sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Bland de fall där anspråk ej framställts och betalningsmottagare inte kunnat spåras fanns inga utländska försäkringstagare. 11Itamar , The Last Chapter of the Holocaust : The Struggle over the Restitution of Jewish Property in Europe, for in co- operation with , andra upplagan 1998, s. 119 ff. 12Röda Korsets arkiv. 154 Danaarv och herrelösa tillgångar 4.3.4Utredningar om herrelösa tillgångar av annat slag Den i föregående avsnitt omnämnda remissen sändes även till en rad andra branschorganisationer. Vad som därvid framkom beskrivs i det följande. tillfrågade de medlemmar som inte var medlemmar i om dessa hade några medel tillhöriga personer som fallit offer för nazistförföljelser. Ingen uppgav att så var fallet. och svarade inte på remissen. svarade att ingen av medlemmarna hade några tillhörigheter magasinerade för berörda personer. svarade att förbundet hade gjort en omfattande undersökning bland samtliga medlemmar. Det hade, enligt förbundet, därvid framkommit att juveler och andra värde- föremål inte hade deponerats för sådana personers räkning som sökt undkomma nazistförföljelse och därefter aldrig kunnat göra anspråk på sina ägodelar. svarade att förenings- styrelsen avsåg att delge medlemmarna innehållet i remissen. framförde till att börja med att frågan om i vad mån upplysningar kunde lämnas angående omhändertagen egendom måste bedömas med hänsyn tagen till omständigheterna i varje särskilt fall. I första hand måste det ankomma på vederbörande advokat att själv avgöra huruvida uppgifter kunde lämnas. Styrelsen för samfundet var dock, enligt svaret, beredd att försöka medverka till att upplysningar lämnades i sådana fall där advokaten såg sig oförhindrad att göra detta. sände samfundet en cirkulärskrivelse till ledamöterna, vari hemställdes att de som förvaltade sådana tillgångar av ifrågavarande slag som stått orörda sedan krigets slut skulle lämna uppgift om detta. meddelade samfundet att inget svar hade erhållits. Föreningen () konstaterade i sitt remissvar att auktoriserade revisorer regelmässigt inte tar förvaltnings- uppdrag och att det därför var otänkbart att de hade hand om egendom av aktuellt slag. Om någon av FAR:s ledamöter ändå skulle ha känne- dom om sådan egendom var vederbörande till följd av tystnadsplikt förhindrad att lämna uppgift om det till utomstående. () svarade att den var beredd att medverka till att upplysningar lämnades i sådana fall där respektive revisor såg sig oförhindrad att göra detta. Apropå Bankföreningens förslag anförde Danaarv och herrelösa tillgångar 155 föreningen att en förutsättning för ett genomförande av det måste vara att garanti kunde ges för eventuella återkrav . Yrkesbokförares och revisorers förbund (YRF) besvarade inte remissen. förklarade sig villigt att verkställa förfrågningar hos medlemmarna i berört avseende och att sedan redovisa resultatet. Samfundet ansåg sig av principiella skäl inte kunna göra någon för medlemmarna bindande utfästelse om att ställa eventuell upptäckt egendom till förfogande. Sedan kommissionen granskat arkivmaterialet rörande herrelösa banktillgångar beslutade kommissionen att offentliggöra namnen på dem som stod som innehavare av dessa tillgångar. De namnlistor som upprättades fanns visserligen tillgängliga för allmänheten i arkivet för Bankinspektionen, men kommissionen ville ge större publicitet åt uppgifterna. Meningen med detta var främst att öka möjligheten för personer som är arvsberättigade efter offer för Förintelsen att uppmärk- samma eventuella tillgångar. hoppades kommissionen kunna skaffa sig ytterligare kunskaper om de verkliga förhållandena bakom den så omdiskuterade problematiken. Eftersom de listor som fanns var gamla och för- ändringar kunde ha skett ville kommissionen inte utan vidare publicera dem i befintligt skick utan hemställde att skulle inhämta uppgifter om i vad mån utbetalningar till rättsägare hade gjorts efter det att listorna upprättades. be- gärde kommissionen besked om huruvida i tidigare utredningar nämnda depåer, förvar och bankfack hade avslutats. Om så ej var fallet bad kommissionen att få uppgift om innehållet i respektive depå, förvar och fack. Motsvarande hemställan riktades till Föreningen . De tillfrågade föreningarna vidarebefordade kommissionens för- frågan till sina medlemmar. bilade ett eget följebrev vari kommissionens frågeställningar konkretiserades. 