sou · GNB32 · 2000-01-01 00:00:00 — Dessutom skulle, på samma sätt som lag, vissa personer yttra sig över an- sökan om det kunde ske nämligen i förekommande fall vårdnadshavare, förmyndare, make och anstaltsläkare och föreståndare på allmän anstalt. 4 § underströks vikten av samtycke av den åtgärden avsåg och yttrande från vissa närstående. Om ansökan inte innehöll dessa uppgifter skulle medicinalstyrelsen inhämta dem. Liksom tidigare gällde tillståndet till sterilisering . Den läka- re som verkställt ingreppet var också skyldig att inom en månad insända en berättelse därom till medicinalstyrelsen och om det gällde en sterilise- ring efter tvåläkarintyg eller i samband med abort enligt 5 § i lagen (nödfallssterilisering) även samtliga handlingar i ärendet. lag och kungörelsen kompletterades också av anvisningar från Medicinalstyrelsen (Meddelanden från Medicinalstyrelsen nr 88 och 1947 nr 93). Dessa omfattade liksom de till lag både steriliser- ingslagen och abortlagen. De var dock utförligare och mer detaljerade . Utredningen återkommer som tidigare nämnts i slutbetänkandet till dessa anvisningar. De bifogas som bilaga 7 och 8 till detta betänkande. steriliseringslagstiftning diskuterades i riksda- gen och . En närmare redovisning av den diskussionen kommer utredningen att göra i slutbetänkandet. Här bör dock nämnas att i en skrivelse till regeringen anhöll om en översyn av lagstiftningen. Regeringen tillsatte en sådan utredning som i betänkandet Fri sterilisering (SOU 1975:25) föreslog att lagstiftningen ändrades. Utredningens förslag lades till grund för den nu gällande steriliseringslagen som trädde i kraft . Den nuvarande lagstiftningen bygger helt på friv illighet och något till- stånd från någon myndighet krävs som huvudregel inte. 70 OCH ¥RS STERILISERINGSLAGAR M M för att få bli steriliserad är att man är . Om man är krävs däremot tillstånd. Sådant tillstånd kan lämnas (1) om det föreligger avsevärd risk för att arvsanlag som kan medföra all- varlig psykisk störning, svårartad kroppslig sjukdom eller svårt lyte av annat slag överförs till avkomma (genetisk indikation), (2) i fråga om kvinna om havandeskap till följd av sjukdom, kroppsfel eller svaghet skulle medföra allvarlig fara för kvinnans liv eller hälsa (medicinsk indi- kation) eller (3) i samband med fastställelse enligt 1 § lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall, om förutsättningar i övrigt föreligger för sådan fastställelse. En förutsättning för rätt till sterilisering är vidare att den som begär det noggrant har informerats om ingreppets innebörd och följder samt, i före- kommande fall, om andra möjligheter att förebygga havandeskap. 2.5Lagen (1938:318) om avbrytande av havandeskap Enligt strafflag 14 kap 26-28 §§ var det straffbart med fosterför- drivning. Bestämmelserna ändrades och straffskalorna lindrades men straffbarheten för såväl kvinnan som "abortören" bibehölls och överfördes i när den trädde 1965. Straffbestäm- melserna enligt upphörde först i anslutning till att den nu gällande abortlagen trädde 1975. Legal fosterfördrivning eller abort reglerades först genom lag om avbrytande av havandeskap. Genom lagens 1 § legaliserades avbrytan- de av havandeskapet i tre fall; (1) när på grund av sjukdom, kroppsfel eller svaghet hos kvinnan barnets tillkomst skulle medföra allvarlig fara för hennes liv eller hälsa (medicinsk abortindikation); (2) när kvinnan under vissa omständigheter enligt strafflagen utsatts för brott vilket resulterat i ett havandeskap (humanitär abortindikation) samt (3) när med skäl kunde antas att kvinnan eller det väntade barnets fader genom arvsanlag skulle komma att på avkomlingar överföra sinnessjukdom, sinnesslöhet eller svår kroppslig sjukdom (eugenisk abortindikation). Havandeskapet fick dock inte avbrytas efter tjugonde veckan utom vid fall av sjukdom eller kropps- fel hos kvinnan. Genom en särskild bestämmelse i 2 § sista stycket kopplades lagen ihop med steriliseringslagstiftningen. I bestämmelsen angavs att havandeskap enligt 1 § (3) - den eugeniska abortindikationen - inte fick avbrytas med mindre jämväl sterilisering företogs på kvinnan. Undantag härifrån gällde om kvinnan saknade förmåga lämna giltigt samtycke eller åtgärden av OCH ¥RS STERILISERINGSLAGAR M M 71 särskilda skäl befanns olämplig. Undantaget slopades i samband med att steriliseringslag infördes. Genom ändring infördes även begreppet "svårt lyte" som skäl för avbrytande av havandeskapet enligt denna punkt (3) som då också änd- rats till punkt 4. En ny punkt 2 infördes i vilken avbrytande av havande- skapet också kunde ske när med hänsyn till kvinnans levnadsförhållanden och omständigheterna i övrigt det kunde antas, att hennes kroppsliga eller själsliga krafter allvarligt nedsattes genom barnets tillkomst och vården om barnet (socialmedicinsk abortindikation). Denna reglering var sedan i princip oförändrad fram till den nu gällande abortlagen tillkom . Utredningen återkommer i slutsatserna angående ersättningsfrågan se- nare i detta betänkande till frågor med anknytning till kopplingen mellan steriliserings- och abortlagstiftningen. Utredningen kommer också i sitt slutbetänkande mer utförligt att reso- nera kring kopplingen mellan steriliserings- och abortlagstiftningen samt i samband därmed redovisa statistiskt material från utredningens kartlägg- ning med anknytning till abortlagstiftningen. 2.6Äktenskapsförbudet för personer med ärftliga sjukdomar m.m. Förbud mot att ingå äktenskap om man led av vissa sjukdomar har funnits i svensk lagstiftning sedan århundraden. kyrkolag angavs att trolovning skulle upphävas om ena parten var behäftad med smitto- samma och obotliga sjukdomar t.ex. fallandesot, vettlösa och raseri. Ge- nom kungligt brev av angavs att äktenskap inte skulle tillåtas om ena parten led av sådan fallandesot (epilepsi) som fanns i släkten, däremot inte vid fallandesot som uppstått av andra skäl. Bestäm- melsen stod alltså i analogi med senare tiders rashygieniska synsätt Denna bestämmelse kvarstod i princip då genom lag om äk- tenskaps ingående och upplösning angavs att den som var sinnessjuk eller sinnesslö eller led av fallandesot vilken härrörde av övervägande inre or- saker inte fick ingå äktenskap. Bestämmelsen överfördes till gif- termålsbalken. Kungen kunde meddela dispens från äktenskapsförbudet vid fallandesot. Härutöver var även den som led av psykisk sjukdom som berövade honom eller henne den rättsliga handlingsförmågan också för- hindrad ingå äktenskap. 72 OCH ¥RS STERILISERINGSLAGAR M M Dispensmöjligheten utvidgades till att omfatta även lindrigt utvecklingsstörda och psykiskt sjuka, en dispens som ofta kopplades till sterilisering. Regleringen med äktenskapsförbud för olika sjukdomar diskuterades . Bestämmelserna om äkten- skapsförbudet överfördes till giftermålsbalk och upphörde 1969 samt för sinnesslöa och psykiskt sjuka . Utredningen diskuterar i avsnitt 8.2.3 bl.a. frågan om sterilisering som villkor för dispens från äktenskapsförbudet. 2.7Lagen (1944:133) om kastrering Skälet för införandet av en särskild lag om kastrering var i första hand kriminalpolitiskt, för att åtgärda kroniska sedlighetsförbrytare och sam- hällsfarliga yttringar, såsom den som homosexualiteten då ansågs medfö- ra. Lagen avser främst att hindra återfall i sexualbrott och är alltjämt i kraft. I lagens 1 § första stycket anges att om någon med skäl kan antas kom- ma att på grund av sin könsdrift begå brott som medför allvarlig fara eller skada för annan, får han kastreras enligt lagen, såvitt han samtycker därtill (den kriminalpolitiska indikationen). Detsamma gäller enligt andra stycket om någon på grund av könsdriftens abnorma riktning eller styrka åsamkas svårt själsligt lidande eller annan allvarlig olägenhet (den humanitära indi- kationen). En förutsättning för kastrering är vidare att den det gäller har fyllt . Om synnerliga skäl föreligger kan kastrering ske tidigare. Kastrering krä- ver som huvudregel tillstånd av . Sådant tillstånd behövs inte för den som är om kastreringen grundas på 1 § andra stycket (den humanitära indikationen) och två läkare skriftligen med angi- vande av