sou · GNB388d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Siffran omfattar dem som direkt arbetade med utredningen, inte dem som tillfälligt engagerades för enskilda operationer (exempelvis dörrknackningar och s.k. tillslag). Den omfattar inte heller de poliser som indirekt drogs in t.ex. i an- ledning av utökad livvaktsverksamhet. Mordutredningen föranledde av naturliga skäl omprioriteringar av framför allt resurser. Övriga kostnader (dvs. annat än löner) som direkt kunde hän- föras till mordutredningens första år uppgick till . Utredningen föranledde ett mycket kraftigt övertidsuttag. Det var enligt naturligt att den koncentration av resurserna som ärendet krävde fick återverkningar för annan polis- verksamhet. Eftersom huvuddelen av våldsrotelns personal togs i an- språk fick mordet konsekvenser för utredandet och uppklarandet av våldsbrott i ; balanserna växte och fler ärenden än vad som annars skulle ha varit fallet lades ned utan åtgärd. 59 fann dock att dessa störningar låg inom ramen för vad som fick accep- teras under omständigheterna. Samma bedömning gjordes beträffande användningen av rikskriminalens resurser, en användning som bl a gick ut över bekämpningen av vissa grövre förmögenhetsbrott (eko-brott). 58Det är oklart hur kommissionen menar. Den har ju på annat ställe slagit fast att förundersökningen inte lagligen kan delas upp. Men här föreslås att utred- ningsarbetet i denna del särbehandlas. Störst konsekvenser fick mordutredningen för narkotikabrotts- bekämpningen. Samtliga polismän, ca 50, från de s.k. gatulangnings- grupperna fördes efter mordet över till kriminal- avdelningen (nio av dem återgick -86, resten kvarstod till juni - 87). fann inte anledning att kritisera det för- hållandet att personal från gatulangningsgrupperna togs i anspråk i mordutredningen och inte heller det faktum att verksamheten mot gatu- langning kom att ligga helt nere. Däremot riktades kritik mot att verksamheten inte ersattes med någon annan organiserad narkotikabrottsbekämpning. konsta- terade att de samlade polisresurserna därvid minskade med och ifrågasatte om detta var förenligt med de regeringsdirektiv som förelåg angående narkotikabrottsbekämpningen. För oss ter det sig svårförklarligt att det inom inte vidtogs mera kraftfulla åtgärder för att inom ramen för distrik- tets samlade resurser – ca 3 000 polismän – bibehålla den tidigare nivån på narkotikabekämpningen. uppmärksammade också det stora övertidsuttaget, vilket hade flera aspekter, både arbetsrättsliga och ekonomiska. Det fanns inga siffror som redovisade det normala övertidsuttaget, men detta torde ha varit mycket stort. Nödfallsövertiden, som alltså kommer därutöver, fanns däremot preciserad. 61 Den utgjorde mars -86 - juli -87 , vilket enligt motsvarade ungefär 43 årsarbetskrafter. ställde sig allmänt kritiskt frågande till den stora och i tiden utsträckta använd- ningen av nödfallsövertid. Information om en brottsutredning av det här slaget skall gå åt två håll, dels inåt, in i den egna organisationen, dels utåt, till allmänheten via massmedia. Det är givetvis inte fråga om alltigenom samma informa- tion i de bägge fallen. 61Enligt arbetstidslagen fick allmän övertid tas ut inom en ram under ett kalenderår. Utöver detta fanns en regel om nödfallsövertid. Den för- utsatte bl.a. att en natur- eller olyckshändelse eller annan liknande omständig- het inträffat som inte kunnat förutses av arbetsgivaren. uppmärksammade att de n interna informa- tionen bitvis fungerade illa. Bl.a. konstaterades att modellen med en ad hoc-organisation skapar särskilda informationsproblem. I en förberedd organisation som fungerar enligt en beredskapsplan vet folk på förhand hur strukturen ser ut, vem som förutsätts göra vad etc, medan en ad hoc-organisation måste börja med att presentera sig och sedan sjunka in, vilket från informationssynpunkt är en belastning, när det finns så mycket annat som också skall nå ut till medarbetarna. ansåg vidare att det var en klar brist att