sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Återförsäkring förekommer i huvudsak i fråga om skadeförsäkringar och Danaarv och herrelösa tillgångar 143 i synnerhet för industrin. I sådana sammanhang kan det vara fråga om mycket stora risker och osedvanligt höga försäkringsbelopp, som kan fördelas på ett stort antal återförsäkringsgivare i olika länder. I den allmänna debatten har frågan ställts om svenska försäkringsbolag kan ha återförsäkrat utländska judars livförsäkringar, som sedan blivit herrelösa. Allmänt kan sägas att när det gäller livförsäkringar är behovet av återförsäkring långt mindre än när det gäller skadeförsäkringar. Flertalet livförsäkringar i ett direktbolags portfölj är inte större än att bolaget kan hålla hela försäkringsbeloppet för egen räkning. Det är således högst osannolikt att något svenskt livförsäkringsbolag skulle ha återförsäkrat försäkringar som tecknats i utländska, exempelvis tyska, livförsäkringsbolag. Om det ändå skulle ha förekommit så innebär detta i vart fall ingen möjlighet för dem som var berättigade till ersättning enligt livförsäkringsavtal hos det direktförsäk- rande bolaget att rikta ersättningsanspråk mot återförsäkringsbolaget.3 Kommissionens utredningar avseende försäkringar har mot denna bakgrund helt koncentrerats till fordringar på livförsäkringar tecknade i svenska försäkringsbolag. Även tillgångar av annat slag kan ha blivit herrelösa i i samband med judeförföljelserna. Exempelvis är det tänkbart att bohag sändes hit av någon judisk familj som planerade att flytta hit för att undgå förföljelser och att detta bohag sedan blev stående hos ett svenskt transportbolag om flytten inte kunde genomföras. Vidare är det möjligt att förföljda personer vände sig till svenska utlandsmyndigheter, församlingar eller liknande för att deponera kapital eller värdeföremål, antingen med planen att senare hämta ut det deponerade där det lämnats eller med uppdraget att egendomen i fråga skulle sändas till för fortsatt förvar. 3 Rapport till kommissionen från f.d. chefsjuristen (dnr186/98). 144 Danaarv och herrelösa tillgångar Kontofordringar omfattas av preskriptionslagen4, som säger att en sådan fordran preskriberas efter tillkomsten, om inte preskriptionsfristen avbryts . Om preskription inträder innebär det att fordrings- ägaren förlorar rätten att kräva ut sin fordran. Tekniskt gör en bank så att den vid inträdd preskription slutar att beräkna ränta på kontofordringen, avslutar kontot och bokför mot- svarande medel på annat sätt inom banken. Preskriptionsfristen kan avbrytas på olika sätt, antingen från kundens sida eller genom en åtgärd som banken vidtar. Det som behövs är att banken aktivt erkänner fordringen eller skriftligen krävs på densamma. I praktiken kan detta ske t.ex. genom att banken för in ränta i en bankbok eller genom att kontohavaren gör en transaktion som bokförs på kontot. I modern bankverksamhet förekommer många slags åtgärder från bankernas sida som avbryter preskriptionsfrister. Så sker exempelvis vid de utsändningar av kontobesked och kopior av skattekontrolluppgifter som bankerna regelbundet gör till kontohavarna. Detta innebär att kontofordringar numera som regel preskriberas endast om kontohavare kan spåras med hjälp av det statliga folkbokföringssystemet eller på annat sätt. Vid tiden för och fram var situationen annorlunda på så sätt att bankerna som regel inte själva vidtog några åtgärder som avbröt preskriptionsfrister. Konton fördes då manuellt, utan automatisk databehandling. All skriftlig kommunikation med kunderna krävde omfattande insatser och minimerades därför. Utsändning av kontobesked var inte en standardtjänst. För att få uppgift om räntan fick kunden presentera bankboken på sitt bankkontor. Sammantaget medförde detta att preskription inträdde i väsentligt många fler fall än . Preskriptionsreglerna innebär således att en insättare i princip inte kan kräva sina kontomedel gått utan preskriptionsbrytande handling. Men de svenska bankerna hävdar enligt etablerad praxis inte preskription mot kontohavaren, dennes arvingar eller andra rättsägare.5 Även om preskription formellt inträtt betalar bankerna som regel alltså ut vad som fordras. Ränta brukar i normala fall betalas endast för de då preskriptionsfristen ännu löpte, men det förekommer att bankerna gör undantag och betalar ränta . 