sou · GNB388d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Även använder genomgående denna beteckning. Den får anses innefatta riksåklagaren , biträdande riksåklagaren , överåklagaren i , chefsåklagaren , kammar- åklagaren , chefsåklagaren , chefs- åklagaren , kammaråklagaren , byråcheferna samt kanske ytterligare någon. Sedermera tillkom efterträdare . Talesättet är oklart, eftersom det inte tydligt svarar mot någon myndighet eller reglerad funktion; åklagarväsendet synes under granskningsperiod aldrig ha satt upp en formell organisation att svara för mordutredningen. Begreppet åklagarna innebär följaktligen den grupp av personer med åklagaranknytning som från delvis olika tjänsteställen på ett eller annat sätt var engagerade i utredningen. Tale- sättet tenderar också att anonymisera ansvaret för de beslut som åklagarna fattade och det de i övrigt gjorde, i och med att det inte an- knyter till någon myndighet eller formell funktion. omtalade kort att utsågs att svara för åklagaruppgiften i målet. I sin första rapport be- skriver kommissionen detta något mer utförligt. 131 kontaktades av beredskapsåklagaren, som upp- fattade att därmed tog över ärendet, något å sin sida inte säger sig ha gjort. K.G. kontaktades emellertid av , som tjänstgjorde på . hade samrått med riksåklagaren och frågade om var villig att åta sig uppgiften att bevaka polisens spanings- och utredningsarbete. Avsikten var, skriver Jurist- kommissionen vidare, att skulle hålla sig informerad för att i ett senare skede kunna inträda som förundersökningsledare. bad också kontakta sin chef, , för att få dennes godkännande till arrangemanget. visade sig inte ha några invändningar. Det framstår inte som helt klart om det därmed 131SOU 1987:14 s. 54 f. var Riksåklagaren eller åklagarmyndigheten i som ytterst ansvarade för åklagaruppgiften. Inte heller tycks det klart vari denna egentligen bestod. Som redan framgått inträdde sedan som förunder- sökningsledare i från till . Överåklagaren tog över den övriga förundersökningsled- ningen från polisen . fortsatte att fungera som chef för åklagarmyndigheten och hade i den meningen således flera roller. biträddes han på heltid av först och senare och . Därmed var fyra åklagare engagerade i förundersökningsledningen. Någon egentlig uppdelning av arbetsuppgifterna gjordes inte, annat än att var förundersökningsledare och hade en samordnande roll. När var frånvarande övertog själva förundersökningsledningen. riktade viss kritik mot åklagarnas sätt att organisera arbetet. Det gällde t.ex. att tog på sig dubbla uppgifter, 132 något tycks ha ansett försvagade förundersökningsledarskapet. Dessutom innebar det i princip samma nackdel som när som länspolismästare tog på sig upp- giften som spaningschef, dvs. tillsyns- och kontrollfunktionen föll bort. borde ha lagt förundersökningsledningsuppgiften på någon annan inom myndigheten eller begärt att Riksåklagaren skulle utse en förundersökningsledare. Ett annat alternativ som Juristkommis- sionen anvisade var att kunde ha befriats från chefsuppgifterna för att helt kunna ägna sig åt förundersökningen. Det kollektiva förundersökningsledarskap (vårt ordval) som före- kom ifrågasattes av , som konstaterade att rätte- gångsbalken föreskriver att uppgiften att leda en förundersökning ligger på en person. Något system för att dela upp arbetsuppgifterna i ett och samma ärende mellan flera åklagare finns egentligen inte. 134 Från polisen hade framförts kritik mot att olika åklagare fattade de beslut som ankom på förundersökningsledaren och att detta skapade osäkerhet om vem man egentligen hade att vända sig till. Jurist- kommissionen lämnade ämnet med konstaterandet att det kunde finnas behov av en utarbetad ordning för flera åklagares gemensamma arbete med en åklagaruppgift, en fråga som enligt kommissionen hade räck- vidd utanför detta särskilda ärende. 