per- sonalen vid inte nåddes av fullgod information om utredningsläget. De som mottog tips från allmänheten hade i vissa fall inte ens blivit informerade om vad som sagts till massmedia från ledningsgruppens sida. Detta var en stor brist, eftersom det gav dem sämre underlag för att bedöma tips från allmänheten och försvårade deras möjlighet att på ett adekvat sätt sortera den inkom- mande informationen utifrån vad som var intressant från spanings- synpunkt. Viss information stannade hos och dennes närmaste medarbetare. Detta klargjordes uttryckligen inför organisationen i övrigt. noterade att ett sådant förfarande, oavsett skälen för det, kan bidra till att de som är engagerade i brottsutred- ningen tror sig sämre informerade än vad de faktiskt är, dvs. det skapar osäkerhet. Beträffand e informationen till massmedia hade åklagare och polis olika synsätt. K.G. hade en restriktiv syn och föredrog skriftliga pressmeddelanden när något av vikt förekommit samt i prin- cip tystnad i övrigt. var utomordentligt utåtriktad i den meningen att han ofta ställde sig till massmediernas förfogande via presskonferenser, intervjuer osv. Det kan i detta sammanhang påpekas att den svenska regleringen kring meddelarfrihet gör det till en delvis känslig fråga att bedöma hur befattningshavare inom det allmänna väljer att agera gentemot mass- media. Det finns dock i lagen krav på öppenhet från myndigheters sida; krav som också kommer till uttryck i den omfattande regleringen kring offentlighetsprincipen. I allmänna råd angavs vidare att det i polisens samarbete med massmedia på brotts- eller 62Juristkommissionen anförde inte detta uttryckligen i samband med att infor- mationsfrågorna behandlades. Det uttalades i stället i anslutning till diskussio- nen om behovet av att arbeta enligt en beredskapsplan. (Se SOU 1987:72 s. 93, där kritiserar det förhållandet att någon samlad informa- tion om organisationen aldrig lämnades.) 63SOU 1987:72 s. 148. olycksplatser är ett väsentligt samhällsintresse att polisens verksamhet präglas av öppenhet och insyn samt att massmedias arbete därför så långt möjligt bör underlättas. gjorde för sin del ingen egentlig bedömning av hur de inblandade personerna agerat; det hade antagligen bl.a. att göra med de hinder meddelarfriheten reser mot uttalandet av en eventuell kommissionskritik i det hänseendet. När det gällde polisens allmänna sätt att sköta informationen till massmedia hade kommissionen inga principiella invändningar. Däremot var mycket kritisk till hur polis och åklagare tillsammans skött informationen till massmedia:64 En åklagarledd förundersökning bedrivs av åklagare och polis i samarbete med den arbetsfördelning dem emellan som föreskriver och som i övrigt har utvecklats i praxis. Att två fristående myndigheter på detta sätt har ett gemensamt ansvar för en verksamhet har sin särskilda be- tydelse när det gäller kontakterna med massmedierna. Medierna har ett be- rättigat intresse av att få klara och entydiga besked i fråga om verksam- heten. Myndigheterna har ett gemensamt intresse att kontakten med mass- medierna samordnas och att inte olika besked lämnas. I vanliga fall utgör inte detta något problem. Den utveckling som utredningen av mordet på fick, med en stark ledningsgrupp hos polisen som kom i motsatsställning till åklagarna, skapade emellertid problem också på informationssidan. Informationen kom nästan helt att skötas av polisen. Åklagarna höll sig i bakgrunden och hade inte grepp om vilken information polisen lämnade. Något samråd mellan myndigheterna förekom inte heller beträffande den information som lämnades. Denna bristande samordning kan inte ha gagnat intresset av entydiga och klara besked till allmänheten. fortsatte med att slå fast att en samordning av informationsfrågorna skulle ha haft stor betydelse från förunder- sökningens synpunkt och fortsatte: 65 När motsättningarna mellan åklagarna och polisen fick ett nyhetsvärde i sig lade vardera myndigheten ned tid och resurser för att föra ut sina