grunden på heder och samvete har förklarat att förutsättningarna för åtgärden föreligger. Detta gäller dock inte den som är intagen på kri- minalvårdsanstalt, häkte eller hem som avses i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall eller som är intagna på vårdinrättningar med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Med andra ord krävs alltid social- styrelsens tillstånd för sterilisering av personer intagna på dessa institutio- ner eller enligt dessa lagar. Enligt 2 § kan kastrering ske även utan den enskildes samtycke om den- ne på grund av rubbad själsverksamhet saknar förmåga att lämna giltigt samtycke. OCH ¥RS STERILISERINGSLAGAR M M 73 Enligt statistik över inkomna rapporter om utförda kastreringar kastrerades knappt 400 personer i lan- det, nästan uteslutande män (6 kvinnor). Därefter har lagen använts för könsbyte. Frågan om lagens upphävande har tagits upp av i en promemoria , främst på den grund att lagen ansågs obsolet dvs. Förslaget behandlades i propositionen /93:197 där också flera remissinstansers yttrande återfinns. Regeringen angav att man delade den allmänna uppfattningen att lagen tedde sig föråldrad. Flera remissin- stanser ansåg dock att konsekvenserna av ett upphävande måste utredas närmare. Regeringen avsåg därför att återkomma i bl.a. denna fråga. Det har kommit till utredningens kännedom att det inom socialdeparte- mentet har utarbetats ett förslag till upphävande av kaste- ringslagen främst på den grund att lagen är föråldrad och inte längre fyller någon funktion. Något sådant lagförslag har dock ännu inte lagts fram. kan nämnas att lagen så sent som fr.o.m. ändrats genom SFS 1996:1625 på så sätt att en ny 9 § tillkom vari anges att ett offentlig biträde skall förordnas om det i mål eller ärende om kastrering saknas giltigt samtycke till åtgärden. Regeln infördes i samband med att liknande bestämmelser infördes i flera lagar då den nya rättshjälp- slagen trädde i kraft (se prop. 1996/97:9). Utredningen återkommer i av- snitt 8.4 till kasteringslagen. 74 !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER 75 3Allmänna rättsliga principer för ersättning vid skada Utredningen har enligt direktiven bl.a. i uppgift att föreslå en ekonomisk ersättning till dem som steriliserats mot sin vilja eller på någon annans initiativ trots att det inte finns någon formell skyldighet för staten att be- tala ersättning. I direktiven har regeringen kortfattat redovisat de nuvaran- de principerna för ersättning för skada. Där konstateras att de personer som steriliserades med stöd av 1934 och steriliseringslagar inte kan erhålla ersättning med tillämpning av nuvarande skadeståndslag (1972:207) om de steriliserades innan den lagen trädde i kraft . I direktiven anges vidare att äldre lag inte torde ha gett någon rätt till ersättning och under alla förhållanden är en sådan rätt utesluten med hänsyn till allmänna preskriptionsbestämmelser. I direktiven konstateras också att för personer som steriliserats efter skall skadeståndsla- gen tillämpas på eventuella ersättningskrav, att en rätt till ersättning förut- sätter fel eller försummelse samt att en eventuell ersättning även för dessa fall i regel är preskriberad. Enligt utredningens mening är det lämpligt att något mer ingående än vad som anges i direktiven redovisa hur lagstiftning och rättspraxis avse- ende skadestånd var utformad som 1934 och sterili- seringslagar var i kraft dvs. fram till och med . Det gäller särskilt rättstillämpningen avseende det allmännas skadeståndsansvar vid myndig- hetsutövning. Avsikten med denna redovisning är således att något närma- re undersöka vilka legala möjligheter till ersättning de som drabbats av steriliseringslagarna eventuellt hade lagarna var i kraft och om direktivens slutsatser kan anses korrekta. Redovisningen är också av- sedd att vara en bakgrund till den diskussion som förs i avsnitt 8 om ut- formningen och storleken av den ekonomiska gottgörelse som utredningen skall föreslå till dem som steriliserats mot sin vilja eller på någon annans initiativ enligt 1934 eller steriliseringslagar. 