sou · GNB322 · 2000-01-01 00:00:00 — Var fanns stadgan, den säkra utkomsten i all denna kreativitet? gick i ojämn takt. I hade den jordägande aristokratin inte bara sista ordet utan också politisk förstarangställning under hela seklet. Tysk- lands bästa krafter ägnade sig åt att återställa en enhet som det var olika bud om och som militären, med måttlig framgång, skulle komma att symbolisera. Despotins växte oavbrutet, men dess eliter förblev krymplingar. Hos är adelsmarskalken försupen, fursten en trashank, ämbetsmannen en skojare. Ändå tog också tsarväldet – släpande – klivet in i det moderna. Panoramat kunde vidgas. Poängen är inte hur mycket av det gamla som motstod förändringar, utan hur mycket som skulle visa sig funktionellt och överförbart. Konfliktlösningsmodeller är inga marknadsvaror. Och intresset ljuger aldrig, är det så? Där den gamla ordningens män blev kvar – och inte vände ryggen åt allt det nya, som den tjuriga monarkismen i – tycks de ha gått in för att göra politiken trög och eftersinnande. Riten skulle lägga sordin på reformviljan. Men författnings- kampen, ett borgerligt reformprojekt, siktade egentligen åt samma håll. Allt stramas upp. Konstitutioner gynnar formalism och binder godtycke; inte heller ger de glömskan fritt spelrum. Den borgerliga människans skepsis till politiken är ett födelse- märke. Skråtillvaron höll hantverkaren fången i en förutbestämd hierarki. Feodala regleringar stod i vägen för autonomin. Indivi- dens myndiggörelse blev nödvändigtvis ett avskedstagande till statligt påbjudet förmynderi. Här fanns ett mentalt glapp. Det fria rummet måste fredas och sådana garantier kunde bara en oberoende instans ge. Ekonomisk rationalitet byggde på bokslut och kalkyler, var det rim- ligt att avsäga sig möjligheten att utöva politisk rationalitet? Det finns hos 1800-talsborgaren en rädsla för att den lilla världen ska slukas av den stora, att den större förbättringen korrumperar den Om aristokratins söner hade vigts till politiska värv i helt unga år och fått banan utstakad långt innan ställningen var klar, valde innehavaren av en borgerlig förmögenhet – bankiren, fab- rikören – att uppnå en social position och medborgerligt anseende och först därefter ta ett politiskt ämbete. Det var vad fadern till gjorde.15 Och just detta gjorde honom, framgångsmannen, både kamp- villig och kompromissberedd; hans flit var oomstridd men han visste att tillgodogöra sig andras kompetens; han fick en prag- matisk syn på koncessioner eftersom han hade lärt sig vad sam- verkan betyder. Man kan bygga ett företag från grunden, det kan bankruttera och rekonstrueras. Det är otänkbart att en stat skulle skötas på samma sätt. Förlusterna skulle alltid vara någon annans. Den nyrike hade också ett rykte att försvara. Vad avstod han från? Kanske avstod han från det heroiska. Romantiken ser den starka individen födas. Det är inte längre slagfältets segerherre, stödd på stridsberedda soldatmassor och sin strategiska slughet, som är hjälten för dagen. Det är det konstnär- liga geniet, uppfinnaren, vetenskapsmannen, upptäcktsresanden inte minst. Seklets största svenskar heter och , och , och , och . Spektakulära karriärer, några hamnar på , i samma stund som ståndssamhällets sista flämtande låga fladdrar till. Andra är oppositionsmän, tar strid mot samtidskänslan, den goda smaken, stöts bort från det borgerliga samhällets famn. Men nyrikedomen är fåfäng och bourgeoisins gråa arbetsmorgon, som talade om i en längtansfull betraktelse över rokokons sirlighet och lyster, skulle ha varit alldeles becksvart utan deras bedrifter och idiosynkrasier , utan deras genialitet. Så framstegets hjältar ja. Men deras heroism var av det fredliga slaget, vilket är en del av själva det nya framstegskonceptet. Den vetgirige har annat för sig än att slåss. Och viktigast av allt: herois- 15 Om han nu hade ett val. tjänade ministern därför att han inte ansågs mogen att gå in i firman. men förflyktigades inte, den kunde nyttiggöras. Den fann sin plats på marknader – för upplevelser och njutningar, för resor och väl- befinnande, för ny arbetsteknik och för sociala reformprogram. Genikulten – tron på den överlägsna personligheten men också på separatorn – balanserades av en förväntan. Nytta och avkastning hade varit besvärjelser under merkantilismen: man hade aldrig riktigt kommit sig för att kvantifiera dem. Med matematiken och ingenjörskonsten, lantmäteri och modernt bankväsen fick allting en siffra. Precisionen tog plats i talarstolarna, stävjade ordsvallet, fångade in begåvningarna. 