132SOU 1987:72 s. 106. Parlamentariska kommissionen instämde i uttalanden och efterlyste en utarbetad ordning för flera åklagares arbete med en åklagaruppgift, men tillade att ordningen inte fick bli stelbent och att frågan borde kunna lösas internt inom åklagarväsendet i samråd med polisen. Den allvarligaste kritiken från mot åklagarna gällde dock den passivitet dessa visat under utredningen. Detta tema återkommer på många ställen. 136 Kritiken avsåg såväl det inledande skedet, där man från åklagarsidan enligt borde ha övervägt organisations-, resurs- och informationsfrågorna på ett mer aktivt sätt, som tiden sedan tagit över. I det sistnämnda hänseendet hade svårt att finna en godtagbar förklaring till att åklagarinsatsen inte blev mer aktiv än den faktiskt blev. 137 Sammanfattningsvis synes ha ansett att borde – på ett eller annat sätt – ha tagit plats i led- ningsgruppen och följt dess arbete, àen åklagare borde ha inträtt som ledare för (hela) förundersökningen på ett tidigt stadium, och att àåklagarsidan under alla omständigheter borde ha följt spanings- arbetet mer aktivt från början (dvs. även om man godtar det sena åklagarinträdet och att ingen åklagare tog plats i ledningsgruppen). Från åklagarhåll restes under granskning flera invändningar mot den kritik som synes ha legat i luften. En invändning var att åklagarna i praktiken hade svårt att hävda sig mot en polis- ledning som inte följde gällande regler; de hade att välja mellan att foga sig eller orsaka en öppen konflikt. , som i sak gav åklagarna rätt gentemot polisen när det gällde regelverkets innebörd, ansåg likväl inte att detta räckte som förklaring till att insatserna på åklagarnas sida blev så förhållandevis begränsade som de faktiskt blev i det tidiga skedet av brottsutredningen. 138 På samma sätt tillbaka- visades som tidigare beskrivits försvar för den återhåll- samma roll han valde att inta. Från åklagarhåll hävdades vidare att man inte hade några rättsliga möjligheter att agera mot en trilskande polisledning. Inte heller detta var en godtagbar förklaring, enligt , som för övrigt ansåg att det fanns möjligheter för åklagarna att hantera polisen. 135SOU 1988:18 s. 87. 136SOU 1987:72, t.ex. s. 94, 97, 105 och 128. syftade såvitt vi förstår på att åklagarna förfogade över tvångsmedelsbesluten, bl.a. beträffande avlyssning och tillslag. En tredje, och anslutande, invändning gällde det underläge som åklagarsidan ansåg sig ha hamnat i i förhållande till polisen. Underläget hade sin grund i två omständigheter: dels det stöd som polisledningen hade hos överordnade myndigheter (dvs. regeringen), dels det stöd som polisen ansågs ha i den allmänna opinionen. kommenterade de samlade invändningarna med141 den enda, men nödvändiga, anmärkningen att åklagarna principiellt inte kan försvara undfallenhet i sak – mot egen övertygelse – med sådana förhållanden som de här har pekat på. Det synes de för övrigt inte heller själva vilja göra gällande. Med all förståelse för att situationen var svår, och att de praktiska realiteterna kunde tyckas kräva något annat, måste man alltså säga sig att åklagarna på ett klart och entydigt sätt borde ha genomdrivit sin vilja när det uppkom motsättningar i sakfrågor mellan dem och polisen. Uppenbart är att det i och för sig fanns medel för detta. Kritiken mot åklagarna avsåg enligt inte de enskilda åklagarna: Våra synpunkter är mer principiella och tar sikte på åklagarväsendets insats som helhet. 142 (Från detta får kritiken mot för att denne inte tog plats i ledningsgruppen och för att han lät dela upp förundersökningen undantas.) Det bör noteras att följde upp bedömningen om åklagarnas ansvar för samarbetssvårigheterna med konstaterandet: Vi kan emellertid inte finna annat än att ansvaret i än högre grad ligger hos polisledningen och länspolismästaren personligen. Kritiken för passivitet återkom i Parlamentariska kommissionen. Som framgått tidigare ansåg den kommissionen att en åklagare borde ha inträtt som förundersökningledare från början. Parlamentariska kommissionen trodde att ett kraftfullt och tveklöst åklagaringripande från början skulle ha förbättrat förutsättningarna för ett effektivt sam- arbete mellan polis och åklagare. 