76 !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER SOU 1999:2 I de följande avsnitten redovisar utredningen först innehållet i nuvaran- de skadeståndslag i aktuellt avseende och därefter något om de rättsregler och den praxis som gällde före . Förarbetena till skadeståndslag redovisas i proposition 1972:5. Till grund för propositionen låg vad gäller det allmännas skadestånds- ansvar främst betänkandet Skadestånd i offentlig verksamhet (SOU 1958:43) av Kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar. Det betänkandet innehåller en redovisning av såväl den begränsade lagstiftning som fanns som en utförlig genomgång av rättspraxis utförd av kommitténs sekreterare, sedermera justitierådet . Frågan om det allmännas skadeståndsansvar har i doktrinen utförligt behandlats av i Skadestånd vid myndighetsutövning I (1976) och II (1978) samt i Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen (2:a uppl. Frågan har också behandlats av bland andra i Skade- ståndsrätt (5:e uppl, 1995). skadeståndslag har efter 1975 genomgått förändringar . Äldre lagstiftning och praxis har även redovisats i de förarbete- na. genomfördes således vissa lagändringar som gällde det all- männas skadeståndsansvar. De byggde på departementspromemorian Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen (Ds 1989:12) vars förslag sedan kom till uttryck i propositionen 1989/90:42. Därefter har frågan om det allmännas skadeståndsansvar ånyo varit föremål för utredning, nu senast i betänkandet Det allmännas skadeståndsansvar (SOU 1993:55). Vissa av betänkandets förslag låg till grund för nya regler om ersättning vid frihets- berövande, se prop. 1997/98:105. Frågan har även behandlats ur ett EU- rättsligt perspektiv i betänkandet (SOU 1997:194) av Utredningen om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten. Hänvisning till litteratur angående skadeståndsersättningens omfattning och storlek finns även i betänkandena HIV-smittade Ersättning för ideell skada (SOU 1991:3-4), Ersättning för kränkning genom brott (SOU 1992:84), Ersättning för ideell skada vid personskada (SOU 1995:33), samtliga av Kommittén om ideell skada. Den följande redovisningen bygger främst på en genomgång av nu angiven litteratur. Den som är intresserad av mer fördjupade studier i ämnet hänvisas till nämnda verk med där gjorda hänvisningar till övrig litteratur, se särskilt 1976 s. 8-16. !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER 77 Utgångspunkten skadeståndslag är enligt 2 kap. 1 § att var och en som uppsåtligen (dvs. med avsikt) eller av oaktsamhet vållar person- eller sakskada skall ersätta skadan. Denna regel benämns ofta culparegeln. Som gemensamt begrepp används i skadeståndslagen ordet vållande. Vad gäller ren förmögenhetsskada, dvs. en ekonomisk skada som uppkommit utan samband med att någon lider person- eller sakskada, är utgångs- punkten enligt skadeståndslagen 2 kap. 4 § att sådan skada ersätts endast om den vållats genom brott. Enligt 5 kap. 1 § omfattar skadeståndet till den som tillfogas personska- da förutom ersättning för sjukvårdskostnader och andra kostnader, in- komstförluster, ersättning för sveda och värk samt lyte och men. Begrep- pet personskada omfattar enligt 1 kap. 3 § även det lidande som någon tillfogas genom vissa brott. (tidigare ) har benämnt denna ersättning för lidande KR¤NKNINGSERS¤TTNING för att skilja den från det psykiska lidande som ersätts inom ramen för ersättning för lyte och men i 5 kap 1 §. Utredningen kommer i ett senare avsnitt att närmare redogöra för utformningen av olika ersättningskatego- rier och särskilt skadeståndets storlek som det utvecklats i praxis. I vissa situationer finns i särskild lagstiftning och har utvecklats i praxis ett s.k. strikt ansvar för vissa skador. används också be- greppet objektivt ansvar. Det innebär att någon ansvarar för skadan även om den inte orsakats avsiktligt eller genom fel eller försummelse. Det gäller framför allt skador i samband med vissa särskilt riskfyllda verksamheter. Exempel på detta är lagstiftning rörande kommunikation såsom järnvägstrafik och luftfart samt avseende andra särskilt farliga verksamheter som elanläggningar, oljetransporter till sjöss och kärn- kraftsanläggningar. Dessutom gäller ett strikt ansvar bl.a. enligt datala- gen (1973:289) och lagen (1974:515) om ersättning för frihetsin- skränkningar. 