sou · GNB384d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Medierna kan sägas ha en tvetydig funktion i offentliga politiska kommunikationsprocesser: dels utgör det nya ett fält för politisk kamp, en scen där politiska aktörer söker utrymme för att presentera sig och där konflikter gestaltas, dels måste medierna själva förstås som aktörer, vilka med utgångspunkt i specifika NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING intressen deltar i kampen om att gestalta politiska dagordningar och konflikter. De två mediala huvudstrategier som tidigt utvecklades inom nya rörelser (och som ofta används komplementärt) tar också utgångspunkt i mediernas tvetydiga roll: 1)Formandet av en medveten mediastrategi i förhållande till dominerande etablerade medier, till exempel genomförandet av dramatiska mediaaktioner, inrättandet av speciella informations- grupper eller -sekreterare inom rörelserna, som aktivt arbetar mot dessa medier, vilket kan innebära att producera mediainriktat material och etablera rörelsevänliga journalistkontakter. 2)Upprättandet av egna, alternativa rörelsemedier. Detta sker med utgångspunkt i en kritik av de etablerade mediernas förmenta objektivitet, dess hårt regisserade dramaturgi och inte minst i det faktum att rörelsernas opponenter är betydligt mer resursstarka, vilket kan innebära att de antingen har ägar- eller ideologiskt in- flytande över etablerade medier – eller har möjlighet till att köpa mediautrymme genom betald information eller reklam. har också genomslaget för internet förstärkt möjlig- heterna för upprättandet av rörelsekontrollerade mediarum. Forskning som gjorts på detta område visar att rörelseaktiviteten på nätet är betydande. Organisationer och grupper upprättar forum för både offentlig och exklusivt intern (som kräver kod för inträde) kom- munikation. I samband med protesterna mot kärnvapen- sprängningar försiggick också en betydande och världsomspännande kommunikation och mobilisering på nätet, vilket pekar på att detta medium skapat ytterligare förstärkta förutsättningar för ett globalt politiskt rum.24 Den förändrade mediasituation som tagits upp i detta avsnitt kan också ses som en del i en bredare kommunikationsteknologisk revolution, som har bidragit till att lösgöra politisk kommunikation, identitetsskapande, mobilisering och organisation från specifika geografiska platser. Redan i Det kommunistiska partiets manifest skrev och att arbetarklassens politiska enande skulle ske snabbare än någon tidigare rörelsemobilisering i historien p.g.a. järnvägen.25 På motsvarande sätt som järnvägen via resande agitatorer bidrog till att på skapa identifika- tion och band mellan arbetare på olika platser i (en process som senare förstärktes med telegrafen och den expanderande dagspressen), har nya kommunikationsmedel som telefon, telefax, flygplan, massmedier och datorer möjliggjort identitetsskapande och sammanslutning över stora avstånd på allt . De nya kommunikationsmedierna har också bidragit till att förstärka och ge nya betydelser åt nätverket som politisk organisa- tionsform. Från organisationens till nätverkets demokrati? De ca 400 individer som deltog i den s.k. trädkramarrörelsens första aktion mobiliserades genom telefonkedjor. Aktivisterna deltog som individer, men många hade ett eller flera medlemskap i en rad olika organisationer: kyrkor, miljöorganisationer, fackför- eningar och politiska ungdomsförbund. Ett hundratal organisationer ställde sig också bakom aktionens krav (inkluderande samtliga politiska ungdomsförbund utom ). Detta är bara ett exempel på den ökade betydelsen för nätverket som form för politisk mobilisering och organisering. Informella kontaktnät mellan individer, grupper och organisationer byggs upp och aktive- ras vid olika former av mobiliseringar. Det gäller ofta tillfälliga koalitioner för specifika politiska mål mellan organisationer eller grupperingar med en betydande politisk spännvidd. Denna form av kollektivt handlande skulle kunna karakteriseras som regnbågs- koalitionens politiska minimalism: det handlar om koalitioner mellan aktörer som agerar samfällt men bevarar existe- rande ideologiska skillnader. Några av de mer framträdande exemp- len på sådana koalitioner har varit kampanjen mot svenskt medlemskap i och den anti-rasistiska rörelsen. Ur en synvinkel kan dessa fenomen ses som uttryck för en minskad betydelse för den formella medlemsorganisationen som en dominerande politisk organisationsform. I vissa fall är användandet av nätverkets strategi inom nya rörelser förenat med en kritik av den formella medlemsorganisationen och dess representativa demokrati- begrepp. Den formella organisationens demokrati har enligt denna kritik en inbyggd tendens till institutionalisering och professionali- sering, vilket skapar