syn- punkter till massmedierna. Vi har exempelvis noterat att (polisens officielle talesman, vår anm) under senare delen av i sin information till massmedierna mycket klart tog ställning för polisen och mot åklagarna. Ett annat exempel är pressmeddelande i sam- band med att han lade ned förundersökningen mot 33-åringen. Det är enligt vår mening självklart att myndigheter som har till uppgift att samarbeta inte skall använda tid och resurser till att strida mot varandra i mass- medierna. Åklagarinträdet i mordutredningen skedde successivt. K.G. inträdde som förundersökningsledare i . tog som framgått över från , var- vid dock alltså behöll sin del beträffande . Som redan beskrivits skall en förundersökning enligt reglerna i rätte- gångsbalken ledas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet eller då det är påkallat av särskilda skäl. När tog över såvitt gällde var det med stöd av huvudregeln (bortsett från att det torde ha saknats lagstöd för ett delvis övertagande av ledningsansvaret), medan inträde torde ha motiverats med särskilda skäl. I den formella frågan synes såväl åklagare som polis ha gjort samma bedömning om åklagarinträdet: det krävdes inte i det inledande skedet och uppdelningen beträffande var ändamålsenlig. Åklagarna stod helst vid sidan av, som ledningsgruppen föredrog att inte ha dem inblandade i spanings- och utredningsarbetet. Även om bägge parter gjorde felaktiga bedömningar innebar deras respektive ställ- ningstagande att den latenta konflikten inte aktualiserades i detta skede. Sedan förundersökningsledarskapet formellt övertagits av , varigenom en av de tre huvudfunktioner som tidigare alla var samlade hos alltså togs från polisen, kom konflikten tydligt . Tiden därefter och fram till sammanbrottet präglades av maktkamp mellan åklagarna och lednings- gruppen. Ledningsgruppens och roll och anspråk gentemot åklagaren som förundersökningsledare har redan behandlats. I detta sammanhang hör det dock till bakgrunden att frågan om ett delat förundersökningsledarskap återkom i förhandlingarna efter . Som nämnts förhöll det sig vidare så att enligt de facto agerade som förundersökningsledare även efter åklagarinträdet, vilket innebär att förundersökningsledarskapet kan sägas i praktiken ha varit splittrat även efter . Händelseförloppet aktualiserade tre frågeställningar: àNär borde åklagarinträdet ha skett? àKan förundersökningsledarskapet delas? àHur avgränsas förundersökningsledarens befogenheter efter åklagar- inträde gentemot polisens spaningsledning och polisorganisationen i övrigt? När borde åklagare ha inträtt som förundersökningsledare? ställningstagande till frågan om när åklagare borde ha inträtt som förundersökningsledare är inte entydigt. Dess principiella åsikt framkom i följande slutsatsvis anförda uttalande: 66 Vi anser för vår del att det naturliga arbetssättet hade varit att en åklagare inträdde som ledare av förundersökningen i dess helhet och att man med den utgångspunkten i samråd fastställde hur det gemensamma arbetet skulle bedrivas. Betydelsen av detta ställningstagande tonades dock ned med ett på- pekande om att åklagarinträdet i sig inte var det viktigaste, det vik- tigaste var att få till stånd ett nära samarbete i någon lämplig form redan från början. hade uttalat att det inte kunde sägas vara fel att åklagare inte inträtt från början. Därtill ger lagen, förarbetena och praxis inte tillräckligt klar ledning. Frågan är i grunden en lämplighetsfråga och det finns skäl både för och emot. 67 Att den egentliga bedömningen var att en åklagare borde gått in från början framskymtar emellertid senare i rapporten: Såvitt vi kan se hade det varit en naturlig lösning att en åklagare redan från början hade trätt in som ledare av hela förundersökningen. 