1800-talets intelligentaste politiker var en lantjunker som föredrog tyskt lånekapital till de svenska stam- banorna framför skandinavistiska värjstötar i en konflikt med den nya stormakten i söder.16 Det romantiska svärmeriet, så instrumentellt i propagandan för nationen, bands vid utilitaristisk vardagsfilosofi. En grundtanke för resonemanget är att politiska kulturer inte nöd- vändigtvis – och kanske mera sällan – uppstår i det politiska livets mitt och att det inte heller är där de utmanas och omformas. Konsten, näringarna, vitterheten, teknologin levererar ideal- föreställningar som genomkorsar de politiska miljöerna, liksom givetvis religionen, numera kanske också tävlingsidrotten. De av- tryck de lämnar yttrar sig i språk, beteenden, moral. 16 Bilden av J A Gripenstedt, den som hindrade kungen att ingripa på dansk sida krig, har inspirerat flera politiska kommentatorer från vår egen tid. Se exempelvis , Vår tids hjälte, i essäsamlingen upprepar sig aldrig (, 1994), samt Per T levnadsteckning av tillväxt. och den liberala revolutionen. (, 1994). om de finansiella take off-åren, Gyllene tider, 1857-1866 (, 1989), fokuserar flerstädes Gripenstedts roll och insats. upphörde att vara praktik, upphörde den inte helt och hållet – den förvandlades till ikon.17 Politikens värld blir då ett tillflöde snarare än ett utflöde. Sam- tidigt utgör den en skyddad provins. Människans oro tillåts inte att spegla sig i politikens irrgångar, politikerns etos och handlings- ramar skiljer sig från privatmannens. I praktiken handlar det nog om en växelverkan. Lidelse och övertygelse må vara starka driv- krafter, men de gör sig sällan som målsättningsparagrafer. Man får lov att föreställa sig en politikens fortgående sekularise- ring. Ideologier behövs för att mobilisera; partier använder man sig av, dem bekänner man sig inte till. Det är långt ifrån säkert att pro- cessen ännu är avslutad. Hur tog den sin början? Och hur pass irreversibel är den? Den drivs av människor och vi får räkna med att den kan spåra ur. söder om , det tar fem med färja, ligger en liten vindpinad övärld. Huvudön är en offentlig park och myndigheterna planerade länge att grannöarna också skulle bli det. Men där fanns sedan gammalt en sommarstugubebyggelse som efter hand omvandlats till permanentbostäder. Den samtidiga när- heten till och till den växande storstadens centrum hade ökat öarnas attraktionskraft, både för de boende, vilka som mest uppgick till tvåtusen, företrädesvis människor ur fria yrken, med en lätt bohemisk livsföring och med rätt måttliga anspråk på service och komfort, och för stadsplanerarna. Det kom till öppna konflikter. Öborna slog vakt om sitt revir som var ömtåligt såtillvida att de saknade besittningsrätt till sina tomter. Marken ägdes av det allmänna, exploateringsbeslutet var taget i demokratisk ordning. Det var från början en ojämn kamp, the befann sig i ett till synes ohjälpligt underläge men de fick god hjälp av opinions- bildare som och och när parkför- 17 Uttryck som talarduell och partiledarduell är givetvis historiskt- semantiskt missvisande. Här väntar man sig ett konkret utfall som har mycket litet med de inblandade personernas plikt och ära att göra, försåvitt dessa inte påverkar utfallet. valtningen anlände med sina maskiner var de väl barrikaderade. En fysisk försvarskamp förestod. tvangs myndigheterna lägga parkplanerna åt sidan. Stadsplaneringen hade fått ett imageproblem, och politikerna var inte