och permanentar hierarkier. I motsats till dessa anses nätverket vara platt, dvs. icke-hierarkiskt och genom sin informella struktur underlätta aktivt deltagande och spontana initia- tiv. Nätverkets flexibla karaktär står också enligt sina förespråkare i motsats till den formella organisationens tröghet, vilken gör den dåligt anpassad till ett alltmer rörligt och föränderligt samhälle. Å andra sidan har det visat sig att också nätverket i varierande grad kan NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING inbegripa ojämn maktfördelning, som till skillnad från den formella organisationens hierarki är strukturerad i formen centrum/periferi.26 har vi sett att formandet av politiska nätverk inte ute- sluter formella organisationer, snarare tvärtom: organisationer utgör ofta en bas för nätverkens mobilisering. Ur denna synvinkel före- faller det som nätverket, snarare än att ersätta organisationen, för- ändrar dess funktion i den politiska kulturen. Kritiken mot en- frågerörelsernas avideologisering av politiken bortser också från att nätverksmobiliseringens politiska minimalism förutsätter med- lemsorganisationernas mer långsiktiga och kontinuerliga politiska perspektiv och aktiviteter. Sett ur denna synvinkel synliggör samspelet mellan formell organisation och nätverk också förhållandet mellan nationalstatlig och globaliserad politik: nya former har inte bara de gamla som en historisk, utan som en högst aktuell förutsättning. Gamla former fortsätter alltså att existera, men modifieras eller förändras. I ett vidare perspektiv står det klart att den ökade betydelsen för nätverket som organisationsform måste förstås mot bakgrund av genomgripande strukturella förändringar, inte minst den samman- dragning av sociala aktiviteter på långa avstånd som är känne- tecknande för globaliseringen. I Information – som av ledande forskare har karakteriserats som den mest genomgripande undersökningen och analysen av globaliseringens informationssamhälle – kallas den nya, framväxande samhällsforma- tionen för nätverkssamhället.27 Förskjutningen från formell organisation till nätverk, från institutionalisering till tillfällighet, från ideologisk homogenitet till heterogenitet, måste också relateras till det förändrade förhållandet mellan å ena sidan kollektiva identiteter och organisationer och å andra sidan individuella livsvillkor och individuellt identitets- skapande. En omfattande sociologisk litteratur har beskrivit och analyserat de senaste decenniernas tilltagande individualiserings- process, dvs. det faktum att människor i de västerländska samhällena (och även andra delar av världen) i högre grad än tidigare befinner sig i rörelse mellan en rad olika sociala (och geografiska) sammanhang – både i vardagslivet och under sin livsscykel. Ett exempel på att individualiseringen har haft en be- tydelse för politiken är den minskade betydelsen för klassröstandet i under de senaste decennierna.28 Men individualiseringen har också medfört genomgripande förändringar för de mer aktiva poli- tiska handlingsformerna. Till den gamla rörelseorganisationens historiska epok hörde lång- variga, ibland livslånga individuella politiska engagemang, där med- lemskapet i en organisation, eller tillhörigheten i en rörelse, till väsentliga delar definierade den individuella identiteten. Idealtypen för detta är den arbetaridentitet som erhölls genom arbetarens livs- långa engagemang i arbetarrörelsens organisationer. I kontrast till detta står en ny typ av rörelseengagemang, med en tilltagande be- tydelse för nätverket, där individer i högre grad rör sig mellan en rad skilda organisationer eller grupper. Här är engagemanget ofta mer kortvarigt och ingen enskild organisation utgör den huvudsakliga källan för individens identitet. Vi kan alltså sammanfattningsvis tala om en individualisering av det politiska handlandet. Detta är en viktig dimension av framväxten av vad som kan karakteriseras som livspolitik. Identiteternas politisering: livspolitik Det privata är politiskt Politik är hur man lever sitt liv, inte vem man röstar på, hävdade en av de ledande figurerna i den amerikanska Vietnamrörelsen 1970.29 myntades den nya feminismens numera välkända slogan det privata är politiskt. Detta innebar en början på utvecklandet av en serie politiska strategier som kan sam- las under beteckningen livspolitik. Enligt ett synsätt som etablerades med det moderna genom- brottet är individens privatsfär skild från politiken. Hur vi bor, älskar, bildar familj, hur vi äter och klär oss är något som ligger utanför de offentliga angelägenheter som utgör politikens domän. Enligt ett annat synsätt bör staten med utgångspunkt i vissa över- gripande politiska mål styra människors privata liv genom familje-, social- och hälsopolitik. Dessa två ståndpunkter