sou · GNB318 · 2000-01-01 00:00:00 — Till Statsrådet och chefen för Regeringen beslöt att bemyndiga chefen för att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utreda och lämna förslag om formerna och den närmare inriktningen av regeringens satsning på det industrihistoriska kulturarvet (dir. 1998:43). Chefen för utsåg professor till särskild utredare och fil. Utredningen har slutfört sitt arbete som härmed överlämnas. Tolkning av begrepp ................................................................... Kulturarvets demokratiska funktioner............................................ överväganden och insatser ........................................... Kulturarvssektorn och det industriella samhällets kulturarv ........... Kulturvård och samhällsbildning................................................ Berättelser från det industriella samhällets kulturarv ................ Frågor om de underrepresenterade................................................. Demokratiska aspekter på det industriella samhällets Tillgång och påverkan................................................................... Demokratiskt bruk av kulturarvet.................................................. Vardagens, den stora skalans, landskapets och tätortens De stora dimensionerna................................................................. Kulturlandskapet och dess strukturer............................................. Staden och tätorten ....................................................................... Samverkan mellan institutionerna.................................................. Kulturvård utanför institutionerna ................................................. publicerades en liten skrift med . Författare var (1887–1951), välkänd skolledare och folkbildare. Vad hade det svenska kulturarvet att säga vanligt svenskt arbetsfolk? löd hans fråga. Furuskog beslöt sig för att inte skänka de nationella monumenten någon större uppmärksamhet. Istället tog han läsaren med till en plats där han tyckte sig möta vår egen tid och vårt eget folk. Vi ska välja, skrev han, en ort som brukar anses som det mest banala och vardagliga av allt, nämligen ett vanligt svenskt sta- tionssamhälle någonstans i . Vad fanns här att se, vad var det den vanliga turisten aldrig gav sig tid att titta på? En järnvägsstation, några butiker, ett hus med post och telefon, ett par verkstäder, några vanliga boningshus, en kyrka med prästgård, ett skolhus med ett par lärarbostäder, ett kommunalhus, ett mis- sionshus, ett ordenshus, ett folkets hus, och i utkanten av samhället några bondgårdar, det är ungefär allt. Men det räcker för oss. (Furuskog 1941:4) Vad Furuskog identifierade i stationssamhället var flera av de vikti- gaste inslagen i det industrialiserade, moderna samhället. bildade själva utgångspunkten för samhället. En station byggdes, några tjänstemannabostäder lades nära utmed rälsen. I de större tätorterna reglerades bebyggelsen med en stadsplan. I de mindre fick järnvägen och befintliga ägostrukturer bilda basen för deras fysiska form. I Furuskogs samhälle fanns också en äldre kyrka med prästgård. Tätorten hade inte, som på en del andra ställen, byggts upp på fullstän- digt jungfrulig mark. Här fanns en gammal hävd i form av en mindre kyrkby. Kanske hade den splittrats i samband med 1800-talets skiften. Kanske hade bara prästgården och kyrkan blivit kvar som resterna av en gammal och övergiven samhällelig organisationsform. I utkanten av samhället gav sig det agrara landskapet till känna. Ett par bondgårdar var synliga som en påminnelse om tätortens nära anknytning till lands- bygden. Folkrörelserna representerades med , ordenshus och folkets hus. Måhända strax intill kyrkan låg skolhuset med lärarnas Ett kommunalhus antyder att samhället trots allt inte var så litet. Även om flertalet invånare i kommunen fortfarande möjligen bodde på landsbygden var Furuskogs stationssamhälle med all säkerhet stort nog för mer än några