beredda att betala vilket pris som helst för Torontobornas påstådda rekreationsbehov. Så människorna på Ward- och kunde bo kvar, med försämrad samfärdsel och indragna postturer, deras pris för att få vara i fred. Så långt är detta den banala berättelsen om en proteströrelse som lyckas med att hävda ett minoritetsintresse. Den har likheter med striden om almar i , med husockupationer i , med älvräddning i . De direkt drabbade är sällan ensamma aktörer, det symboliska värdet i deras kamp kan överstiga det materiella. Och bakgrunden har be- tydelse: beslutet är illa förankrat, motiven har inte redovisats till- räckligt tydligt, förtroendet mellan styrande och styrda knakar . Det är bråttom, demokrati behöver . Den som väntar får ett övertag. Öborna i fann emellertid att det de lärde sig under striden inte nödvändigtvis var det de behövde för att säkra freden. De hade vunnit över myndigheterna och erövrat en form av självstyre. måste de hantera en gemensam ekonomi och föra förhandlingar med stadsstyrelsen, de måste välja representanter till lokala organ och lära sig lösa konflikter inom lokalsamhället. En del av de boende ville äga sina fastigheter, andra föredrog tomträtt. Få gav sig den tid som krävdes. , kanadensisk publicist, skildrar i en bok om det moderna framväxt hur snabbt sammanhållningen knäck- tes där ute på öarna. Det dök upp hätska artiklar i lokalbladet om en härskande elit som försökte styra och ställa. Folk började miss- tro sina grannar, det gick rykten om falskspel och utpressning. Alla levde så nära in på varandra, riskabelt nära – demokratin drevs mot sin patologiska spets, skriver Fulford. Invånarna överdrev betydelsen av sin seger och sin utvaldhet. De bestämde sig till exempel för att rösta en masse, på stor- möten, i frågor som brukar beslutas av valda politiker – plan- ärenden, budgetar, upplåtelser av hyresrätter, förordningar och, naturligtvis, skatter. De gick längre än så: de beslöt att hålla hemliga omröstningar. hade invånarna röstat med handuppräckning, men kom de fram till att varje votering borde vara sluten, oavsett frågans betydelse. Det gjorde det i praktiken omöjligt att komma med ändringsförslag till något som mötet hade att ta ställning till, skriver Fulford, och det be- tydde också att lokalsamhället blev oförmöget att generera nya idéer eller få fram lösningar på problem, det kunde bara fatta be- slut – och dessutom ganska få beslut. samlades ett allmänt möte i klubb- paviljongen. Sjutton personer dök upp. Syftet var att fastställa hur röstningen skulle gå till i en budgetfråga. Det fanns fem metoder att ta ställning till, de skulle välja en. Mötet varade i , när det var slut hade listan på möjliga voteringsordningar utökats till – sjutton.18 Misslyckandet kan tolkas som ett utslag av omognad, man experi- menterade sig fram. Tidsandan har säkert spelat spratt: upprorisk- het gick ju före ordningsamhet litet här och var under några efter- krigsdecennier, valet mellan populism och centralism kunde te sig okomplicerat. Ändå verkar det som om spänningen mellan ett annat motsats- par har infekterat den lokala politiska kulturen i ännu högre grad, oförmågan att skilja ut en offentlig sfär från den intimitet som det offentliga ska skydda men också måste skyddas från. Bristande insikt behöver inte följa av omognad, den kan också växa ur en förlust. Om lokalsamhället är en familj, läggs värnet av integriteten på individen, så gott som uteslutande där; familjen kan för all del vara tillåtande, men alla måste få ha sina hemligheter, sitt fredade rum. Är inte den slutna omröstningen ett misstroende just mot den som står närmast? Och : misstroendet för att bli meningsfullt behöver måltavlor, stor öppenhet, någon att avslöja, en fiende på spåret. Det som moderna media brukar tillhandahålla. Märk väl: avslöja, inte nödvändigtvis utkräva ansvaret av. The Transformation of , s. 122. , /1996. De ontariska öborna blev otåliga efter att ha väntat så länge; kan man egentligen klandra dem? De drevs till