiv för satsningen var mindre precisa och sam- tidigt mer verklighetsnära. Huvudsyftet var att sprida politisk information och att erbjuda medborgare och politiker nya möj- ligheter att kommunicera. Det ursprungliga startades kort före kommu- nalvalen 1994 och skulle pågå som försöksverksamhet . Det blev blev dock en omedelbar succé – hade staden redan 10 000 invånare – och stimulerade drastiskt in- tresset för Internet i hela landet. 1995 fick DDS ett helt nytt utseende, med ett tilltalande grafiskt gränssnitt, och gjordes till- gängligt via www (). 1996 hade invånarantalet stigit till över 40 000 och till 96 000. (Den senare uppgiften kommer från , ansvarig för politiska projekt inom . Personligt samtal 981116. vid är inte helt övertygad om uppgiftens riktighet: den kan vara sann men har inte kunnat beläggas och är möjligen något överdriven. Personligt samtal 981120.) Invånarantalen är imponerande särskilt med tanke på att medborgarskapet kräver ett minimum av aktivi- tet. Den som inte besöker staden avregistreras automatiskt som invånare. Antalet besökare, dvs. antalet olika personer som tittar på en hemsida eller utnyttjar någon av DDS- tjänsterna, var ca 16 000 per dag. (van Besseren) DDS har fått många efterföljare i och övriga , men är fortfarande den utan jämförelse största virtuella staden. Bland andra ambitiösa stadsprojekt kan nämnas () och (), men de web-platserna präglas inte av den närmast anarkistiska hållning som är typisk för DDS – tanken att medborgarna ska bygga sin egen stad med ett minimum av central planering och kontroll. ska påpekas att DDS inte styrs demokratiskt. skillnad från t.ex. amerikanska s.k. free-nets väljs inga styrelser eller råd som kan föra invånarnas talan gentemot DDS- administrationen. Krav på sådan demokratisering har inte fått något nämnvärt stöd från invånarna. (van Besseren) Staden är rent virtuell i den meningen att invånarna fysiskt kan befinna sig var som helst i världen. Många holländare som bor eller vistas utomlands använder DDS för att hålla kontakt med hemlandet. (van Eekeren) Människor av alla nationaliteter är väl- komna att flytta in i DDS, men det faktum att nästan all infor- mation och kommunikation i staden sker på holländska utgör i praktiken en hög tröskel för utlänningar, liksom för de minoritets- grupper i som inte har holländska som förstaspråk. DDS är uppbyggt av (f.n. 35) olika torg som också är det första besökaren ser. Varje torg har ett tema eller en inriktning, t.ex. kultur, idrott, turism eller homosexuella. Runt torgen finns virtuella kontor, webplatser för företag och organisationer som vill sälja eller förmedla information, tjänster eller produkter. Vid t.ex., har ett Hollandskontor där en stor mängd EU-information finns tillgänglig. En del debatt i Europafrågor förs för övrigt vid detta torg. Stadens invånare kan också bygga hus – i form av hemsidor – vid torgen. Dessa hemsidor kan se högst olika ut. En del rymmer bara en enkel presentation av ägaren, andra har samlat stora mäng- der information och/eller länkar till andra webplatser. Medan kontoren hyrs ut av DDS, är husen gratis. Den praktiska skill- naden mellan kontor och hus är att bara kontoren medger tvåvägs- kommunikation med besökarna. Husen får heller inte rymma annonser. Pornografi och drogförsäljning är förbjudet i hela DDS. En populär plats i DDS är Metron, en stor och komplex text- baserad s.k. MUD (Multi User Dungeon). I en MUD finns rum eller platser av alla slag där besökarna kan träffas och/eller interagera på olika sätt. Besökaren väljer namn (som vanligen inte får vara det riktiga) och utseende och kan sedan delta i olika slags rollspel: allt från vardagliga samtal till de mest avancerade sex- övningar. (Som, observera, i en MUD sker genom att deltagarna fortlöpande skriver vad de säger eller gör.) I DDS finns vidare en veckotidning (DDS-magazine), kaféer med möjlighet att mötas, anslagstavlor för meddelanden, gratis e-post och diskussionsgrupper av olika slag. DDS växer spontant genom det ökande antalet invånare och deras olika initiativ. Systemets administratörer erbjuder plats åt alla intresserade men försöker inte aktivt styra eller kontrollera stadens tillväxt. Även om målet vid starten var en förnyelse av demokratin så har någon officiell policy som pekar ut riktning/ mål aldrig formulerats. 