4Numera SFS 1981:130. 5Att detta är vedertagen praxis fastslogs av dåvarande justitieministern i prop. 1979/80:119 s. 52 med förslag till preskriptionslag. Danaarv och herrelösa tillgångar 145 När det gäller tillgångar i notariatdepåer och förvar preskriberas inte kundens rätt. Här har kunden inte en sådan fordringsrätt som avses i preskriptionslagen, utan en äganderätt. I avtalet mellan kunden och banken finns dock, när det gäller depåer och förvar, regler om hur banken får förfara med de tillgångar som omfattas av förvaltnings- uppdraget om kunden inte betalar för tjänsten enligt vad som anges i samma avtal. Vanligtvis gäller då att banken har rätt att realisera tillgångarna eller tillgodogöra sig avkastningen därav för att gottgöra sig utestående ersättningsbelopp. Om banken har förlorat kontakten med kunden är praxis att resterande värden läggs i en samlingsdepå. Ur den ersätts sedan kunden eller dennes rättsägare (arvinge) om denne senare framställer anspråk på medlen och kan härleda sin rätt till dem. Tillgångar i bankfack kan naturligtvis inte heller preskriberas. I fråga om sådana tillgångar brukar avtalen mellan bank och kund dock stadga att banken vid utebliven hyresbetalning får öppna facket och realisera innehållet eller åtminstone lägga det i samlingsdepå i avvaktan på att kunden betalar för förvaringstjänsten. Fordringar på försäkringsersättningar omfattas på samma sätt som kontofordringar av preskriptionslagen. Ett deponerat föremål ägs av den som deponerat det, eller dennes rättsägare, och omfattas därmed inte heller av nämnda lag. Svenska banker är och var vid tiden för inte skyldiga att arkivera handlingar utöver vad som krävs för att de skall uppfylla sin bokföringsskyldighet. Handlingar som är mer än behöver alltså inte sparas. Även om praxis bland bankerna är att i relativt stor utsträckning spara även äldre handlingar sker av utrymmesskäl omfattande gallringar av sådana handlingar som rör enskilda kunders angelägenheter. För försäkringsföretag och andra privata företag gäller samma be- gränsade arkiveringsskyldighet som för bankerna. Utlandsmyndigheterna däremot har som här är aktuell haft att tillämpa de långtgående författningsbestämmelser om offentlighet och arkivering som beskrivits ovan i kapitel 3. För bankverksamhet gäller allt sedan före s.k. banksekretess. Det betyder att det enligt lag är förbjudet att obehörigen 146 Danaarv och herrelösa tillgångar röja enskildas bankförhållanden.6 Banksekretessen kan innebära kom- plikationer om en bank vill spåra en kund som inte hörts av eller om en anhörig till en avliden vill undersöka vilka tillgångar den avlidna kan ha haft. Anhöriga till personer som avlidit i Förintelsen har sannolikt haft särskilda svårigheter när det gällt att ta reda på i vilka banker i eller andra länder som det kan ha funnits skäl att söka efterlämnade tillgångar. En sådan svårighet följer av att förföljda judar kan tänkas ha uppgett fiktiva namn om de för säkerhets skull satte in pengar på utländska banker. Det är inte säkert att man som anhörig har känt till vilket namn som i sådant fall uppgetts. Den s.k. Washingtonöverenskommelsen, som slöts 1946 mellan och företrädare för de allierade staterna, beskriver kommissionen i kapitel 7. Här skall endast nämnas att den bland annat innebar att åtog sig att ställa vissa summor till förfogande dels för de allierade som företrädare för det tyska folkhushållet dels för den inter- nationella flyktingkommittén. Bidraget till det tyska folkhushållet skulle härröra delvis från medel som influtit vid likvidering av tyska tillgångar i och delvis från andra statsmedel. Hela bidraget till den