står alltså i motsätt- ning till varandra, och är kopplade till två olika sätt att se på för- hållandet mellan stat och civilt samhälle, vilka emellertid delar an- tagandet att politik i första hand är lokaliserat till statens domän. Nya sociala rörelsers politisering av det privata utgår från ett annat sätt att se på politik. Enligt detta synsätt definierar och formar ekonomiska, statliga och kulturella institutioner på olika sätt våra liv, och därmed våra individuella och kollektiva identiteter. Saker som vi tar för givet i vårt privata vardagsliv, som framstår som naturliga inslag i det mänskliga livet, att bo, äta, älska och föda barn, är därmed genomsyrat av de samhälleliga maktrelationer som definierar ett samhälles struktur. Enligt detta synsätt osynliggörs vardagslivets politiska karaktär genom gränsdragningen mellan NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING privat och politiskt, vilket innebär att vi förblir objekt för sam- hällets styrande krafter. Att synliggöra dessa förhållanden – och där- med på olika sätt ifrågasätta distinktionen mellan politiskt och privat – har därför varit en grundläggande komponent i utvecklandet av livspolitiska strategier inom nya rörelser.30 De nya rörelsernas livspolitik inbegriper strategier för en politi- sering och demokratisering av vardagslivet, som artikuleras och formas underifrån, det vill säga av medborgarna själva, med utgångs- punkt i deras individuella och kollektiva vardagserfarenheter. Ett exempel på detta är en av de viktigaste politiska formerna inom 1970-talets nya kvinnorörelse, den medvetandehöjande gruppen, där kvinnor i små grupper diskuterade sina mest privata erfarenheter av relationerna mellan könen. Denna diskussionsform betraktades ur rörelsens perspektiv som en strategi för att synliggöra vardags- livets osynliggjorda könsmaktförhållanden och därmed också lägga en grund för en genomgripande samhällelig demokratisering av könsförhållandena.31 Många av de teman som kom upp i dessa sammanhang hör också till dem som förts upp på den politiska dagordningen av den nya kvinnorörelsen: hemarbete, vård av barn, sexuella relationer, preventivmedelsanvändning, våld mot kvinnor inom hemmets väggar, abort. Att på ett långtgående sätt tematisera det personligas politiska karaktär är vad som definierade det nya i den nya kvinnorörelsen. En av utgångspunkterna för denna rörelse var att erhållandet av de formella politiska rättigheter som det tidiga 1900-talets kvinno- rörelse i första hand kämpat för, inte på något genomgripande sätt hade stärkt kvinnors ställning i samhället. Utifrån detta utformades analyser som pekade på hur kvinnors underordnade position ytterst måste förstås med utgångspunkt i könsidentiteternas sociala kon- struktion. Detta innebär att maktförhållandena mellan könen grund- läggs genom de samhälleliga definitioner av manligt och kvinnligt som skapar könens sociala betydelser genom att tillskriva dem specifika egenskaper, platser och uppgifter. Sådana klassifikationer utgör strukturerande principer för alla de samhälleliga institutioner och praktiker som lägger grunden för kvinnors och mäns personliga identiteter och vardagsliv. Det är i denna mening som identiteter, personliga och kollektiva, har en politisk karaktär. I nära anslutning till den nya kvinnorörelsen började också homosexuella grupper driva politiska frågor, som inte bara handlade om krav på den egna gruppens samhälleliga erkännande, utan ofta på ett mer generellt sätt tematiserade kön och sexuell identitet i livspolitiska termer. Nya rörelsers fokusering på identitetsskapande har ibland kallats identitetspolitik, ett begrepp som ofta används av författare som är kritiska till denna form av politik. Det hävdas då att identitets- politiken, genom att reducera politik till en fråga om identitet, skulle vara en del av en postmodern samhällelig fragmentering och av- politisering (det vill säga minskat intresse för övergripande eller allmänna politiska frågor). Då bortser man emellertid från att skapandet av identiteter är ett betydelsefullt element i allt politiskt handlande. Identitetskategorier som folket, nationen och klassen har varit centrala i moderna nationalstatliga politiska pro- jekt. Dessa präglades av universalistiska anspråk. Ändå inbegrep de olika typer av avgränsningar, osynliggöranden, undertryckanden och uteslutningar som inte bara gällde kvinnor, utan också en rad andra befolkningsgrupper, som definierades i termer av minoriteter eller avvikare. Identitetspolitik refererar ofta i själva verket till exklude- rade gruppers krav på erkännande och samhälleligt likaberättigande. Nya rörelsers syn på identitetsskapande som en politisk fråga, innebär alltså att identitet inte i första hand skall förstås enbart i termer av självbild, utan som