68 Till detta kan fogas bedömning att åklagarinsatsen över huvud taget borde ha varit mer aktiv. Ställningstagandet kan tolkas så, att satte ett fungerande samarbete som det primära målet för organisationen. Detta hade kunnat åstadkommas om en åklagare gått in som förundersök- ningsledare och tagit tag i ärendet, nu blev åklagarna stående lite vid sidan av och hade svårt att göra sig gällande. Skälet till att Jurist- kommissionen ändå inte ansåg att det var direkt fel att göra som myndigheterna nu gjorde synes ha varit dels att regelverket inte tydligt krävde detta, dels att ett fungerande samarbete i och för sig borde ha kunnat åstadkommas även på annat sätt. En utgångspunkt för bedömning i denna del var vidare att det till syvende og sidst är åklagaren som avgör vem som skall leda en förundersökning. Den allmänna utgångspunkten är, skrev Juristkommissionen:69 att en åklagare alltid anses ha en rätt att överta förundersökningsledningen, när åklagaren finner skäl till det, liksom att det har lagts i åklagarens hand att avgöra om ett övertagande finnes påkallat av särskilda skäl. På annat ställe i rapporten förs ett ändamålsresonemang, som utmynnar i att eftersom det är åklagaren som har uppgiften att föra talan i domstolen måste åklagaren också ha det avgörande inflytandet över det underlag som tas fram för utförandet av den uppgiften. 70 På ännu ett ställe slås fast att det helt ligger i åklagarens hand om och på vilket sätt han vill ta över förundersökningsledningen. Parlamentariska kommissionen ansåg att förundersökningen från början borde ha letts av åklagare, i vart fall talade starka skäl för detta:72 Åklagarväsendet har ett övergripande ansvar för förundersökningsverk- samheten. Ett statsministermord är ett så speciellt och allvarligt brott att det är uppenbart att ledningen av förundersökningen från början bör bli så kvalificerad som möjligt. Det var nödvändigt inte minst med hänsyn till den exempellösa mobilisering av polisens resurser i utredningen som ägde rum och som utan större fantasi kunde förutses. Det stod vidare tidigt klart att brottsutredningen skulle innebära undersökningar av ett mycket stort antal spår och uppslag. Om åklagaren skulle ha någon möjlighet att leda förundersökningen krävdes det att han från början hade insyn i och kunde påverka uppläggningen av arbetet. Detta kunde inte åstadkommas annat än genom en formell och faktisk ledning av förundersökningen. Även med det bästa samarbete mellan polis och åklagare skulle man förlora i effektivitet om åklagaren ställde sig vid sidan om den faktiska ledningen av förundersökningen. Det sagda innebar inte att åklagaren borde detaljstyra utredningen, men väl att han eller hon borde ha skaffat sig en position som möjliggjorde att åklagarinsatsen kunde anpassas till hur utredningen utvecklade sig. hamnade åklagaren i stället vid sidan om. Parlamentariska kommissionen tillfogade att dess bedömning inte innebar att åklagaren handlat i strid med gällande bestämmelser genom att inte ta över för- undersökningsledningen. Lagstiftningen lämnade vida ramar och saken var en lämplighetsfråga. 72SOU 1988:18 s. 80 f. Justitiekanslern uttalade inte någon bestämd uppfattning i frågan om förundersökningen borde ha varit åklagarledd från början, men kritiserade för passivitet i det denne enligt JK inte ut- nyttjat de befogenheter han hade, bl.a. möjligheten att ta det över- gripande ansvaret för förundersökningsledningen. Kan en förundersökning lagligen delas upp? bedömning beträffande frågan om en förunder- sökning kan delas upp var tydlig. En delning av förundersökningsledar- skapet är inte möjlig i en mordutredning av detta slag. 74 Kommissionen lutade åt att det inte heller generellt sett bör vara möjligt med en upp- delning när förundersökningen gäller ett enda brott, men avstod från att binda sig för en sådan ståndpunkt, eftersom det enligt kommissionen skulle kräva en allsidig genomgång av olika tänkbara fall. I den mån det överhuvudtaget skall var möjligt med någon form av uppdelning var det helt en sak för åklagaren att avgöra hur det skall ske. 75 Be- träffande den uppdelning som ägde rum mellan och , där den förre tog över ledningen i , fann det i hög grad tvivelaktigt om det var rättsligt möjligt