internationella flyktingkommittén skulle tas från statskassan. Det senare bidraget kom att uppgå till och var avsett att användas för gottgörelse och ny bosättning åt de offer för nazistregimen som inte kunde återvända till sina hemländer. En del av överenskommelsen bekräftades formellt genom en utväxling av flera skrifter mellan förhandlingsdelegationerna. I det tolfte brevet skrev den svenske förhandlingschefen justitierådet om danaarv enligt följande. I samband med den uppgörelse, som träffats, har jag äran bekräfta mitt samtycke till att föreslå min regering att vidtaga åtgärder för att ställa till de tre allierade regeringarnas förfogande, för hjälpändamål, värdet av sådan i befintlig egendom som tillhört offer för nazistförföljelser, vilka avlidit utan arvingar. Mottag, mina Herrar, försäkran om min utomordentliga högaktning. 6 bankrörelselagen (1987:617) 10 §. Danaarv och herrelösa tillgångar 147 Från de allierades sida svarade . , och enligt följande. Härmed hava vi nöjet erkänna mottagandet av Edert brev av denna dag, angående danaarv i efter personer, vilka dött till följd av nazistförföljelser. Vi hoppas, att sådana danaarv skola ställas till förfogande i enlighet med vad Ni angivit i Edert brev. Mottag, , försäkran om vår utomordentliga hög- aktning.7 När den i en proposition föreslog att godkänna överenskommelsen konstaterades från regeringens sida att i fråga om ... danaarv ... har från svensk sida endast ställts i utsikt vissa undersökningar.8 Propositionen innehöll inget konkret förslag till beslut angående hanteringen av danaarv i efter Förintelsens offer. 4.2.2Den svenska avvecklingen av tyskt flyktkapital Som kommer att framgå av kapitel 7 påbjöds i en allmän skyldighet att deklarera tysk egendom som fanns i landet vid utgången av 1945. Många deklarationer gjordes av gäldenärer, sysslomän eller andra tillfälliga innehavare, däribland svenska banker. För bankerna var det inte alltid känt om en kund som på grund av uppgiven adress eller annan orsak uppfattades som tysk också var jude.9 Det är därför inte otänkbart 1946:367 s. 61. Citaten är hämtade från den svenska översättning som bilagts regeringens proposition till om godkännande av skriftväxlingen. 9För att om möjligt utröna hur bankerna gick tillväga när de bedömde vilka banktillgångar som skulle rapporteras till Flyktkapitalbyrån har kommissionen sökt efter dokumentation i affärsbankernas arkiv. Undersökningarna i Enskilda Banks arkiv () har genomförts av kommissionens sakkunniga och . I Skandinaviska Bankens arkiv (Skandarkiv) har motsvarande genomförts av f.d. professorn , som inkommit med Rapport över iakttagelse vid genomgång av Skandarkiv i (dnr 102/97). arkiv har granskats av docenten , som därefter tillställt kommissionen Rapport om översiktlig undersökning av Svenska arkiv, (dnr 17/98). Särskilt av rapport framgår att det som regel inte fanns någon direkt information om huruvida en kontohavare var judisk eller ej. Till komplettering av de nämnda undersökningarna har kommissionens sakkunnige P.G. i Flyktkapitalbyråns arkiv granskat bankernas rapportering dit. 148 Danaarv och herrelösa tillgångar att också judars banktillgångar i detta sammanhang kom att rapporteras till Flyktkapitalbyrån och att dessa sedan kom att omfattas av det likvideringsförfarande som beskrivs i kapitel 7. På liknande sätt kan det ha varit med herrelösa judiska tillgångar av annat slag och i annat förvar. 