ett sätt att leva. Därmed handlar identiteternas politik ytterst om individers och gruppers anspråk på makt och resurser att definiera och skapa sitt eget liv. Etablerandet av livspolitik är inte bara relaterat till de nya sätt att se på politik och samhälleliga maktförhållanden som vuxit fram i nya sociala rörelsers praktiker, utan kan också ses som fram- sprungna ur den omstrukturering av vardagslivet som ägt rum i komplexa samhällen under . Den brittiske sociologen kopplar i första hand uppkomsten av livspolitik till den fördjupade individualiseringsprocessen i dessa samhällen (som han kallar senmoderna). Den accelererande av- traditionalisering som ägt rum , medför att det i betydligt mindre grad än tidigare existerar någon given ut- gångspunkt – eller absolut grund – för den enskilda individens identitetsskapande. Hon ställs inför en mångfald av normer, värderingar och symboliska koder. I informationssamhällena har media- och kommunikationsteknologierna introducerat en ny värld av möjligheter för den enskilde, så att vi kan tala om en globali- sering av den individuella möjlighetshorisonten i delar av världen. Giddens understryker just sambandet mellan individualisering och globalisering – de utgör två dynamiska aspekter av en och samma process: Å ena sidan griper abstrakta, globala system i allt högre NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING grad in i den enskildes liv – exempelvis i form av reklam- och in- formationsflöden som översvämmar vardagslivet med budskap om hur vi bör leva. Å andra sidan är den tilltagande betydelsen för individualistiska livsstrategier en av många pådrivande krafter i globaliseringsprocessen. Det är också i skärningspunkten mellan det individuella och det globala som livspolitiken har några av sina utgångspunkter: För det första kan livspolitiska strategier utformas som ett svar på de abstrakta systemens tilltagande styrning av vardagslivet. För det andra är en vidgad individuell möjlighetshorisont inte liktydig med faktiska möjligheter för den enskilda individen att skapa sin livsstil genom en serie fria val. Tvärtom kännetecknas det sena 1900-talets globaliserade samhällen av att det inom stora befolkningsgrupper existerar en tilltagande klyfta mellan informationsflödenas nya sköna värld av löften och möjligheter, (som ju genom mediernas utbred- ning blivit fullt synlig för större delen av jordens befolkning), och å andra sidan de p.g.a. bristande resurser alltmer begränsade möjlig- heterna för individer att självständigt utforma sina liv. Denna klyfta är en potentiell källa både för individuell frustration och politisk mobilisering av skilda slag. Livspolitik handlar emellertid inte enbart om individers och gruppers anspråk på samhälleligt erkännande och på att få utökade möjligheter att definiera och utforma sina egna livsvillkor i de allt- mer heterogena och individualiserade välfärdssamhällena. Inom miljö- och är vårt sätt att leva, vad vi äter, hur vi bor, arbetar och organiserar våra transporter, i första hand en fråga om global överlevnad och rättvisa. Med hänvisning till natur- resursernas begränsning och det faktum att jordens befolkning har fördubblats lyfter dessa rörelser fram livsstil som en fundamental politisk fråga, som framför allt berör de väl- beställda delarna av jordens befolkning. Här handlar livspolitiken alltså inte i första hand om krav på utvidgade möjligheter att skapa en egen livsstil, utan om att utifrån den globala solidaritetens och överlevnadens perspektiv definiera gränser för vårt sätt att leva. Livspolitiken inbegriper nya politiska handlingsformer. I det följande urskiljer jag tre typer livspolitiska strategier som har etablerats – och som synliggör några av de genom- gripande samhällsförändringar som ägt rum : 1)Den ökade betydelsen för konsumentbojkotten som politisk handling återspeglar en förskjutning från den produktions- orienterade nationella ekonomin till en konsumtionsinriktad och globaliserad ekonomi. På motsvarande sätt som strejken var en av arbetarrörelsens mest centrala – och oftast nationalstatligt oriente- rade – handlingsformer, har konsumentaktionen etablerats som en av de nya rörelsernas viktigaste handlingsstrategier, som oftast an- vänds som en form av transnationell mobilisering. Liksom strejken kunde användas både som ett medel för att uppnå tillfälliga politiska mål (lönestrejken) som för att åstadkomma mer genomgripande nationella samhällsförändringar (generalstrejken), används konsu- mentbojkotter för tillfälliga aktioner (typ kärnvapen- sprängningar)såväl som för mer långsiktiga politiska mål, som att bringa företag och regeringar (som den sydafrikanska) på fall. 2)Livsstilspolitik betecknar också en konsumtionsorienterad poli- tisk handlingsform. Även här handlar det i första hand om konsum- tion som politisk handling, men det gäller en mer systematisk konsumtion, som utgör ett led i utformandet av en politiserad livsstil – det gäller t.ex. den gröne och/eller eller globalt solidariske konsumenten. 