1998 intar DDS-ledningen ideologiskt en relativt låg profil. Den ser som sin huvuduppgift att ge medborgar- na gratis e-post och utrymme på hårddiskarna. DDS ska erbjuda politiskt relevant information och verka för större genomskinlig- het i den politiska processen. Man erbjuder en plattform för poli- tiskt deltagande men några mer aktiva försök att mobilisera med- borgarna förekommer inte. är ekonomiskt självförsörjande genom att den på konsultbasis åtar sig uppdrag – t.ex. att utforma hemsidor och utveckla www-tjänster – från i första hand myndig- heter. Staden är fortfarande en stor uppdragsgivare, liksom holländska . /99 arbetar DDS-personalen också med en web-plats inför valet till . Den kommer sannolikt att kom- bineras med TV-sändningar via Internet. Beställare är parlamentets informationsenhet. DDS har närmare 30 anställda och omsätter lika mycket som ett normalt konsultföretag av samma storlek. Huruvida DDS- organisationen fungerar på riktiga kommersiella villkor kan diskuteras, eftersom de stora uppdragsgivarna är myndigheter. När de upphandlar data/nättjänster väger sannolikt DDS demokratiska profil tungt i bedömningen av olika anbud. (van Eekeren) En del av vinsten från den kommersiella verksamheten satsas på demokratistöd, dels genom att politiskt relevant information av olika slag görs tillgänglig för medborgarna, dels genom försöken att organisera meningsutbyten mellan politiker och medborgare. Inför såväl de nationella som de lokala valen 1998 satte DDS, för egna pengar, upp särskilda web-platser som stöd för väljarna. De ansträngningar som har gjorts för att ordna diskussioner – kunskaps- och meningsutbyten – mellan politiker och väljare har dock inte varit särskilt framgångsrika. De politiska partier- nas ledare har dåliga kunskaper om den nya tekniken och har, sannolikt av det skälet, varit allmänt obenägna att delta i politik på nätet. (van Eekeren) Den rent politiska aktiviteten i DDS är således relativt låg. Det har bland medborgarna varit svårt att få igång en bredare eller mer kvalificerad politisk diskussion eller aktivitet. Däremot finns en medvetenhet och en politisk beredskap bland användarna. Alla gemenskaper i staden, från MC-entusiasternas till feministernas, reagerar snabbt och kunnigt på händelser eller politiska utspel som rör dem. Det finns studier av hur invånare och besökare använder DDS, men de har sina brister och/eller är ännu inte färdigställda. arbetar med en vars resultat kommer att publiceras . Liksom flera tidigare undersökningar utgår den dock inte från ett representativt urval: en enkät placerades ut i DDS och av invånarna besvarade den. Liknande enkät- undersökningar genomfördes och 1996. Det är uppenbart att gruppen aktiva/vana DDS-invånare blir överrepresenterad genom ett sådant tillvägagångssätt. Likväl ger studien i huvudsak den förväntade bilden av DDS- befolkningen och dess förändring över tiden. Männen är i klar majoritet men den minskar successivt från (-94) till (- 96) till enligt preliminära siffror för -98. Andelen invånare som är eller har varit universitetsstuderande är hög men sjunkande (86-86-64%). Andelen som fysiskt bor i har också sjunkit (45-23-22%). Medelåldern är låg men andelen riktigt unga () har varierat (29-48-38%). Vissa undersökningsresultat är svårförklarade och kräver sannolikt närmare studium, t.ex. att andelen arbetslösa/pensionärer har skiftat så kraftigt (8-0,). van Besseren anser att invånarna fortfarande utgör en så heterogen grupp att det vore rimligare att tala om DDS som en förort eller ett universitetscampus än en stad. van Besseren ställer själv frågan om DDS innebär en utveckling mot en virtuell offentlighet och en plats där virtuella gemenskaper uppstår. (van Besseren 1998) Hans svar är ja och nej. Ja, i betydelsen: –att det konstrueras nya platser inom DDS där också sociala och politiska frågor diskuteras, –att kontakterna DDS-medborgare emellan blir allt frekven- tare, att en växande andel av invånarna finner människor att kom- municera med, och –att antalet medborgare snabbt ökar och att praktiskt taget alla sorters aktiviteter – politiska som andra – också ökar. Inom vissa områden har utvecklingen nått dithän att riktiga gemenskaper – inte så stora men aktiva och med stark sammanhållning – växt fram. Här märks t.ex. MUD-entusiasterna, grupper kring schack- och litteratur-caféerna, motorintresserade och homosexuella. (van Eekeren nämner också feministerna.) Nej, i betydelsen: –att DDS-befolkningen är tämligen homogen i social och kul- turell mening och att verksamheten inte i någon större utsträck- ning påverkar funktioner i det riktiga samhället, –att det i DDS visserligen finns många platser för politisk aktivitet/debatt, men att aktiviteten där är tämligen låg. Många ideella organisationer är representerade i DDS, men knappast någon av dem har – ännu åtminstone – integrerat det virtuella med organisationens verksamhet i övrigt. –att professionell verksamhet, i betydelsen att den rör människors försörjning, är svagt utvecklad inom DDS. Den digitala staden domineras av nöjen och fritidsaktiviteter. 