butiker, bostadshus och ett par verkstäder. Litet längre in i texten tar han oss också med till , trygg och vänlig som ett rödmålat träslott och ålderdomshemmet. På vägen dit hinner han fundera en aning över det immateriella kulturarvet. Han tittar in hos en studiecirkel som passande nog har svensk naturlyrik på kvällsprogrammet. Han hinner hylla det moderna dynamik, dess industriella framsteg, strävsamheten hos dess befolkning och den frivilliga kollektivismen vars mål är människan som en fri, skapande personlighet. För var det industriella samhället i högsta grad levande. var fortfarande inne i en genomgripande omställ- ningsprocess. Befolkningen skulle nå upp till 7 miljoner, en fördubbling . Inflyttningen till städerna och tätorterna var intensiv. De urbaniserade svenskarna började bli trångbodda med, ur ett europeiskt perspektiv, låg bostadsstandard. Jordbruket var inbegripet i en omställning som krävde allt mindre arbetskraft. syssel- satte industri och hantverk fler människor än jordbru- ket. Trots att antalet sysselsatta inom industrin ökade skulle efterkrigs- tidens varuproduktion öka ytterligare, främst tack vare mekanisering och ny teknik. stod inför de gyllene åren, en period som vi brukar kalla folkhemmet eller välfärdssverige, präglat av snabb tillväxt och ökat välstånd, inte bara för de sociala elitskikten utan också för gemene man. Det industriella lovade något gott. Tillsammans med den enskilda människans idoghet och påhittighet tycktes det industriella vara nyckeln till ökat välstånd, till utveckling och framsteg. som Furuskogs skrift publicerades pågick ett krig ute i . Det industriella – mekanisering, standardisering och rationell organisation – kunde användas också i andra syften, för massdestruktion och död. Om ytterligare skulle ett folkmord äga rum som tog den industriella potentialen fullständigt i anspråk. Kanske innebar erfarenheterna av och Förintelsen början till en mer kritisk syn på industrialismens samhälle. Tron på att ny teknik och rationella lösningar automatiskt ska leda till ett bättre samhälle kan inte sägas längre vara giltig. Historiska studier av historia har givit flera exempel på att framstegen och utvecklingen, inte minst under folkhemmets epok, hade ett pris som betalades i form av så skilda företeelser som miljöförstöring och sociala gruppers marginalisering. Industrialismens samhälle är mångtydigt. Man måste förhålla sig till det, vare sig man betraktar det som tillhörande det förflutna eller som något vi fortfarande lever i. Industrialismens samhälle är problematiskt. Det måste bearbetas, vändas och vridas på. Och varje blick ger nya bil- der. Varje gång vi försöker förstå oss på detta samhälle och dess historia genom en undersökning eller en utställning får vi ny kunskap. Det beror inte på att det förflutna förändras. Utan på att vi varje gång som vi riktar blickarna mot det ställer nya frågor och skiftar utsiktspunkt. Så är varje försök att förstå det förflutna resultatet av ett perspektiv och, givetvis, en nyfikenhet. Men nyfikenheten är varken objektiv eller förutsättningslös. Den kräver en människa, ett subjekt, den kräver en position och en vilja att veta. I nutiden såg kulturarvet. Det var något levande, något som pågick, men också något med anknytning bakåt, ett arv som han såg bearbetas och föras vidare. Också sett med våra ögon är detta arv, det industrihistoriska, något levande, något som vi har omkring oss i vardagen. Inte heller för oss är detta kulturarv endast förlagt till de institutioner som är särskilt avsedda att bearbeta det – kulturmiljövård, museer, arkiv, bibliotek. Likväl benämns detta kulturarv det industrihistoriska. Även om det industriella fortfarande kan sägas vara levande riktar det historiska blickarna bakåt. , strax , ser vi tillbaka på detta samhälle. Vilka är våra erfarenheter av det industriella samhället? Hur kan vi förhålla oss till det? På vilket sätt är vi delar av detta samhälle och detta samhälle delar av oss? Sådana frågor