3)Livsformspolitik. Här handlar det om rörelsekulturernas byggande av alternativ till etablerade samhälleliga institutioner – t.ex. alternativa boendeformer, decentraliserade kooperativa ekonomiska former och globala handelsförbindelser. Den s.k. sociala ekonomin, som har fått mycket uppmärk- samhet, kan ses som en delvis ny typ av livsformspolitik. Livsforms- politiken inbegriper också byggandet av alternativa institutioner för forskning och kunskapsutveckling, som tar utgångspunkt i en kritik av de dominerande forskningsinstitutioneras målsättningar och former. Inom nya rörelser har livsformspolitiken utformats som en utopisk strategi, som skiljer sig från industrisamhällets dominerande utopiska projekt: här förutsätts nya samhällsformer byggas under- ifrån snarare än via ett övertagande av den statliga politiska makten. Ovanstånde handlingsstrategier innebär ett förändrat förhållande mellan individ och kollektiv. De två första uttrycker i högre grad än den tredje en individualisering av det politiska handlandet i det av- seendet att de utförs av den enskilde individen, och inte med nöd- vändighet inbegriper ett formellt medlemskap eller direkt kommu- nikation med andra. förutsätter den konsumtionsoriente- rade politiken initiativ från formellt eller informellt organiserade NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING politiska kollektiv, som mobiliserar aktionerna via medierna. En kanske ännu viktigare kollektiv dimension av de konsumtions- orienterade handlingsformerna är att de kan skänka individen en känsla av att tillhöra en föreställd gemenskap.32 Den enskilde indivi- dens konsumtion kan ur detta perspektiv förstås som en rituell och identitetsskapande handling, som både kan ge upphov till och be- kräfta en känsla av att ingå i ett större – och politiskt meningsfullt – kollektivt sammanhang. På motsvarande sätt som etablerandet av nationella nyhetsmedier och spridningen av tidningsläsandet i breda sociala grupper utgjorde en viktig förutsättning för uppkomsten av det moderna genombrottets nationella identiteter kan således det konsumtionsorienterade politiska handlandet bidra till skapandet av globala kollektiva identiteter. Den tredje av de ovanstående livspolitiska handlingsformerna, livsformspolitiken, har en större tyngdpunkt på kollektivitet, eftersom den är inriktad på byggandet av institutioner – och i för- längningen – av en alternativ kultur. Så länge individerna inte för- utsätts leva hela sitt liv inom – och därmed fullständigt regleras av – denna kultur är det emellertid även här en fråga om en individualise- rad kollektivitet. kan livsformspolitik också resultera i skapandet av slutna sammanhang, som kapslar in individerna och sluter gruppen mot det omgivande samhället. Detta kan även hända grupper som initialt inte haft målsättningen att skapa en sådan exklusiv kollektivitet. Tendenser till en sådan politisk sekterism har fått en ökad betydelse , vilket vi strax skall återkomma till. De nya politiska former som har uppmärksammats i denna artikel – den civila olydnaden som symbolisk handlingsform, de media- inriktade handlingsstrategierna, den tilltagande betydelsen för nätverkens organisationsform, identiteternas politisering och de livspolitiska handlingsstrategierna – innebär att det politiska hand- landets tyngdpunkt förläggs utanför de etablerade politiska institu- tionerna, till sådana områden som i en vid bemärkelse brukar definieras som kulturella. Denna kulturella orientering hos de nya sociala rörelserna pekar på en betydelsefull förändring som brukar lyftas fram i teorierna om framväxten av en ny samhällstyp (oavsett om den karakteriseras som post-industriell, post-modern, komplex, globaliserad eller domine- rad av informations- och kunskapsproduktion): den tilltagande sam- hälleliga betydelsen för kultur. Denna innebär att produktionen av – och kontrollen över – kunskap, information och symboler på ett helt annat sätt än tidigare utgör en källa för samhällelig makt, vilket skall förstås mot bakgrund av att forskning, informationsteknik, (och inte minst kopplingen mellan informationsteknologier och biomedicinsk vetenskap) kunskapsutveckling, management, reklam, massmedier och masskultur utgör centrala komponenter i den nya samhällstypens struktur. Inte bara politiska, utan också ekonomiska, system och aktörer har därmed blivit beroende av produktionen av – och kontrollen över – kunskap, information och symboler: själva produktionens koordinering har blivit alltmer knuten till kommuni- kationsteknologin och de informationsflöden som den koordinerar.