4.3.1Avslutande kommentarer om DDS förefaller ge stöd för den tes som lanserades i kapitel 3, nämligen att virtuella mötesplatser i hög grad blir vad man gör dem till. Ett mötesforum som är fritt i betydelsen att det saknar koppling till den etablerade demokratiska processen ter sig måttligt intressant – som politisk arena – för den samhälleligt engagerade medborgaren. Han/hon kan använda DDS eller Minitel för att hitta en bridgepartner eller få ett gott råd när motorcykelns förgasare behöver repareras, men kanaliserar sitt politiska intresse till andra fora. Att elektroniska platser erbjuder möten kan betyda radikalt olika saker. I bästa fall kan mötena vidga människors vyer, öka deras kunskaper och bidra till att överbrygga samhälleliga motsätt- ningar. I sämsta fall innebär mötena en balkanisering av det sociala och politiska livet, dvs. människor kommunicerar bara med sina likar, odlar bara sina egna föreställningar och myter, ältar bara den egna sidans argument. Mötena skärper då snarare än över- motsättningar. Vad som händer inom ramen för DDS är självfallet inte givet. En kvalificerad gissning – både van Besseren och van Eekeren gör den – är att politiken i en eller annan mening kommer att flytta in i DDS relativt snart. Befolkningen börjar bli så stor att den kan negligeras av de etablerade politiska makthavarna. Sam- tidigt ökar IT-mognaden snabbt i hela det holländska samhället. Hur politiken kommer att se ut inom ramen för DDS vill dock ingen spekulera om. Någon policy eller något uttalat mål att sträva mot finns inte. Även om man inom internt fortfarande odlar direktdemokratiska idéer och gärna vill experimentera åter- står att se om politikerna/partierna är intresserade av att pröva några djärvare grepp. Mer än just experiment lär det ju heller inte kunna bli: invånarna i representerar ingen geografisk eller ekonomisk enhet i vilken demokrati kan utövas. Förutsättningarna för att utveckla elektronisk demokrati tycks av det skälet vara bättre inom ramen för t.ex. IPERBOLE än i DDS. 5 Att urskilja folkets röst – tre ansatser Att i en diskussion om elektronisk demokrati börja med tek- niska modeller är uppenbarligen att sätta vagnen framför hästen. Man måste veta vad man vill med demokratin innan man försöker göra den elektronisk. Det underliggande problemet är ju av social eller psykologisk natur: – Hur kan man få en tillräckligt stor andel av de medborgare som inte tidigare engagerat sig i politiska frågor att seriöst 1) informera sig, 2) delta i diskussioner och därefter 3) i ordnade former manifestera sin åsikt? Det förslag till svar som ligger till grund för denna rapport är: Genom att ge medborgare mer av reell beslutsmakt i kombination med praktiska möjligheter att göra 1, 2 och 3. Svaret pekar således mot en djupgående reformering av den demokratiska processen. Sådan reformering måste inte självklart vila på IT-tillämpningar, men eftersom IT erbjuder helt nya möjligheter att göra 1-3 tycks det närmast givet att undersöka om/hur de kan tas tillvara. Jag påbörjade arbetet i syfte att söka svar på frågor som: – Hur ser förslagen till nya demokratiska processer, byggda på IT-stöd, egentligen ut? Hur ska man värdera de praktiska försök som har genomförts? Under arbetets gång har jag funnit det nödvändigt att s.a.s. ta ett steg tillbaka. Det visar sig att även ambitiösa satsningar på IT- stöd för den demokratiska processen (som i , och ) ännu är ofullgångna som politiska experiment. De är ansatser till IT-stöd för demokratin – alla olika, alla kon- struktiva och värda fortsatt uppmärksamhet – men de är inte mer än ansatser. Diskussionen om möjliga reformer i den politiska processen ska därför i fortsättningen fokusera på två alternativ, dels (kap. 5) tekniker som syftar till att filtrera fram folkets röst och möjlig- heterna att utveckla dessa tekniker ytterligare med IT-stöd, dels (kap 6) en diskussion om huruvida den politiska processen kan eller bör tvingas in på en arena som bygger på interaktivitet, och vilka vinster i form av ökat medborgarinflytande som i så fall vore möjliga. Direktdemokrati i extrem form – dagliga eller åtminstone täta folkomröstningar via Nätet – har redan avfärdats (se avsnitt 1.4). Vilka andra möjligheter finns att med IT-stöd möjliggöra ett verkligt brett medborgerligt deltagande i debatt och beslut? 