är inte alltid avsedda att få entydiga svar. Men genom att ställa frågor kan vi rikta uppmärksam- heten åt bestämda håll. Vi har sett som vår uppgift att på så vis upp- märksamma och diskutera några av industrisamhällets mest angelägna aspekter. I denna uppgift ligger emellertid inte att slutgiltigt definiera vad detta samhälle är eller har varit, vilket i sig vore en omöjlighet. Snarare är det så att närheten inbjuder till försök sprungna ur en strävan att förstå det industriella samhället, liksom att söka se vilken roll kulturarvs- perspektivet, dess institutioner och utominstitutionella aktörer, har i denna process. Det industriella samhällets kulturarv tillhör vardagen. Denna tillhö- righet i vardagen är central för att det industriella kulturarvet ska upp- fattas som väsentligt och värt att värna. Häri ligger den stora ut- maningen med att ta sig an det industriella samhällets kulturarv. I kommittédirektiven tecknas en bild av det svenska samhället såsom ett samhälle statt i drastisk förändring, på väg in i en ny fas bl.a. kallad kunskapssamhället eller informationssamhället. Likväl framstår det industrihistoriska arvet som en betydande del av vår identitet – lokalt, regionalt och nationellt. I direktiven sägs att det industriella arvet är särskilt lämpat för en samlad behandling av kulturarvssektorn. Flera institutioner berörs av den statliga satsningen. Kulturarvssektorn är huvudsakligen organiserad utifrån de typer av företeelser som bevaras. I kulturpropositionen (1996/97:3) anges beträffande inriktningen på framtida insatser för kulturarvet (14.1) att detta handlar om att möjliggöra perspektiv på historien som kan ge nya kunskaper och insikter om människan och hennes miljö. För att göra detta och för att utnyttja resurserna på bästa sätt krävs samarbete mellan institutionerna. I utredningens arbete ska sambanden lyftas fram mellan den byggda miljön, traditioner, levnads- skick, historiskt dokumenterade händelser och vittnesmål, föremål och produktionsprocesser. Samarbete över institutionsgränserna torde alltså vara befruktande såväl för satsningen i sig som för kulturarvs- sektorn i allmänhet. Utredningen ska vidare lämna förslag till hur regeringens satsning på det industrihistoriska kulturarvet –2001 bör utformas. Till utgångspunkterna hör att: Satsningen skall inriktas från industrialismens genombrott i . En bred samhällsdiskussion om industrialismens och morgondagens samhälle skall eftersträvas. Statens insatser skall syfta till att främja medborgarförankringen och uppslutningen kring det industrihistoriska arvet samt att bevara och ta tillvara och utveckla viktiga kulturhistoriska värden. Dessutom markeras att särskild hänsyn ska tas till vad som i direkti- ven benämns kulturarvets demokratiska funktioner. I direktiven ingår att föreslå lämplig organisationsform inom vilken satsningen bör genomföras. Utredningen har i skrivelse till Kultur- departementet (980924) föreslagit tillsättandet av en särskild Delegation för det industriella samhällets kulturarv med uppgift att konkret handha satsningen. Med hänsyn till den begränsade tid som utredningen arbetat har vi inför den kommande satsningen sett det som angeläget att söka formu- lera övergripande tankar och idéer som kan stimulera till diskussion, en diskussion som inte utestänger någon utan tvärtom öppnar för alla dem som är engagerade i det industriella samhällets kulturarv. Betoningen på metodutveckling anser vi i hög grad vara central för att statens särskilda satsning på det industrihistoriska kulturarvet åren 1999–2001 skall kunna få mer långsiktiga effekter. Regeringen har i sin budgetprop. 1998/99:1 anvisat sammanlagt ca för satsningen fördelade med för , för samt för . 