13 Kommissionens korrespondens med banker, företag m.m. finns i kommissionens diarium. 156 Danaarv och herrelösa tillgångar När kommissionen beslutade att begära kompletterande uppgifter från och Föreningen hade det också framkommit att det i fanns deponerade valutor som tagits i beslag med stöd av de valutaregler som gällde vid tiden för och att i vissa fall, då sådana beslag hävts, inte hade kunnat återställa valutorna i fråga eftersom ingen rätts- ägare hade stått att finna. Beslagen hade i huvudsak gjorts av tullmyndigheter när dessa hade upptäckt sådan in- eller utförsel av valutor som var olaglig. Kommissionen föreställde sig att sådana valutatransaktioner kunde ha utförts av personer som sedan blev offer för Förintelsen och beslutade mot denna bakgrund att också begära in uppgifter från rörande nämnda depositioner. Från en rad sparbanker inkom svar direkt till kommis- sionen. Dessa sparbanker hade inget nytt att rapportera. Av Bankföreningens svar framgick följande. Flera banker hade rapporterat att vissa tidigare redovisade kontofordringar upphört till följd av utbetalningar till rättsägare efter 1966. I något fall hade en bank upptäckt att ett par fordringar som uppkommit till följd av insättning efter 1945 av misstag hade kommit med lista. Banken ansåg därför att dessa borde strykas . Även vad gällde depåerna hade bankerna rapporterat om vissa avslut som skett genom utlämnande av depositionerna till vederbörande rättsägare. Värdet av kvarvarande depositioner hade dessutom i regel ökat. En bank hade rapporterat om ett s.k. slutet förvar som inte uppgetts 1966. Enligt banken saknade emellertid innehållet marknadsvärde. Ytterligare fem bankfack med innehåll av okänt värde hade rapporterats från en bank. Av de sex bankfack som rapporterats hade fem nu öppnats men innehållet hade inte värderats. Ett par banker hade förklarat att de inte längre hade kvar arkivmaterial som möjliggjorde en säker uppföljning av den tidigare rapporteringen. I den mån detta var fallet utgick banken från att uppgifter fortfarande var gällande. Sammanlagt rapporterades nu kontofordringar på , deponerade medel på samt tio bankfack. Hur Bankföreningens och bankernas uppgifter 1998 förhåller sig till de uppgifter som lämnades framgår av de tabeller som utgör bilaga 5 till denna rapport. Av svar framgick att 56 s.k. depositioner av efter- frågat slag fanns kvar hos banken. Dessa bestod av diverse sedlar, mynt, checkar och värdepapper till okänt sammanlagt värde. En del av sedlarna var inte längre användbara som betalningsmedel. Den lista kommissionen slutligen offentliggjorde upprättades med utgångspunkt lista och kompletterades med justeringar i enlighet med de avvikelser rapporterat. Danaarv och herrelösa tillgångar 157 Listan påfördes också uppgifter om sådana kvarliggande valutabeslag från krigsåren och åren närmast därefter som rapporterat om i sitt svar till kommissionen. I listan upptogs för varje banktillgång namnet på respektive konto- havare eller motsvarande, uppgivet hemvistland för denne samt namnet på den bank där tillgången en gång placerades. Inga belopp angavs. Listan återfinns som bilaga 6 till denna rapport. Offentliggörandet skedde genom pressrelease och presskonferens . presenterades listan på internet. Åtgärderna fick mycket stor och spridd medial uppmärksamhet. Flera stora svenska dagstidningar publicerade listan i sin helhet. TV- och radiostationer inom och utom landet uppmärksammade offentliggörandet i sina ny- hetssändningar. Kommissionens sekretariat fick med anledning av till- kännagivandet ta emot ett par hundra