5.1Var hörs folket? Med tanke på att alla politiker i demokratiska samhällen säger sig vilja lyssna till folket är möjligheterna för folket att komma till tals i organiserade/ordnade former förvånansvärt svagt utvecklade. Tidningarnas insändarspalter är alternativet för några få. Det finns enstaka upprop att skriva på och enfrågerörelser att stödja ekono- miskt, men för övrigt tycks organisationsväsendet vara den enda möjligheten för medborgaren som vill göra sin röst hörd. De svenska folkrörelserna har länge spelat en viktig roll som fora för kunskapsförmedling, diskussion och opinionsbildning. Åtminstone vissa av dem gör så fortfarande, men många kämpar också med vikande medlemstal och allt sämre genomslag för sitt opinionsarbete. Att facket är den politiskt viktigaste folkrörelsen torde vara oomstritt. Hur positivt man än ser på den fackliga rörel- sen så kvarstår dock det faktum att den är part, att den främst före- träder sina medlemmar och inte hela samhället. Folket som medborgare, dvs. med ansvar för den samhälleliga helheten, har egentligen bara partiväsendet att välja på. Detta partiväsende är i kris, åtminstone i så måtto att medlemsantalen sjunker och att allt färre människor ser partipolitiskt arbete som ett effektivt sätt att förändra/förbättra samhället. Alltfler medbor- gare känner sig inte hemma i något parti eller tycker sig inte ha tid för den sortens politiska insatser. Därmed blir det också allt svåra- re att hävda att partiernas röst är folkets röst. Håller trenden i sig får vi småningom ett partiväsende av amerikansk typ, dvs. partier- na blir relativt små, elitstyrda organisationer inriktade på att i val- tider skapa och sälja politiska budskap. Det närmaste man kommer en folkets röst är sannolikt de opinionsmätningar som utförs av , IMU m.fl. och som i massmedia ofta får stort utrymme. Opinionsmätningarnas svag- heter, ur demokratisk synpunkt, är dock betydande. heten i förfarandet. De tillfrågade medborgarna tas på sängen, de ges inte tid att skaffa kunskap eller överlägga med andra innan de avkrävs ett svar. En annan svaghet är den kommersiella grunden för verksamheten. Aktörer med ekonomiska resurser kan beställa mätningar med rätt frågor vid rätt tillfälle och därmed i hög grad snedvrida bilden av opinionen. Särskilt i men också på andra håll i världen har frågan om folkets röst diskuterats – och demokratiska experiment genom- förts i sökandet efter svar – under närmare . Målet har varit att mäta opinioner med nya metoder, metoder som inte har den gamla gallupska procedurens svagheter. (lanserade i opinionsmätningen sådan vi känner den.) En skiljelinje går mellan de metoder som bygger på att alla intresserade får delta och de som bygger på statistiskt represen- tativa urval av befolkningen. Att myndigheter eller organisationer bjuder in till offentliga hearings eller ber om medborgarnas åsikter (skriftligen eller muntligen) i ett specifikt ämne är relativt vanligt. Nackdelen med att på detta sätt låta självutvalda grupper av medborgare spela en aktiv roll i förarbetet till beslut är dock uppenbar: de blir inte representativa för befolkningen som helhet. Vissa kategorier av människor brukar dominera: de som inte är bundna av sådant som arbetstider eller barnpassning, de som har högre utbildning, de som kan formulera sig väl i skrift och/eller är vana att framträda offentligt. Medborgarinflytande som bygger på att alla intresserade får delta torde i de flesta fall vara bättre än inget medborgarinflytande alls och kan i många situationer vara den enda möjligheten. Riktigt goda förutsättningar att filtrera fram folkets röst föreligger dock bara om man medvetet skapar ett befolkningens mikrokosmos, ett representativt urval. Nedan redovisas tre exempel på demokratiska modeller som bygger på sådana urval. Gemensamt för dem är att de utgår från en grupp av medborgare, utvalda så att de med avseende på kön, ålder, inkomst, utbildning m.fl. viktiga faktorer motsvarar befolkningen som helhet.