direkt aktion; borde de ha gått hem och satt sig i seminarium när allt var över? Allt är inte åsikter, det finns intressen också. Den ideala tal- situationen hålls inte igång av sig själv, den måste upprättas och behöver en makt som ser till och har intresse av att den pågår. Tal alltså, inte formlöst, okonstlat småprat. Demokratin tycks trivas bäst där den inte uppfattas som ett undantagstillstånd, folk ska inte hetsas på målet, seghet och om- ständlighet är inga automatiska minusvärden. Men om demokratin i vissa avseenden kan betraktas som en långsamhetens politiska kultur – långsam i beslutsfattandet, därmed inte sagt i utförandet – bör det också vara av intresse att ta reda på hur den beslutade sig fram, hur den tog på sig, hur den har balanserat mellan distans och deltagande, mellan rationalism och engagemang. Medborgarsamhällets framväxt är först och främst en fostrar- gärning. Den innebar en självdisciplinering av väldiga mått. De privata lustarna fick maka på sig, ansvaret för det allmänna tog fler och fler människor i anspråk, personlighetsdaningen förvisades till , vardagsrummet och sängkammaren. De offentliga angelägenheterna berövades sitt mystiska skimmer när alla var ut- valda. Var också odågan det, drinkaren, den drumliga parvenyn? Det otyglade självsvåldets motsats kan vara intoleransen. Demokratin – som massfenomen – behövde förebilder. Och de fanns inte i överskott. De vaskades fram, värkte fram. Den religiösa väckelsen bestod med något, men det var inte helt enkelt att överföra det allmänna prästadömets verklighet till ansvarsut- krävande offentligheter. Religionen blev privatsak den också, sekulariseringens protagonister kom inte ovanifrån utan inifrån, kanske underifrån. och de antika auktorerna dög allt mindre. Den nya ordkonsten premierade saken på idealets be- kostnad, kompetensen framför talangen, energin kom före effekten. Utskottsmöten och nattmanglingar, inte aggressiva konfronta- tioner, blir typiska former för beslutsfattande under demokratins genombrotts- och mognadsskede i . Också denna praxis föder förstås ett expertvälde, låt vara folkligt förankrat, politiska elitpersoner av ny typ. Den eliten har haft sina föregångare, visar nyare forskning. En någorlunda besutten hemmansägare var inte blott en sädes- och animalieproducent, han var också politisk aktör och rättighets- havare. I en inspirerande doktorsavhandling i historia kunde teckna ett mönster. Han såg hur den svenske bonden – självmedveten, uppåtsträvande – från frihetstiden och framåt bygger ut sin aktionsradie. Viktiga förändringar inträffar på den lokala nivån. Ett kommunalt självstyre tar form där ståndspersoner får lov att dela plats med en diskuterande, voterande och förhand- lande allmoge och där sockenstämman, formellt under prästerligt överinseende, utvecklar drag som liknar den borgerliga offentlig- hetens: en saklig och öppen argumentering på egalitär grund tar överhanden som öppen mötesdiskurs.19 Här finns, har i andra sammanhang påtalat, element av upplysning och självför- kovran i förening med den rena egennyttan, det hårda klass- intresset. Pragmatism i stället för proklamationer, bildning snarare än Blut und formade folkliga medvetandeströmmar under en tidig moderniseringsfas inte bara i utan också i andra nord- europeiska länder; och , två ut- ländska betraktare, talar rentav om en skandinavisk immunitet mot ideologier, en bondens och prästens gemensamma vardags- förnuft som effektivt tog ner romantikens und Drang-extas på jorden.20 19Bönder gör politik. Det lokala självstyret som social arena i tre smålands- socknar, 1680-1859, s. 342. 1992 (Historica Lundensis 72). 