att förfara på det sättet .76 reservationer får ses mot bakgrund av att JK redan hade yttrat sig i frågan, i granskningsärendet , och då funnit att en uppdelning av det slag som tillämpats i fick betraktas som tillåten (se vidare nedan). Det är dock tydligt att inte delade JK:s bedömning. I själva verket argumenterade uttryckligen emot denna:77 Att en möjlighet att dela förundersökningsledningen inte direkt har förutsetts av lagstiftaren är enligt vår mening obestridligt och det är vidare tydligt att ett sådant förfarande för med sig allvarliga risker. Det belyses inte minst av händelseförloppet i detta fall. JK har följaktligen också ställt upp vissa för tillämpningen i praktiken stränga villkor. En förutsättning är nämligen enligt honom att klara ansvarsgränser dras upp och att erforderlig information utbyts mellan åklagare och polis, i synnerhet att åklagaren hålls informerad även om de delar av förundersökningen som han inte har det omedelbara ledningsansvaret för. 73JK-Beslut s. 165. 74SOU 1987:72 s. 102. Argumentationen i anslutning till detta uttalande är så pass entydig att man sammanfattningsvis måste förstå saken så att inte ansåg att en delning av förundersökningsledarskapet under de former som förekommit var rättsenlig. Det framgår också av den sammanfattande slutsatsen:78 Vi anser sammanfattningsvis att det kan sättas i fråga om det över huvud finns fall i vilka det är riktigt och lämpligt att dela ledningsansvaret för en förundersökning på det sätt som skedde i detta fall. Det torde i alla hän- delser höra till undantagen att de sakliga fördelarna med ett sådant för- farande på något sätt är avgörande eller ens särskilt stora. Däremot synes en delning av ansvaret åtminstone typiskt sett dra med sig risken att åklagaren förlorar i överblick och att den av honom ledda utredningen blir mindre allsidig och därmed från rättssäkerhetssynpunkt sämre än om an- svaret är odelat. Vidare riskerar man oklarhet och missförstånd i för- hållandet mellan åklagare och polis. K.G. hade som skäl för sitt beslut att dela förundersök- ningsledningsansvaret angett att han inte ville ta det formella ansvaret för ett utredningsarbete som han i realiteten inte kunde påverka. kommenterade detta så här :79 Om man skall se detta motiv som ett uttryck för att redan på detta mycket tidiga stadium räknade med att få svårigheter att hävda sig mot polisens ledningsorganisation, kan vi för vår del inte finna beslutet försvarbart. Inte heller Parlamentariska kommissionen ansåg att en förunder- sökning, i vart fall inte om den rörde ett brott, kunde delas upp. Över- vägande skäl talade enligt kommissionen emot detta. Justitiekanslern, vars granskning alltså föregick de två kommis- sionerna, ansåg som framgått att lagen tillät en uppdelning av förunder- sökningen. Enligt JK var det inte ovanligt med en uppdelning vid större brottsutredningar och erfarenheten visade inte att det skulle medföra några olägenheter. JK ansåg även att en uppdelning väl kunde gagna en effektiv och rättssäker brottsutredning. En förutsättning för detta var i och för sig att klara ansvarsgränser dras upp och erforderlig in- formation utbyts. 81 Något generellt problem utgjorde ett delat ledar- 80SOU 1988:18 s. 86. 81JK-Beslut s. 161. skap inte enligt JK. De problem som hade uppkommit i detta fall hade helt andra orsaker:82 Enligt min mening har --- de konfliktsituationer som uppstått vid utred- ningen av mordet på sin grund mera i personliga motsättningar mellan företrädare för ledningsgruppen och än i principiellt olika uppfattningar om ansvaret för förundersökningens ledning. JK återkom till denna förklaring i sin sammanfattande bedömning och uttalade på annat ställe att han haft anledning att antaga att det har förelegat motsättningar mellan och av personlig art. Motsättningarna synes ligga . JK:s bedömning var med andra ord att om man genom ett gott samarbete kan dra upp klara gränser och utbyta erforderlig information, föreligger inget hinder mot att dela ledarskapet