telefonsamtal, huvudsakligen från men också från andra länder. De förfrågningar som rörde någon på listan upptagen tillgång hänvisades till respektive bank. Eftersom åtskilliga fusioner skett efter 1966 var detta inte alltid samma bank som en gång hade tagit emot tillgången i fråga. Vid varje bankhuvudkontor hade en kontaktperson utsetts att besvara frågor rörande listan. Dessa kontaktpersoner, vars namn uppgavs i pressreleasen, tog emot ett mycket stort antal telefonförfrågningar. tillskrev kommissionen på nytt och , för att utröna resultatet av publiceringen. svarade att bankerna fram hade fått sammanlagt 343 förfrågningar beträffande namn på listan. De flesta frågorna rörde balter eller svensk-amerikaner. Enligt bankernas hittillsvarande bedömningar hade 59 av frågeställarna klart berättigade anspråk på medel. Sammanlagt hade därför betalats ut till dem. Av dem som fått betalning hade sannolikt minst ett tiotal judisk anknytning. fanns 115 fall under utredning. Ytterligare utbetalningar kunde därför komma i fråga. Vad gällde ränte- beräkningen förklarade att berättigade personer, som varit avskurna från möjligheten att lyfta medel, i många fall hade fått en schablonmässigt beräknad ränta motsvarande fyra gånger kapital- beloppet. De som självmant avstått från att lyfta medlen hade däremot inte fått ränta för tiden efter det att preskriptionsfristen gått ut. Bankernas kriterier för att avgöra om anspråk på listade tillgångar var berättigade var, enligt , lösligare än enligt normal bank- praxis. Man krävde exempelvis inte alltid dokumentation om att insättaren avlidit. En trovärdig berättelse och trovärdiga uppgifter om släktförhållandena och insättarens bostadsadress ansågs tillräckligt. Detta förfaringssätt hade medfört att banker i vissa fall inte hade kunnat avgöra vem av två anspråksställare som hade bäst rätt till medlen i 158 Danaarv och herrelösa tillgångar I dessa fall hade ett belopp motsvarande hela kontobehållningen betalats ut till båda. I det följande beskrivs några ärenden som lett till utbetalning. En lettisk affärsman satte före in på ett konto i . Hans son i såg i en lokal tidning faderns namn i den av kommissionen publicerade listan. Sonen uppgav att fadern hade internerats i Gulag och dött där 1942. Efter att ha fått precisa upplysningar om tidigare adress samt en trovärdig släktredogörelse betalade banken ut beloppet samt 300 procents ränta. Ränteersättningen motiverades med att fadern inte haft möjlighet att själv ta ut pengarna. En kvinna i fann ett namn på listan, vilket överensstämde med hennes i tidigare bosatte faders. Kvinnan hörde av sig till banken, men uppgav en annan adress för fadern än den som banken hade registrerat. Banken, som erhöll kopior av en viss officiell israelisk släktutredning samt ett testamente, beslöt med hänsyn till att beloppet var lågt att utan grundligare undersökningar betala ut beloppet. En son till en dansk man ställde krav till en bank om utbetalning av medel på en preskriberad bankbok. Med kopior av danska person- handlingar samt uppgifter om faderns yrke kunde sonen göra det troligt att han var arvtagare. Eftersom bankboken hade funnits hos fadern ansåg banken att det inte var befogat att betala ränteersättning utöver den som redan hade tillagts kontot. Sonen fick en summa som mot- svarade den senast registrerade kontobehållningen. Enligt svaret från hade 25 ansökningar om att få ut s.k. valutadepositioner inkommit. Som regel hade dessa fram- ställningar lämnats på en särskild blankett som framtagits för ändamålet. Sju av ansökningarna hade beviljats och två var fortfarande under beredning. anförde att det hade varit en grannlaga uppgift att avgöra om de omständigheter som åberopades var tillräckliga för att en ansökan skulle medges. Kraven kunde inte ställas särskilt högt. Av ett bilagt exempel på avslagsmotivering framgår att det krävdes av sökanden att denne genom att lämna en i någon mån detaljerad och trovärdig berättelse kan göra sannolikt att han är rättmätig