144 I en sammanfattande bedömning skrev Parlamentariska kommissionen att det föreföll som om man från Riksåklagaren och överåklagarens sida från början tagit allt för lätt på de särskilda behov av åklagarinsatser som utredningen kunde komma 144SOU 1988:18 s. 81. 145 Något riktigt försök att bedriva en aktiv förunder- sökningsledning tycktes inte ha gjorts . agerande kunde enligt Parlamentariska kommissionen tolkas så att han förordade en passiv åklagarinsats, en bedömning kommissionen inte kunde godta.146 I anslutning till de invändningar som gjorts från åklagarhåll an- gående svårigheten att hävda den egna ställningen gentemot en polis- ledning som man uppfattade som egenmäktig och uppbackad uppifrån skrev Parlamentariska kommissionen:147 Allmänt sett är det helt oacceptabelt att en tjänsteman mot bättre vetande accepterar ett missförhållande under påstående att han visserligen har ansvaret men att han inte tror att han kan påverka situationen. (---) Mot den bakgrunden kan vi bl a inte acceptera synsätt när han säger att han bara ville vara förundersökningsledare när det gällde 33-åringen därför att han inte ville ta ansvar för den övriga delen av förundersökningen som han ansåg att han inte skulle kunna påverka. Justitiekanslern riktade i sitt granskningsbeslut stark kritik mot för dennes åklagarinsatser. JK får anses ha lagt huvudansvaret för de konflikter som förekom mellan polis och åklagare på , även om det också förekom kritik mot för bristande vilja till samarbete med . 148 borde enligt JK ha tagit plats i led- ningsgruppen. Det enda skäl JK kunde finna till att inte gjorde det var personliga motsättningar mellan denne och . Det kunde inte accepteras att sådana motsättningar tilläts spela roll för åklagarens information och kontakter med brottsutredningen. Passivitet i ledningsfunktionen leder lätt till att initiativet i för- undersökningen går över till polismyndigheten och att åklagaren tappar greppet om undersökningen, trots att hans formella ansvar kvarstår, fortsatte JK, som även påpekade att polisens skyldighet att hålla åklagaren underrättad inte innebar att åklagaren passivt kan nöja sig med att vänta på att bli informerad. JK noterade att hänvisat till att han via sina överordnade, dvs. överåklagaren och Riksåklagaren, sökt få bättre kontakt med polisens ledningsgrupp. K.G. hade enligt JK inte haft rätt att på det sättet skjuta över ansvaret på överordnad; han var 148JK-Beslut s. 163. skyldig att själv agera. Detta är ett synsätt som återkommer i JK:s bedömningar och skiljer dem något från de synsätt kommissionerna anlade. Beträffande flera av de frågor och propåer utan framgång framställde till och ledningsgruppen (jfr ovan), där det ter sig som om hans initiativ obstruerades av polisen, uttalade JK att han i sin granskning inte funnit att ledningsgruppen skulle ha vägrat att gå tillhanda: 150 I detta sammanhang finner jag anledning att särskilt framhålla att en polis- myndighet i enlighet med de tidigare angivna bestämmelserna i rättegångs- balken och i förundersökningskungörelsen visserligen är skyldig att vidta de åtgärder som en åklagare beslutar om. Det måste emellertid var fråga om uttryckliga beslut och inte enbart om diskussionsvis framförda propåer om eventuella åtgärder. För att man skulle kunna tala om en vägran från polisens sida krävdes det således enligt JK att saken först formaliserades i termer av ut- tryckliga beslut. Så länge så inte sker förelåg enligt JK:s synsätt ingen skyldighet för polisen att underordna sig åklagaren. JK hänvisade vidare till departementspromemorian Ds Ju 1979:15, där vikten av att samarbetet mellan polis och åklagare har sådana former att båda parter upplever sig stå till varandras förfogande; ett naturligt samspel bör eftersträvas under hela utredningsförfarandet. I promemorian har emellertid särskilt påpekats att det i första hand är åklagaren som bör se till att förbindelserna utvecklas i den utsträckning