4.3.1Inledande förslag och diskussioner Från de internationella judiska organisationernas sida förekom tidiga framställningar till svenska beslutsfattare om att , enligt organi- sationernas uppfattning, hade förbundit sig att överlämna herrelösa tillgångar av judiskt ursprung till en judisk organisation. uppvaktades den dåvarande justitieministern med ett förslag om att den skulle vidta åtgärder för att undersöka omfattningen av herrelösa tillgångar i svenska banker och – om sådana återfanns – föreslå juridiska åtgärder för att göra dessa tillgängliga för de judiska organisationerna. Regeringen fann emellertid inte skäl att vidta några åtgärder med anledning av uppvaktningen. därefter gjorde de tre största internationella judiska organisationerna, , Joint och WJC, en officiell framställan till den av ungefär samma innehåll. Inte heller denna framställan ledde till någon åtgärd från regeringens sida. senare drev den judiska församlingen i vid kontakter med , och de stora svenska bankerna frågan om att preskriptionstiderna för konto- fordringar skulle förlängas på grund av krigsförhållandena. När för- samlingen inte fick gehör för det förslaget försökte den i stället från bankerna få ut förteckningar över sådana herrelösa banktillgångar som kunde antas ha tillhört mördade judar. Bankerna gick inte med på det, men försökte beräkna hur stora värden det kunde vara fråga om och inledde överväganden om hur utbetalning skulle kunna göras. skrev organisationen in der Wiedergutmachungsfrage der in lebenden Österreicher 10 Vad som redovisas i det följande grundar sig på vad kommissionens arbetsgrupp för banktillgångar, ledd av ledamoten , har funnit vid sin granskning av dokument i Bankinspektionens arkiv (dess dnr 532/66), arkiv, konseljakt nr 11, Zionist Archives i , samt på de i föregående not nämnda rapporterna och kommissionens korrespondens med Röda Korset (kommissionens dnr 47/97). Danaarv och herrelösa tillgångar 149 (IWÖ) till statsministern och regeringen och anhöll om att åtgärder efter schweizisk förebild skulle vidtas för att spåra upp och omhänderta danaarv och herrelös egendom efter utländska offer för nazistisk förföljelse. Mot denna bakgrund genomfördes de utredningar som skall beskrivas i det följande. 4.3.2Bankföreningens och Bankinspektionens åtgärder är en branschorganisation som , liksom vid tiden för , företräder de svenska affärsbankerna i gemensamma angelägenheter. stod sparbanker och föreningsbanker utanför organisationen. är de större spar- bankerna och föreningsbankerna med, men ett 80-tal sådana banker är fortfarande inte medlemmar. Bankinspektionen var en statlig myndighet med uppgift att granska bankernas verksamhet utifrån gällande lagstiftning. handhas denna tillsynsuppgift av . De framställningar som ovan beskrivits föranledde flera initiativ på statlig nivå, som kommer att redovisas i det följande. var de kontofordringar och de eventuella fordringar på försäkringsersättningar som stått herrelösa sedan krigsslutet, däribland danaarv, formellt preskriberade. UD översände den schweiziska lagstiftningen om åtgärder beträffande tillgångar efter nazismens offer till . anmodade finansministern att avge utlåtande över IWÖ:s ovan nämnda framställning. Månaden därpå, , tillskrev angående herrelös utländsk egendom i bankerna. därefter begärde uppgifter från sina medlems- banker om utländska kontofordringar som stod orörda sedan åtminstone utgången av 1945 samt om notariatdepåer och bankfack för utlänningar som inte hade hörts av . Kontofordringar som hade tillkommit undantogs, liksom depåer och bankfack som man hade avtalat om . De uppgifter som begärdes avsåg alltså den allmänna förekomsten av utländska herrelösa tillgångar i bankerna och tog inte sikte specifikt på vare sig herrelösa tillgångar av judiskt ursprung eller danaarv. Svaren från affärsbankerna gav vid handen att det hos dessa totalt fanns 902 kontofordringar av angivet slag på sammanlagt . Dessutom fanns 30 notariatdepåer, vars innehåll sammanlagt var värt 150 Danaarv och herrelösa tillgångar , samt sju bankfack med okänt innehåll. Bank- inspektionen fick genom del av dessa uppgifter och tillskrev på egen hand dessutom ett 60-tal sparbanker. Från spar- bankerna redovisades två kontofordringar på sammanlagt . Det sammanlagda värdet av den herrelösa utländska egendom som återfunnits var alltså , vartill kom det okända innehållet i sju bankfack. Såväl som fick 1964 besked om resultatet av dessa undersökningar. aktualiserades möjligheten att lösa de aktuella frågorna genom att bilda en stiftelse. tog