ägare. De utredningar som gjordes rörande danaarv och andra herrelösa tillgångar i svenska försäkringsbolag gav inga upplysningar om i vad mån sådana tillgångar förekom. Kommissionen beslutade därför att även här göra kompletterande utredningar. Danaarv och herrelösa tillgångar 159 Efter att företrädare för kommissionen samrått med företrädare för branschorganisationen tillskrev kommissionen förbundet. Kommissionen frågade därvid dels om vilka rutiner som medlemsföretagen hade tillämpat rörande försäkringar som inte efterfrågats, dels om vilka uppgifter som finns bevarade hos medlemsföretagen rörande sådana försäkringar vilka tecknats senast och som därefter inte efterfrågats. vidarebefordrade kommissionens frågor till samt- liga sina 28 medlemsföretag. Kopior av de svar som kom in till förbundet sändes sedan till kommissionen. Av nämnda svar framgår bl.a. följande. Arbetsmarknadens Försäkringsaktiebolag (), Brandförsäk- ringsverket, Europeiska Försäkringsaktiebolaget, Förenade Liv Ömse- sidigt Gruppförsäkringsbolag, Svenska Brand, För- säkringsaktiebolaget , , Livförsäk- ringsaktiebolaget och bedrev över huvud taget inte verksamhet eller sålde i vart fall inte livförsäkringar vid den aktuella tiden. använder numera personnummer som sitt primära sök- begrepp för samtliga försäkringar, även om sökning också i viss ut- sträckning kan göras på namn eller äldre försäkringsnummer. Om bolaget inte hittar mottagaren till ett livförsäkringsbelopp görs efter- forskningar via DafaSpar och pastorsämbetena. Ger dessa sökningar inget resultat läggs ärendet i den s.k. förräntningsrörelsen. in- rättade ett centralt kortregister för livförsäkringsavtal. Sedan ett tjugotal år är detta registers uppgifter överförda till ett dataregister. började använda personnummer som för- säkringsnummer 1970-71 och lade i samband därmed ned ett omfattande arbete på att försöka nå samtliga försäkringstagare. Efter det har man kunnat konstatera att det i bolagets bestånd inte finns några personförsäkringar som tecknats och därefter inte efter- frågats. får bolaget automatiskt uppgift om någon kund som är skriven i avlider. Beträffande utlandsbosatta görs en kontroll . Omfattande arbete nedläggs för att få tag i dessa kunder. Om en betalningsberättigad inte kan nås, eller om det blir tvist om vem som är rätt mottagare, förs försäkringsbeloppet i fråga till ett speciellt konto för förfallna försäkringsbelopp. I regel är det i dessa fall fråga om förhållandevis små belopp, i flertalet fall . har med anledning av en särskild förfrågan från kommissionen gått igenom anteckningarna på detta samlingskonto och funnit att det inte omfattar några försäkringar som tecknats . Försäkringsbolaget säljer uteslutande pensionsförsäkringar inom det svenska näringslivet. 160 Danaarv och herrelösa tillgångar endast om pensionsförsäkringar för svenska företags tjänstemän i . Enligt SPP var det då över huvud taget inte möjligt för i utlandet bosatta personer att placera sina privata tillgångar i SPP- försäkringar. Däremot var det inte otänkbart att tjänstemän som för- säkrats lämnade med rätt till fribrev i SPP. Det kunde, enligt SPP, inte uteslutas att det bland dessa tjänstemän fanns någon som senare avled på grund av judeförföljelserna. När en försäkringstagare avled innan vederbörande hade uppnått pensionsåldern bortföll enligt avtalet den rätt till ålderspension som annars förelåg. För eventuella efterlevande kvarstod dock rätten till efterlevandeförmåner i form av dels familjepension till änkor och minderåriga barn dels begravningshjälp. Enligt SPP:s bedömning är det osannolikt att efterlevande makor och barn som överlevt kriget inte sedan skulle ha frågat efter sina förmåner enligt det anställningsavtal som den avlidne haft i . tillämpar SPP principen att inte arbeta aktivt på att få kontakt med kunder som fyllt , men har ändå kvar uppgifterna om deras för- säkringar i sitt datasystem. har meddelat att bolaget inte har några herrelösa försäkringar avseende judiska tillgångar. har