20Se den senares Fugitives from Utopia: The Scandinavian Enlightenment Reconsidered, i /(eds): The Cultural Construction of , s. 80. : m.fl. 1997. Här på jorden måste mänskor döma, sjöng , men över stjärnor dömer . Och det låter ju inte på något sätt gloriöst, inte alls världsför- bättrande. Men: effektivt, och grundligt. Inte heller behöver det samhälle som rymde dessa tidigt-demokratiska praktiker ha varit speciellt konfliktlöst, det lärde sig snarare att ritualisera oenighet och konflikter. Man kunde ta miste utan att det måste få alarmerande kon- sekvenser. Man kunde vara påtagligt närvarande och ändå rätt anonym. Men samhällen skapas av individer, synliga människor, och det är sällan likgiltigt vad på en människa som blir synligt. Också den demokratiska makten, skrev jag i början av den här essän, har sina insignier. En del av det vi ser kan vara inbillning, synvillor; annat kan råka förgrovas och vanställas genom själva återgivandet. Om statsrådet eftermäle skulle dikteras av omstän- digheterna kring hans avgång, som inte var entydigt vanfrejdande, har vi ett problem som inte blott är politiskt till sin karaktär, det är framförallt språkligt-sceniskt; och om vi tänker efter kan det inte heller finnas någon politik utan ord, bortom en scen, utan att den skrämmer oss och utan att vår tillit drabbas. Demokrati går inte ihop med tystnad, stillhet. Den är inte inre bikt, den är yttre åthävor; handling, inte komtemplation. Den vill bli både iakttagen och ianspråktagen – och just därför kräver den någon form av regi. All politik är i denna mening litteratur21, och i studiet av de stora revolutionerna har forskningen också kommit att framhäva de språkligt-intellektuella omgestaltningarna, vilka tenderar att bli bestående, framom ekonomiska och sociala, som oftare är omvälvningarnas orsaker än deras följder, eller de rent politiska, som antingen tas tillbaka eller får en oväntad och oav- siktlig skepnad genom de efterrevolutionära maktkamperna (mycket tydligt till och med Pariskommu- nen). Det som har sagts utesluter visserligen inte reträtter, de finns 21 Det motsatta behöver därför inte gälla. alltid att tillgå22, också som negativa referenspunkter, i det diskursiva landskapet. Föreställningar om demokrati och rättsstat lever även där de inte praktiseras; de upplöses som begrepp först när de inte kan föreställas eller, möjligen, när de varit länge undan- ställda. Ritens och ceremonins roll i det demokratiska samhället har varit att förhindra att så sker. Uppgörelsen med aktuell demokratisk praxis går därför via en eller annan form av litteratur. häm- ningslösa drift med en av den svenska prosans högsta former: kommunikén i Grupp Krilon (1941) är inte främst ett angrepp på socialdemokratisk statsmannaretorik under brinnande världskrig. Per snavar på sin snåriga boksvenska, den som han lärt sig i ungdomsklubben, på folkhögskolan, under agitations- och organisationsresorna, på de krampaktiga försöken att vara på en gång didaktisk och icke-demagogisk, därför obegriplig och grön- köpingsmässig (utan äger landets befolkning på ett överväldigan- de folkflertals oförgripligt uttalade önskan uttala skiljda meningar; dock varnas å det bestämdaste för att alltför lättvindigt och an- svarslöst utnyttja dessa meningar).23 Två diskurser drabbar samman: Krilons credo att kretsen kan rädda individen står mot statsmaktens krav att den enskilde måste offra sig för nationen. , säger i en av sina kvällsmonologer, bör ju varje liten stat – liksom varje hygglig mänska, mina herrar! 22Jag utgår här från revolutioner som inte etablerar totalitärt-terroristiska system, med hjärntvätt och nyspråk som karakteristiska inslag. 23Denna jargong fann starkt stöd i de talarhandledningar och förenings- handböcker som studerades i den unga arbetarrörelsens olika nätverk. Formell briljans och saklig övertydlighet höll humöret upp hos pionjär- generationen. Se exempelvis , Diskussionen fick utgöra svar på frågan. Propositionsordningar och ungdomsretorik i Ljusne-Ala Socialdemokratiska 1905-1906, i dens (red): Arbetarna tar ordet. Språk och kommunikation i tidig arbetarrörelse. känna sig hotad. Men politiken tiger om detta, då måste gruppen gripa in.24 I Krilon-kretsen uppträder en alternativ statsmakt, litet sjaskig, litet för viskydrucken kanske, men på det hela taget långt mera ädel än den som de demokratiska