som behövs, 151 fortsatte JK, som alltså ansåg att varit för passiv i sin roll. Denne hade inte begagnat sig av de möjligheter lagen gav honom och därför hade han förlorat initiativet i förundersökningen. som var föremål för gransk- ning förekom det en omfattande användning av telefonavlyssning. ansåg sig inte kunna redovisa den avlyssning som förekommit mer i detalj, men lämnade viss allmän information. Till- stånd till avlyssning hade meddelats beträffande ett tiotal misstänkta. I några fall förekom avlyssning ; i . Varje tillstånd kunde omfatta ett varierande antal telefonlinjer; från en upp till 80. Huvuddelen av avlyssningen synes ha gällt det s.k. huvudspåret, dvs. Det var enligt en allmän bedömning från såväl domstol som åklagare och polis att det under avlyssningen inte framkom något material som på ett avgörande sätt förändrade bevisläget. Enligt vad hade uppgivit drog polisen slutsatsen att de misstänkta under telefon- samtalen inte skulle komma att säga något som kunde föra utredningen framåt. Däremot ansåg sig polisen ha stor nytta av att genom avlyss- ningen hålla kontroll på var de misstänkta befann sig och vilka de hade kontakt med. konstaterade att ju en avlyssning har pågått utan att några uppgifter av intresse framkommit, desto starkare blir de skäl som talar mot att avlyssningen kommer att ge något. Vidare fann man det mycket tveksamt om den motivering polisen angav för att fortsätta avlyssningen var juridiskt hållbar. Enligt kommissionens mening talade övervägande skäl för att det endast är möjligheten att under avlyssningen få fram uppgifter om brottet som kan motivera ett beslut om telefonavlyssning. 152 Det synes i klartext innebära att kom- missionen ansåg att avlyssningen saknade lagstöd. Emellertid uttalade också att åklagare och domstol hade prövat frågorna om avlyssning från den utgångspunkt kommissionen angivit som den korrekta. Det skulle alltså innebära att det skäl polisen angav inte kunde läggas till grund för beslut om avlyssning, men att åklagare och domstol fann att den lagliga grund som skall föreligga, dvs. möjligheten att få information om brottet, lika fullt var för handen. Parlamentariska kommissionen hade på denna punkt en avvikande mening. Enligt dess bedömning är det som framkommer vid en telefonavlyssning sällan användbart som bevisning i en rättegång, utan mer ägnat att främja spaningen genom den inblick det ger i den misstänktes miljö, omgivning, levnadsvanor, umgänge och planer. 153 Även helt triviala ting kan vara av stor betydelse, ansåg Parlamenta- riska kommissionen och exemplifierade med utredningen mot spionen , där ett samtal mellan den misstänktes dotter och en avlyssnats, varvid en underlig radioapparat omnämnts. Upp- lysningen ledde till att polisen kom att anlita den misstänktes städerska som informatör, vilket i sin tur kom att medföra ett genombrott i utredningen. Den bevismässiga betydelsen av förväntade informationer bör därför inte sättas särskilt högt. Metodens användning begränsas på annat sätt: 154 Den begränsning som är påkallad av integritetsskäl sker i huvudsak genom kravet på att brottet skall vara av viss angiven svårighetsgrad. 152SOU 1987:72 s. 175. 153SOU 1988:18 s. 126 ff. är uppenbarligen ett så grovt brott att det – även bortsett från det särskilt starka samhällsintresse som föreligger av att just det mordet upp – motiverar att utredningen bedrivs med utnyttjande av alla lagliga medel som kan främja dess effektivitet. Parlamentariska kommissionen synes med andra ord ha menat att det är övervakningen som sådan som har ett värde och att den inte behöver motiveras med att bevisning med en viss grad av sannolikhet kan åtkommas den vägen. Den sammanslagning i tiden av användande av olika slags tvångsmedel som går under namnet tillslag förekom i stor omfattning i den s.k. operation Alfa. Att förundersökningsledningen fördes bakom ljuset av polisen vid planeringen av detta tillslag har framgått, liksom att förundersökningsledningens instruktioner inte följdes. Det innebar i sig lagbrott från polisens sida. Av utredning fram- går dessutom att polisen ville använda tillslaget i utredningssyfte, för att sätta press på de misstänkta och förmå dem att tala. Jurist- kommissionen ställde sig tveksam till om polisens synsätt – så som det har beskrivits för oss – står i överensstämmelse med de nuvarande bestämmelserna om tvångsmedel och de principer som bär upp lag- stiftningen. 