3 Tolkning av begrepp Många begrepp och formuleringar i direktiven står öppna för tolkningar. Här behandlas några som är centrala för utredningens genomförande, dvs. industrialismens samhälle och dess tidsliga avgränsning, begreppet kulturarv samt kulturarvets demokratiska funktioner. I direktiven förekommer olika begrepp som refererar till det empiriska fält utredningen ska arbeta med. Det industrihistoriska (kultur)arvet, industrialismens samhälle och industrisamhället är tre sådana begrepp. Tillsammans med målsättningen att få till stånd en bred samhällsdis- kussion om industrialismens och morgondagens samhälle har vi valt att tolka direktiven så att de avser ett vidare perspektiv än vad som i allmänhet menas med begreppet industrihistoria. Industrialismens sam- hälle är ett sådant begrepp som riktar uppmärksamheten inte endast på industrins historia utan också på det samhälle i stort som denna historia kan relateras till. De redan nämnda stationssamhällena kan tas som exempel på sådana miljöer som innefattas av denna definition av industrialismens samhälle. Genom att rikta blickarna mot sammanhållna miljöer vill vi, dels ansluta oss till den hävdade strävan inom kulturmiljövården att fokusera miljöer snarare än enstaka monument, dels försöka åskådlig- göra de samband mellan alla de olika funktioner som tillsammans skapade förutsättningarna och uttrycken för det industriella samhället. Direktiven anger att satsningen främst ska inriktas från indust- rialismens genombrott. Denna tidpunkt låter sig inte fixeras till något närmare årtal eller decennium. En tvärvetenskaplig diskussion skulle förmodligen utmynna i oenighet om vilket århundrade genombrottet bör förläggas till. Tidpunkten skiftar med andra ord beroende på vem som 14 Tolkning av begrepp definierar den och vilka empiriska och teoretiska referenspunkter som används. Vi har valt att förlägga industrialismens genombrott , väl medvetna om att företeelser som t.ex. bruksmiljöer eller 1700-talets vetenskapliga och tekniska landvinningar därmed på ett olyckligt sätt hamnar bortom avgränsningen. Industrialismens samhälle vill vi kalla det samhälle som präglas av det industriella produktionssättet. Det finns här anledning att ansluta sig till ekonomhistorikern uppfattning att det är ganska okomplicerat att i tala om ett industriellt genombrott och fram till . Vi kan här utan tvekan fastställa både en ökad genomsnittlig tillväxttakt, en betydande ökning av industrisektorns andel av ekonomin och viktiga organisatoriska förändringar inom den industriella sektorn. (1996:301) 1800-talets mitt är en lämplig utgångspunkt också för andra empiriska fält. Genomgripande sociala omvälvningar kunde skönjas. Nya sociala kategorier formerades. Den enskildes levnads- och arbetsvillkor för- ändrades. En ny syn på människan utvecklades. Den moderna veten- skapen, inte minst dess tillämpning inom industrin, fick ett genombrott . Likaså jordbrukets omställning från naturahushållning och bygemenskap till individuella enheter för avsaluproduktion. Järnvägarnas men också ångfartygens betydelse för kommunikationerna kan knappast underskattas, ej heller legala reformer som passlagarnas avskaffande 1860 och Näringsfrihetsförordningen 1864 eller parlamen- tariska reformer som ståndsriksdagens avskaffande och tvåkammar- införande 1866. Till andra hör också nya stads- och tätortsbildningar av en omfattning och storlek som inte varit känd. Det moderna, industrialiserade samhället såsom vi känner det i form av stenstäder eller mindre stationsorter är intimt sammankopplade med 1800-talets industrialisering. Dock bör denna avgränsning i allmänhet, och dess mitt i synnerhet, inte betraktas som en absolut gräns utan snarare som en strävan att koncentrera blicken till en hanterlig period. Syftet med avgränsningen är inte att utesluta relevanta företeelser endast p.g.a. av att de faller utanför tidsramen. I de fall ett längre perspektiv bakåt är befogat bör man utsträcka den tidsliga avgränsningen. Tolkning av begrepp 15 Direktiven antyder en ambivalens inför om industrialismen är ett giltigt begrepp. Å ena sidan konstateras att industrisamhället nu håller på att gå in i en ny fas bl.a. kallad kunskapssamhället eller informationssamhället. Å