upp saken i en kontakt med Bankinspektionen. Inom departementet utarbetades en promemoria. Efter att tagit del av promemorian anförde i en skrivelse till regeringen dels att det inte kunde tas för givet att hela det tidigare rapporterade beloppet utgjorde flyktkapital från av nazistregimen behärskade länder, dels att bankerna var beredda att frivilligt till en humanitär stiftelse under det allmännas ledning och kontroll överföra ett belopp som motsvarade vad man skäligen kunde anta hade ägts av personer som fallit offer för nazisternas förföljelser. Regeringen anmodade Bankinspektionen att yttra sig över Bank- föreningens skrivelse. Till remissen fogades den nämnda pro- memorian från . Bankinspektionen svarade att den tillstyrkte bildandet av en stiftelse samt att medel kunde överföras till denna enligt vad angett. Saken bereddes vidare inom , bland annat genom samråd med judiska företrädare. upprättades en prome- moria för finansministern och justitieministern. Däri antecknades att man från judiskt håll hade begärt följande. Metoderna för urval av anmälda herrelösa konton borde preciseras. Listorna över konton borde gås igenom på nytt av en betrodd person, i syfte att utröna kapitalets rätta ursprung. Ränta borde beräknas på konton som blivit räntelösa. Innehållet i öppna depåer och bankfack borde ställas till förfogande. Medlen borde slutligen betalas direkt till mottagare i stället för att betalas via en stiftelse. Vidare antecknades i promemorian att hade ställt sig kritisk till vissa av förslagen. Bland annat hade man från föreningens sida avböjt förslaget att någon utomstående skulle ta del av kontolistorna samt anfört att innehållet i bankfack och förvar inte kunde ställas till förfogande. Slutligen finns i promemorian uppgifter om en överenskommelse som träffats mellan judiska organisationer . Enligt överenskommelsen var, såvitt framgår av promemorian, Joint och berättigade att för sin omfattande humanitära verksamhet disponera över de omdiskuterade Danaarv och herrelösa tillgångar 151 Överenskommelsen hade undertecknats av företrädare för dessa organisationer, de svenska mosaiska församlingarnas centralråd, judiska välgörenhetsorganisationer med verksamhet inom samt WJC. begärde Bankinspektionen kompletterande uppgifter från bankerna. För varje kontofordran skulle anges kundens namn, kapital- beloppet samt den tidpunkt fram till vilken ränta gottgjorts. I fråga om notariatdepåerna skulle nuvärdet av varje depåinnehåll anges. När kompletteringarna hade kommit in gjorde Bankinspektionen en samman- ställning, som tillställdes . Enligt denna sammanställning fanns sammanlagt 618 herrelösa utländska kontofordringar med ett sammanlagt kapitalbelopp på , varav 192 fordringar på totalt bedömdes hänföra sig till judar och andra offer för nazismen. Bankinspektionen framhöll att denna bedömning inte kunde göra anspråk på exakthet. Ränta hade beräknats på olika sätt. Antalet herrelösa notariatdepåer var enligt sammanställningen 32 och det sammanlagda värdet av innehållet uppgick till . Härav bedömdes 22 depåer med ett värde på hänföra sig till nazismens offer. Till detta kom enligt sammanställningen sex ännu oöppnade bankfack. Den nya sammanställningen ledde inte till någon omedelbar åtgärd av betydelse. framförde ordföranden i WJC i en skrivelse till dåvarande statsministern att man inte kunnat nå någon överenskommelse med , bland annat eftersom man inte blivit ense om beloppets storlek. Inom UD upprättades en promemoria som redo- visade att frågan hade föranlett diskussioner inom både Justitie- och , varvid lagstiftning eller statliga garantier hade diskuterats. Dåvarande finansministern hade, enligt pro- memorian, i det sammanhanget förklarat att det här inte var någon statsangelägenhet. skrev till justitieministern och förklarade därvid att bankerna var beredda att ställa till för- fogande under förutsättning dels att det entydigt kunde lösas vem som skulle ta emot medlen dels att betalningen skulle innebära en definitiv slutreglering av frågan. De berörda svenska judiska flykting- organisationerna förklarade sig i en skrivelse månaden därpå beredda att godta erbjudandet under förutsättning att också de internationella judiska organisationerna lämnade sitt godkännande. konstaterades att detta inte var möjligt. Regeringen behandlade frågan och beslutade då att inte vidta någon vidare åtgärd i ärendet. 