155 beskrev på annat ställe polisens synsätt så här: 156 Enligt polisen borde man, med hänsyn till de speciella förhållandena i fallet, använda sig av ett tillslag i ett allmänt syfte att föra utredningen vidare. Det viktiga var, med polisens synsätt, att kunna höra alla berörda i ett sammanhang så att uppgifter kunde tas in utan att de som förhördes fick möjlighet att rådgöra med andra. Enligt polisen var en sådan uppläggning av utredningen, med hänsyn till den speciella form av brottslighet som man antog att det var fråga om, den i praktiken enda framkomliga vägen för att komma vidare i utredningsarbetet. I inledningen till sitt avsnitt om tvångsmedelsanvändningen påpekade att under utredningen av mycket allvarliga brott som väcker starka känslor hos allmänheten ställs beslutsfattarnas integritet och förmåga att bevaka rättssäkerheten på särskilt hårda prov. 157 redovisade inte någon bedömning av huruvida aktuella beslutsfattare bestod dessa prov i det här fallet. 1.3.8Regeringens roll i brottsutredningen Regeringen hade en tjänsteman från (dåvarande departementsrådet, numera riksåklagaren ) som observatör i ledningsgruppen. Lämpligheten häri har varit föremål för mycket diskussion och även granskning. Som tidigare beskrivits tillkom arrangemanget redan på utredningens första dag. denna kanal hade i princip löpande kontakter med departementet. Han sammanträffade vidare ett antal gånger med statsministern och andra delar av regeringen. Syftet med dessa senare kontakter synes dock ha varit att skulle informera om utredningsläget m.m. I den mån man kan tala om att regeringen spelade en roll i brottsutredningen synes den ha bestått i observatörsfunktionen samt de åtgärder som vidtogs från Justitie- departementets sida. Observatörens roll var som framgått inte formaliserad. Avsikten var att det för såväl ledningsgruppen som för be- dömdes som en fördel att det fanns en kanal dem emellan. 158 På det sättet hölls departementet fortlöpande informerat om utredningsläget som arrangemanget erbjöd en smidig möjlighet för ledningsgruppen att få eventuella önskemål och synpunkter framförda till departementet, som ju var polisens yttersta huvudman och över- ordnade. Som observatör fungerade alltså , men han ersattes ibland av en honom underlydande sakkunnig vid departementet (polisintendent ). informerade , statssekreteraren eller rättschefen fortlöpande. Informationen kunde ibland leda till att departementet vid- tog åtgärder och alltså reagerade på det man fick veta. Det hände också att observatören av ledningsgruppen fick utredningsuppgifter. 158 Enligt vad som uppgavs var syftet med systemet i första hand att tillgodose behov av information i säkerhetsfrågor, se a.a. s. 186. Se även a.a. s. 205; regeringen motiverade uppgiftsinhämtandet från polisen med att säkerhetsfrågorna stod i centrum för dess intresse. Vi vill för vår del in- skjuta, att även om detta var en viktig sak och kan ha varit ett huvudsyfte, framgår det att arrangemanget hade ett mer generellt syfte än så. uppgav i sammanhanget att han medvetet avstod från motsvarande kontakter med åklagarna eftersom dessa i högre grad än polisen fattar sådana rättsliga beslut som regeringen inte äger rätt att blanda sig i. Justitiedeparte- mentets kontakter med åklagarväsendet när det gällde frågan om utbyte av och överprövningen av konfrontationsbeslutet visade emellertid inte på någon så långtgående försiktighet från departementets sida i förhållande till åklagarnas beslutsfattande. nämner t.ex. att fick i uppdrag att utreda en fråga om när senast hade varit på bio. 159 