anfört följande. Vid tiden för var det relativt ovanligt att det tecknades liv- försäkringar. När så skedde krävdes av att försäkrings- tagaren var bosatt i vid tiden för försäkringens tecknande. bedömer det därför som osannolikt att en person, som inte bodde i , tecknade försäkring i . gjordes mycket omfattande undersökningar för att hitta de personer som hade rätt att få betalning ur en livförsäkring. Om en betalningsberättigad inte hörs av efter påminnelse sätts beloppet numera in på ett särskilt konto hos , benämnt Kapkokontot. är saldot på detta konto , som kan hänföras till cirka 6 000 mottagare. De flesta posterna på kontot är mycket små. I de fall då det är fråga om större poster råder vanligen tvist om rätten till utbetalning. Då har beloppet placerats på Kapkokontot i avvaktan på en juridisk prövning av anspråken. Enligt försäkringsavtalen preskriberas rätten att få ut medel från Kapkokontot . Medlen tillfaller då livförsäkringstagarkollektivet. De flesta försäkringar från tiden bör, enligt bedömning, redan ha förfallit till betalning. Det bedöms som nästan uteslutet att det i nuvarande försäkringsbestånd skulle ingå den sorts tillgångar som kommissionen efterfrågar. För att kunna söka efter sådana i datasystemet skulle Trygg- behöva personnummer, födelsedatum eller försäkringsnummer. I registren anges inte huruvida en försäkringstagare är utländsk medborgare. Sammanfattningsvis bedömer det som ytterst Danaarv och herrelösa tillgångar 161 osannolikt att det i försäkringsbeståndet finns några försäkringar som tecknats före eller under av personer med judisk härkomst. Kommissionens sekretariat har tagit del av en förteckning över de försäkringstagare vars försäkringsbelopp förts till Kapkokonto. Därvid konstaterades att alla försäkringsbelopp utom fyra understiger . Vissa stickprov gjordes, främst avseende försäk- ringar tagna av personer med namn som kunde antas vara judiska. I samtliga dessa fall visade det sig att försäkringarna hade tecknats efter 1945. För att ytterligare klarlägga förhållandena kring herrelösa för- säkringar anlitade kommissionen förre chefsjuristen i , som efter litteraturstudier och samtal med kolleger i branschen återkom till kommissionen med en skriftlig rapport.14 inbjöds därefter till ett sammanträde med kommissionen för att muntligen besvara vissa frågor. Enligt vad han då uppgav hade de svenska livförsäkringsföretagen vid den aktuella tiden inga avdelningskontor eller generalagenturer i . Med all sannolikhet fanns inte heller några dotterbolag till utländska liv- försäkringsbolag i . Då gällde nämligen att livförsäkringsrörelse i inte fick drivas i vinstsyfte, utan måste ske i s.k. ömsesidiga bolag. Insatt kapital skulle gå åter till försäkringstagarkollektivet. rapport framgår dessutom följande. I den mån svenska försäkringsbolag bedrev direkt försäkringsverksamhet utomlands torde det undantagslöst ha rört sig om skadeförsäkring. Det fanns i och för sig inga legala hinder mot att svenska försäkringsföretag meddelade försäkringsskydd åt utländska, i utlandet bosatta, medborgare. Men företagen hade sannolikt skäl att undvika detta. Avtal med utlänningar kunde nämligen innebära valutaproblem och höga transaktionskostnader i samband med premiebetalningarna. Vidare kunde det bli besvärligt med språket när skriftlig hälsodeklaration skulle göras. Sannolikt var det sådana betänkligheter som låg bakom interna beslut att inte försäkra dem som inte var bosatta i . Huruvida även andra försäkringsföretag hade motsvarande regler är inte klarlagt. Vid om ägnades stor uppmärksamhet åt den i ett internationellt perspektiv mycket stora frågan om livförsäkringar som inte utbetalats. Därvid framkom bl.a. följande. För många människor var köp av livförsäkring ett alternativ till annat sparande. 15Se ovan avsnitt 3.5.4. 