andra sidan sägs industrisamhället vara en betydande del av vår identitet – lokal, regionalt och nationellt. Liksom att entydigt säga när industrialismen fick sitt genombrott i är det svårt, och inte heller nödvändigt, att säga något om när industrialismen eventuellt skulle vara ett avslutat kapitel. Att blickarna riktas bakåt mot det industriella samhällets kulturarv – vilket denna utredning är del i – väcker frågor om huruvida detta samhälle skulle innebära en avslutad epok. Och även om många forskare, kritiker och debattörer har lett fram historieskrivningen till dagens kan man likväl säga att de senaste decenniernas forskning har behandlat det industriella eller moderna samhället som en, om inte avslutad så åtminstone en epok vars klara distinktion är skönjbar. Om det industriella skulle vara avslutat eller ej beror inte bara på vilket perspektiv som anläggs utan också på vad som undersöks. Det är vår uppfattning att begreppen industrialism och industrisam- hället är användbara begrepp för att fånga dagens svenska samhälle. Dock förändras detta samhälle ständigt. I vissa avseenden är det relevant att tala om t.ex. ett informationssamhälle präglat av nya, snabba informationsteknologier och en ständigt växande massmedia- liserad informationsmängd. Även om vårt samhälle fortfarande till stor del präglas av industrialism finns det med andra ord fog för att också använda begrepp som informationssamhället såsom karakteristik. För utredningens del innebär detta att historien inte ges någon avgränsning framåt i tiden. Nutid och förfluten tid hänger tvärtom ihop i ett oupplösligt flöde. Den historiska kunskapens relevans för belysningen av nutida problem och processer understryks, dels för att visa att historia alltid innebär en berättelse som har sina utgångspunkter i historikerns samtid, dels för att nutiden alltid har sina förutsättningar i det förflutna. För utredningen är begreppet kulturarv av central betydelse. I kultur- propositionen (prop. 1996/97:3) sägs att kulturarvet både är immateriellt och materiellt till sin karaktär. I detta ingår både skolade och folkliga uttrycksformer, både det unika och det vanliga. Propositionstexten anger också att ordet arv inbegriper något som redan finns och att det är något som vi har övertagit från tidigare generationer. 16 Tolkning av begrepp inte att fastställa några tidsgränser för kulturarvet. Ej heller när en företeelse blir en del av det. Vissa företeelser kan bli en del av kulturarvet först , vissa kan glömmas bort och försvinna från kulturarvet. Andra företeelser upptäcks och nytolkas ständigt. Sammanfattningsvis menar regeringen att kulturarvet, dels är en ofrånkomlig del av vår identitet och kulturella helhet, dels är något som inte kan fastställas en gång för alla utan som ständigt är föremål för omtolkningar och förhandlingar. Dessa förhandlingar utspelas mellan kulturinstitutionerna, medborgarna och samhället i stort. Osäkerheten om vad som bör ingå i kulturarvet inbegriper att detta långt ifrån är givet. Vår tolkning av kulturpropositionens definition av kulturarvet är att det i grunden utgör ett speciellt perspektiv som anläggs på verkligheten, den materiella och immateriella. Detta perspektiv är till sin karaktär instrumentellt. när kulturarvsperspektivet anläggs på en företeelse händer det något med den. Den som anlägger perspektivet vill något alldeles särskilt. I första hand det mest konkreta, att bevara. Men minst lika viktigt är viljan att relatera företeelsen till en historia, ett förlopp, en händelse eller kanske en person. Kulturarvet inbegriper med andra ord ingen för alltid fastställd sub- stans utan är resultatet av val som utförs av olika aktörer. Vissa före- teelser tycks inneha en permanent plats i kulturarvet, andra ingår . De företeelser som kan sägas ingå i kulturarvet garanteras heller ingen speciell tolkning. Det räcker alltså inte att som t.ex. museum samla, vårda och visa. Kulturarvet kan inte presenteras som en fast och