Observatören och dennes ersättare fungerade som en länk mellan polisen och departementet. Ingen av dem skaffade information via åkla- garna, med undantag för ett enstaka tillfälle då Bergenstrand förde vidare en begäran från riksåklagaren om hjälp med att förbättra kontakterna mellan polis och åklagare; det ledde bl.a. till att fick tillgång till ett arbetsrum hos polisen. I några sammanhang spelade departementet en aktiv roll i brottsutredningen. Det gäller bl.a. följande tillfällen. àMellan den 22 och förekom kontakter från departe- mentet (och ) med riksåklagaren . De utgick från polisledningens missnöje med beslut att försätta på fri fot. Syftet med kontak- terna var att skulle överväga att byta ut som förundersökningsledare. skall även ha föreslagit att chefsåklagaren borde ta plats; upp- gifterna om hur Ringbergs namn aktualiserades går något i sär .161 Helt klart är att departementet agerade å polisens vägnar och förde fram ledningsgruppens synpunkter till Riksåklagaren i syfte att förmå denne att agera. àI ville ledningsgruppen genomföra 74 konfrontationer med , som då var på fri fot. Beslutet kunde endast fattas av åklagaren, dvs. Denne medgav dock endast 11 konfrontationer (men uteslöt inte att det kunde bli fler, beroende på hur utredningen framskred). Observatören underrättade omgående departementet om den föreliggande oenigheten. Fälth tog kontakt med och därefter med Riksåklagaren (detta inträffade , ). Dagen därpå kallades Riksåkla- garen att tillsammans med informera . Detta sammanträde ägde rum den påföljande måndagskvällen. Enligt riksåklagaren och kom det som en överraskning för dem att skulle närvara vid mötet, vilket han gjorde. Enligt hade och fel: han hade informerat om att skulle vara med. Vid mötet tog upp både frisläppandet av och de aktuella konfrontationerna. synes ha utvecklats till ett meningsutbyte mellan och där den förre kritiserade , som försvarade sig och i sin tur kritiserade polisen. – Efter mötet bad att stanna kvar. Under eftersitt- ningen aktualiserade den vid sammanträdet ävenledes närvarande rättschefen möjligheten för Riksåklagaren att över- pröva förundersökningsledarens, dvs. , beslut i konfronta- tionsfrågan. sade att det var precis vad han hade tänkt, skriver . beslöt Riksåklagaren att ytterligare 28 (dvs. sammanlagt 39) konfronta- tioner skulle genomföras. àDen ägde det s.k. försoningsmötet rum. Det kom till efter ett meningsutbyte i massmedierna mellan polisen och åklagar- na. Meningsutbytet hade inletts av att i TV förklarat att han var till säker på att huvudspåret var det rätta, vilket föranledde förundersökningsledaren att i andra medier anklaga polisen för att ägna sig åt desinformation. Mass- medieuppgifterna fick att kalla parterna till ett möte, där , rikspolischefen , , , statssekreteraren och samt själv deltog. Syftet var att få de stridande att försonas, vilket de också tillfälligtvis gjorde. – , , ringde till och anmälde att ett nytt problem i samarbetet uppstått. rapporterade saken till , som uppdrog åt att ta kontakt med förundersöknings- ledaren . Därvid fick dock veta att saken var överspelad. Apropå detta uttalades från åklagarhåll inför Juristkommissionen164 att man fann det obehagligt att polisen, när det uppstod en inflammerad situation i förhållande till åklagarna, tog en underhandskontakt med för att informera om detta. Åklagarna har också sagt att man hade en känsla av att departementet önskade att åklagarna skulle anpassa sig till och att departementet fick en partisk information. Man har också gett uttryck för uppfattningen att styrde regeringen. 163JK skriver i sin utredning av händelseförloppet att Riksåklagarens över- prövning skedde utan varje medverkan från (JK beslut s. 174). Det synes alltså vara en felaktig beskrivning från JK:s sida. 164SOU 1987:72 s. 190. àSituationen efter det s.k. tillslaget – operation Alfa – innebar ett sammanbrott i relationen mellan polisen och åklagarna. Tillslaget ägde rum . I vart fall diskuterades saken på regeringsnivå.