institutionerna bär upp. Också här är skillnaden mellan privat moral och offentligt dygd utplånad.25 Något värdighetskriterium existerar inte. Motsatsparen rätt-orätt, gott-ont glider samman. Har alltså det uppbyggliga och aktningsvärda förlorat politisk relevans i ett samhälle som tar de demokratiska landvinningarna för givna? Faktiskt förefaller det så. Ändå: facit är inte självklart. Förebildligheten i den politiska kultur som favoriserade en Per eller de rådiga kommunalmän som Per stötte på under sina resor genom kan diskuteras. Fick den inte till slut sin egen magi? Blev inte den pedantiska saklighetsprosan en ogenomtränglig besvärjelsekonst? Var inte ritualerna en hävstång för oförtjänt avancemang och odräglig självbelåtenhet, den halv- 24Krilon-sviten gavs ut på nytt av . Dagens Nyheters dåvarande kulturchef gav utgivningen be- tydande uppmärksamhet. kom kampanjerna på tid- ningens kultursida om tvångssteriliseringarna och naziguldet. DN bestämde sig också på ledarplats för att , som under andra världs- kriget sades ha varit fripassagerare i de allierades motstånd mot , bör ansluta sig till och överge den neutralitet som det ändå inte var så mycket bevänt med. tidsskildring instrumentali- serades. 25I bakgrunden skymtar distinktion mellan en Gesinnungs- och en Verantwortungsethik, ett begreppspar som jag prövade i en kom- mentar till . (Se /Lettevall, red: Dygd och med- borgarskap politiska tänkande, s. 87 ff. Ugglan/Studies in the History of Science and Ideas. 6, 1996) Klargörande är uppsats och moral i politik, byråkrati och vetenskap. Funderingar i antipolitikens tidevarv, i dens: Kunskap-politik-samhälle. Essäer om kunskapssyn, universitet och forskningspolitik 1900-2000. Arete, 1997. litterata kaderns räddningsplanka i en nation som byggde sitt materiella välstånd på NKI-kunnande och Hermods-strävsamhet? När det offentliga tilltalet informaliseras (kom och träffa en minister), skulle det kunna tolkas som något annat än en flykt från det ordnade samtalet, jakt på sensationer, trötthet vid formalistisk dokumentation och regelstyrning. Kanske är det ut- slag av ett allmänt tålighetsunderskott i samhället. Folk har bråttom och hetsar sig själva, vill inte låta sig undervisas, kan uppsöka fakta på egen hand. Egenmakt var ett ord på socialdemokraters läppar . Det går att tyda som en bekräftelse på att mycket offentlig makt redan har runnit bort, inte bara i de kom- munala korridorerna utan också i den väldiga europeiska flod- vågen. Eller: som uppgivelse. Så kan det nog vara. Men betyder det att förebildligheten – be- hovet av förebilder – helt har försvunnit? Får civiliteten se ut hur som helst? , den tyske socialfilosofen, förutsåg på 1970- talet att systemvärlden, teknikens och det administrativa förnuftets många tvingande sammanhang, skulle invadera livsvärlden, de fritt vuxna, självförvaltande vardagssammanhangen. Ett främ- mande språk, en kylig vetenskaplig logik skulle blockera all kom- munikation mellan styrande och styrda. Terminologin var inte glasklar. En invasion behöver ju inte vara en erövring, den kan slås tillbaka. Och det är inte uteslutet att raka motsatsen till det Habermas föreställde sig har hänt. Demokratins politiska kulturer har blivit mer tillgängliga och tillåtande, proce- durer har minskat i precision och förutsebarhet, hierarkiska ord- ningar har tenderat att avlösas av egalitära. Vinsterna är uppenbara. Alla har sina ofullkomligheter och sina starka sidor. Ingen stöts ut ur och av gemenskapen, ingen briljerar i onödan. Men vad gör man när någon fläker ut sig, hur hanterar man förlöpningar i systemet, hur många stöts bort av gemenskapen, ställer sig självmant åt sidan, när det representativa inte är en förebild, endast en avbildning? Den lilla världen, Krilons värld, kan vara ohyggligt sträng. Mot dess ursinne finns bara en osynlig lag och för den finns inget skydd. F ö r f a t t a r p r e s e n t a t i o n , född , historiker och publicist. Med- arbetare i , tidigare verksam vid vetenskapsredaktion.