oföränderlig materia. Bildning och kunskapsöverföring är viktiga delar av kulturarvsinstitutionernas publika verksamheter, men bör gå hand i hand med en öppen redovisning av vilka perspektiv som anläggs, vilka alternativa tolkningar som kan tänkas, vilka val som har gjorts. En sådan redovisning kan ske i olika former och bör ha som målsättning att engagera den enskilde i tolkningsprocessen, att visa att ingen historia är fastlagd en gång för alla och att den skiftar beroende på vem historieberättaren är och från vilken utsiktspunkt han eller hon blickar ut från. Valet av vad som bör ingå i kulturarvet är således beroende av vilken historia den som väljer anser relevant och viktig att berätta. Härav följer också att det knappast går att tala om ett enda Kulturarv utan om många som ständigt är stadda i förändring. Liksom ett lands, en regions eller en stads historia kan skrivas olika beroende på vem som för pennan skiftar kulturarven beroende på vem som definierar eller konstruerar dem. Sker definitionen t.ex. från ett genusperspektiv blir resultatet ett annat än om ett etniskt perspektiv anläggs. Tolkning av begrepp 17 Vi har valt att skriva kulturarv i singular eftersom vi med begreppet framförallt avser perspektivet som läggs på vissa företeelser. I direktiven anges att utredningen särskilt ska beakta vad regeringen i kulturpropositionen (prop. 1996/97:3) sagt om kulturarvets demokra- tiska funktioner, nämligen att statens insatser bör syfta till att jämna ut de skillnader som finns mellan olika grupper av människor när det gäller bevarandet av och tillgången till kulturarvet. Speciell uppmärksamhet ska riktas mot röst- och resurssvaga gruppers kulturarv. Vår uppfattning är att de företeelser som ingår i kulturarvet i sig inte har några demokratiska funktioner. Istället menar vi att kulturarvet har funktioner i det demokratiska samhället. Till dessa ska vi återkomma. Det tillhör de mänskliga rättigheterna att tillägna sig och äga ett kulturarv, inte minst – som kulturpropositionen anger – för resurs- och röstsvaga. Konkret bör det vara varje enskild institutions uppgift att söka de underrepresenterades historia och att i kulturarvet införliva sådana företeelser som kan belysa denna historia. Det är också angeläget att kulturarvets innehåll presenteras så att olika tolkningar möjliggörs, att man bjuds in till den process som inbegriper tolkningen av de företeelser som respektive institution ansvarar för. Det är vår uppfattning att det industriella samhällets kul- turarv lämpar sig väl för ett sådant tillvägagångssätt eftersom hela Sve- riges befolkning under kan sägas ha levt i industrialismens samhälle. Och därför också har egna erfarenheter och tolkningar av vad detta samhälles kulturarv är och i vilken berättelse som det kan infogas. Kulturarvsinstitutionerna bör däremot inte avhända sig sin egen tolkning av kulturarvet, snarare utveckla den för att, dels visa att den utgör en av flera plausibla tolkningar, dels visa möjligheten för var och en att förhålla sig på eget sätt till kulturarvet. Detta synsätt kan möjligen te sig alltför förenklat såväl i förhållande till allmänheten, publiken, som till kulturarvet. Kunskaper om och engagemang i kulturarvet garanterar inte att de demokratiska värdena tillgodoses. Tvärtom är det så att händelser i det förflutna kan användas för vilka syften som helst. En del har som uttalad eller outtalad vilja att stärka främlingsfientlighet, rasism och antidemokratiska krafter. Eller att försvåra strävan till könens eller andra sociala gruppers jämställdhet. Sådana inriktningar understryker att kulturarvsinstitutionerna inte kan nöja sig med att tillhandahålla, samla, vårda och visa det immateriella eller materiella kulturarvet. Institutionerna måste också konkret och kritiskt ta ställning till kulturarvet och verka för att förmedla och dis- 18 Tolkning av begrepp kutera frågor och värden som bildar grunden för ett demokratiskt sam- hälle. 4 överväganden och insatser