152 Danaarv och herrelösa tillgångar Mot denna bakgrund vände sig till Svenska Röda Korset och hemställde om dess medverkan till att lösa de aktuella frågorna. Röda Korset accepterade denna begäran. överförde därpå, , till en fond som för ändamålet hade bildats av Röda Korset. för- klarade att kontohavarna fortfarande hade kvar sin rätt att göra gällande anspråk mot bankerna. Att man till Röda Korset överförde ett belopp som motsvarade den beräknade summan av de enskilda rättsägarnas anspråk innebar alltså inte att deras fordringar ströks. De internationella judiska organisationerna WJC, och Joint protesterade i en kommuniké av mot över- lämnandet. Förbundet i anslöt sig till kritiken. Likartad kritik framfördes vid ett sammanträde mellan företrädare för Röda Korset på ena sidan och bland andra ambassadör och företrädare för på den andra. Enligt vad kommissionen erfarit ansåg sig de nämnda internationella judiska organisationerna ha rätten att företräda och förvalta judiska intressen i kontakterna med de allierade. För Röda Korsets fond gällde följande bestämmelser. ·Fonden skall ha till ändamål att lämna penningunderstöd till offer för nazismen eller närstående personer. Mottagare av understöd må vara svensk eller utländsk man eller kvinna bosatt i eller utanför . ·Har Röda Korset på sannolika skäl funnit mottagare kvalificerad enligt denna ändamålsbestämmelse, skall dess bedömning icke få jävas. ·Anslag ur fonden må även lämnas till rättssubjekt som har samma ändamål som fonden eller utfäster sig att använda medlen för sådant ändamål, i båda fallen med skyldighet att redovisa för medlens användning i den ordning Röda Korset bestämmer. Endast personer som dels var i stort behov av pengar, dels ansågs vara offer för nazistisk förföljelse eller nära anhöriga till sådana offer kunde få medel ur fonden. Huruvida man hade anspråk på herrelösa medel spelade ingen roll för möjligheten att få fondmedel. Ordet jude nämndes inte i bestämmelserna. Medlen fördelades över hela världen. Den arbetsgrupp som skötte fördelningen samrådde med utländska rödakorsföreningar, myndigheter och organisationer. Mosaiska för- samlingen i avböjde att medverka. Danaarv och herrelösa tillgångar 153 Internationella judiska organisationer fortsatte att protestera mot förfarandet och såg därför helst att judar som en protest avstod från att söka bidrag från fonden.11 var utdelningen genomförd. Sammanlagt hade fördelats till 950 personer i 25 länder, inklusive . Av mottagarna fanns 500 i . Kommissionens ledamot , som själv har sitt ursprung i , har tagit del av en lista12 över mottagarna i och bedömt att endast en av mottagarna var jude. Det fanns mycket få judar i . Herrelösa judiska tillgångar kunde tänkas finnas på andra ställen i än hos bankerna. aktualiserades detta för- hållande i en framställning till regeringen från den svenska sektionen av WJC. Framställningen sändes på remiss till en rad bransch- organisationer, däribland och . Organisationerna uppmärksammades på Bank- föreningens förslag att bilda en stiftelse. svarade att man från förbundets sida ansåg det synnerligen osannolikt att nazistförföljda personer skulle ha placerat överförda tillgångar i livförsäkringar. Under förutsättning att det ändå skulle öppna sig möjligheter för livför- säkringsbolagen att spåra sådana försäkringsbelopp, anslöt sig förbundet till förslag att bilda en stiftelse för nazismens offer. Förbundet genomförde inte någon undersökning bland samtliga sina medlemmar. svarade att man hade gått igenom sina förteckningar över sådana livförsäkringsbelopp som förfallit till betalning.