i en förundersökning; att det i detta fall inte fungerat var inte regelverkets fel utan de inblandade parternas, eftersom de inte kunde samarbeta. Förundersökningsledarens respektive polisens befogenheter Såväl som senare förundersökningsledare hade enligt egna uppfattningar svårigheter att utöva sitt ledarskap gentemot polisen. Att det faktiskt förhöll sig så bekräftades av Juristkommis- sionens granskning. Det reser frågan om vilka befogenheter en åklagare som förundersökningsledare hade i förhållande till den operativa utredningspersonalen. slog på flera ställen och i flera sammanhang fast att en åklagare som förundersökningsledare helt bestämmer över hur förundersökningen skall bedrivas, bl.a. i följande uttalande. Rättsligt sett har polisen vid meningsskiljaktigheter att finna sig i åklaga- rens beslut och kan för egen del förfoga enbart över sådant som har att göra med tilldelning av resurser och sådana beslut som polismyndigheten fattar i egenskap av polispersonalens arbetsgivare. tog bl.a. upp följande fall där polisen inte efter- kommit eller på annat sätt sökt hindra åklagarens förundersökning. 177 resp. 164. 84SOU 1987:72 s. 126 f. àVägran att medverka till av begärda provskjutningar vid FOA. – Vi finner det emellertid mycket svårförklarligt att polisen motsatte sig en undersökning hos FOA, skrev kommissionen. àFramställningar av om information rörande vissa delar av brottsutredningen (t.ex. rörande person) och om kompletterande utredning på brottsplatsen föranledde dröjsmål och invändningar från polisens sida på den grunden, såvitt vi har kunnat uppfatta, att det som efterfrågade låg utanför hans del av förundersökningen. – Detta är som har framgått i sig självt ett ovidkommande skäl, kommenterade sionen.86 àSvensson begärde att den utredningsman, som enligt brustit i objektivitet som huvudansvarig för förhören med , skulle skiljas från utredningen. fick inte gehör för detta. àSvensson fick ibland endast slumpvis och ibland inte alls infor- mation om planerade rekonstruktioner, trots att han framfört att åklagare skulle närvara vid sådana tillfällen. àSvenssons krav på utredning av de av åberopade alibivittnena från ignorerades först. Sedan givit order om en omedelbar efterlysning i massmedia och angett den text som skulle användas vägrade ledningsgruppen utföra uppdraget. àSvensson begärde vid ett telefonsamtal med att få del av ett förhörsprotokoll avseende ett förhör med som han fått kännedom om under ett sammanträde dagen innan; förhöret hade hållits av . upprepade han sig begäran skriftligen och erhöll då protokollet senare.90 àAnnat material som i egenskap av förundersökningsledare borde fått del av genom polisens försorg fick han del av först sedan 57 resp. 61. han uttryckligen begärt det. Det gäller obduktionsprotokollet, vittnesuppgifter från brottsplatsen m.m. 91 ut- vecklade i sammanhanget polisens skyldighet enligt förundersök- ningskungörelsen att hålla åklagaren underrättad och fann att ledningsgruppen upprepade gånger bröt mot denna reglering. àDen begärde att skulle söka förmå att medverka vid en rekonstruktion. förklarade inför ledningsgruppen att han inte av- såg att ta upp frågan med ; önskemål fördes således aldrig vidare. àDen rapporterade resultaten från FOA:s prov- skjutningar till ledningsgruppen och begärde skriftligen att hus- fasaderna vid skulle undersökas för att spåra eventuella anslagsmärken. beslöt att undersökningen fick vänta. Den kom aldrig till stånd. àTurerna kring de av ledningsgruppen begärda konfrontationerna med , som alltså krävde åklagarens medgivande, är väl kända. Ett led i dem är att ledningsgruppen inte accepterade för- undersökningsledarens beslut, utan tog ärendet till överåklagaren . Via regeringens observatör fördes saken också till departementet och vidare till Riksåklagaren, som sedermera ändrade beslut i den riktning ledningsgruppen önskade. Detta ägde rum . àLedningsgruppen ville att skulle meddelas reseförbud. Ett sådant beslut krävde medverkan av åklagaren.