162 Danaarv och herrelösa tillgångar Erläggandet av premien kunde visserligen vara en kännbar utgift, men innebar ändå en trygghet. Detta gällde inte minst för judarna i och de länder som ockuperats av tyskarna. Som exempel nämndes att vissa fattiga judar avstod från att köpa fisk de som uppbörds- mannen kom för att inkassera premien. Den internationella diskussionen rör frågor om och i så fall hur mycket de stora försäkringsbolagen på kontinenten berikade sig på Förintelsen, i vad mån efterlevande till Förintelsens offer har fått någon försäkringsersättning och vad som kan göras för att komma till rätta med dessa frågor. Saken är inte okomplicerad. Det rör sig om oerhört många enskilda ärenden och dokumentationen torde vara till stora delar försvunnen. Det faktum att försäkringsväsendet förstat- ligades i efter kriget gör inte saken lättare. Främst är det två stora försäkringsbolag som står i den internationella blickpunkten , nämligen det tyska Allianz och det italienska som båda var verksamma . De nämnda bolagen deltar, tillsammans med andra försäkringsbolag, WJC och WJRO i en internationell kommission som har åtagit sig att undersöka dessa frågor och försöka finna lösningar. 4.4.3Depositioner hos utlandsmyndigheter m.fl. Svenska utlandsmyndigheter, dvs. beskickningar och konsulat, tog vid tiden för emot depositioner från svenska meddborgare och medborgare i länder, för vilka var skyddsmakt (A- respektive B-depositioner). Kommissionen har frågat sig om det är tänkbart att judiska tillgångar som hade deponerats på detta sätt sedan blev herrelösa. För att närmare utreda den frågan anlitade kommissionen fil. hade inte möjlighet att göra någon systematisk granskning av beskicknings- och konsulatsarkiven och konstaterade allmänt att arkivmaterialet till följd av bl.a. krigsförhållandena och senare verkställda gallringar är bristfälligt som underlag för utredning av den ställda frågan. Genom sina studier av dokument i kom hon ändå fram till följande. Som exempel på vad som kunde deponeras anges kontanta medel, värdehandlingar, juveler, tavlor och kläder. 16 , Arbetsrapport angående depositioner av judisk egendom vid svenska beskickningar i utlandet i samband med , , (kommissionens dnr 146/98). Danaarv och herrelösa tillgångar 163 blev frågan aktuell om även andra än svenska medborgare skulle kunna få deponera gods i den ordning som gällde för A-depositioner. I en skrivelse från UD till konsulatet i förklarades då att departementet givetvis inte kunde sanktionera att utländska medborgare använde sig av de svenska utlandsmyndigheterna för att i strid med gällande regler föra ut värdeföremål ur det egna landet. anfördes att man från UD:s sida dock inte ville hindra en konsulatchef från att efter eget bedömande ta emot och sända depositioner till om berättigade svenska intressen därmed kunde tillgodoses. Även beskickningen i fick året därpå besked om möjligheten att göra sådana undantag. efter krigsslutet redovisades angående förhållandena i att depositioner hade lämnats av svenska medborgare, svenskfödda personer och svenska företag. I ett flertal fall hade det varit fråga om egendom som lämnats kvar i av judar, som flyttade till och senare blev svenska medborgare. Vidare hade depositioner mottagits från judar som genom släktskap eller affärsförbindelser hade nära anknytning till . Dessutom förekom B-depositioner. infördes en uttrycklig bestämmelse i deposi- tionsavtalen, som angav att deposition skedde uteslutande på deponen- tens egen risk. I undvek man dock ofta att lämna kvitto på mottagandet. Särskilt gällde detta i fråga om judiska depositioner, eftersom man inte ville att ägaren skulle komprometteras vid en eventuell internering. Vid den ryska plundringen av Budapestbeskickningen sprängdes flera kassaskåp, som innehöll deponerat gods. Värdefulla föremål fördes bort och depositionsboken förstördes. Ett kassaskåp förblev dock orört och flera av de där befintliga depositionerna förefaller ha återställts till sina ägare. Andra omhändertogs av Röda Korset. Efter kriget fanns vissa mindre värdeföremål fortfarande kvar på legationen i . Dessa togs med till och deponerades på UD i de fall uppgift saknades om ägaren.