78 !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER Om en arbetstagare vållar en skada i tjänsten genom fel eller försummelse är han eller hon enligt 4 kap 1 § ansvarig för den endast i den mån synner- liga skäl föreligger med hänsyn till omständigheterna. Istället är huvudre- geln att arbetsgivaren ansvarar för skador vållade av arbetstagaren (det s.k. principalansvaret). Arbetsgivarens ansvar för skador vållade av arbetstagaren i tjänsten regleras i 3 kap. skadeståndslagen. Arbetsgivaren är som huvudregel skyl- dig att ersätta sak- och personskador som en anställd vållar genom fel eller försummelse i tjänsten samt förmögenhetsskador som en anställd i tjänsten vållar genom brott. Såväl bestämmelsen i 4 kap 1 § som principalansvaret infördes i lag- stiftning genom skadeståndslag. Vad gäller det allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutövning regleras det i 3 kap. 2 §. Där anges att stat och kommun är skyldiga ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgö- rande stat eller kommun svarar. Denna bestämmelse är således en kom- plettering till det mer allmänna principalansvaret enligt 3 kap 1 § och är på så sätt mer omfattande att det gäller rena förmögenhetsskador även om skadan inte orsakats genom ett brott. Enligt förarbetena till skadeståndsla- gen (prop. 1972:5 s. 325, 497) gäller stats och kommuns ersättningsskyl- dighet också oberoende av om det går att utreda vilken enskild tjänsteman som svarar för felet; vad som behöver utredas är att det förekommit ett fel eller en försummelse som vållat skada. I detta sammanhang kan det vara lämpligt att nämna att skadestånds- ansvaret inom den offentliga hälso- och sjukvården b ygger på i princip samma regler. Sjukvårdshuvudmän och vårdgivare svarar således genom principalansvaret för en personskada som en anställd åsamkar en patient. Skadan måste dock i enlighet med culparegeln ha uppkommit genom upp- såtligt eller oaktsamt handlande från den anställde. Något strikt eller ob- jektivt ansvar har inte införts i lag eller utvecklats i praxis på hälso- och sjukvårdsområdet, ej heller andra särskilda regler om t.ex. omvänd bevis- börda. Istället infördes en särskild patientförsäkring vilken i praktiken trätt i skadeståndslagstiftningens ställe. Den byggde på ett till viss del objektiviserat ansvar. För att försäkringen skulle gälla fanns krav på att skadan skulle anmälas , i princip från det att den skadeorsakande åtgärden vidtogs. Med hänsyn härtill och till att för- säkringen trädde i kraft endast års steriliseringslag upp- hörde att gälla torde den ha mycket ringa intresse i ersättningssamman- hang för de steriliseringar som genomfördes sedan försäkringen trätt i !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER 79 Väntade och åsyftade skador av denna typ faller dessutom utanför patientförsäkringen. Patientförsäkringens ersättningsregler har i huvudsak införts i en särskild patientskadelag (1996:799) som trädde i kraft . 3.2.4Förbud att föra skadeståndstalan mot de högsta statsorganen Enligt 3 kap 7 § skadeståndslagen får talan om skadeståndsersättning en- ligt 3 kap. 2 § inte föras i anledning av beslut av bl.a. eller rege- ringen om inte beslutet upphävts eller ändrats. Detta förbud innebär enligt regeringens uttalanden i utredningens direktiv att talan inte får föras på grund av innehållet i en lag. Så torde också ha varit fallet . De riksdags- och regeringsbeslut som utredningen behandlar meddela- des ; det gäller främst författningsregleringarna kring 1934 och steriliseringslagar. Det kan dock ha sitt intresse att re- dovisa hur dessa frågor skulle kunna bedömas . I det följande finns därför en något utförligare beskrivning av dessa bestämmelser. Bestämmelsen i 3 kap 7 § skadeståndslagen är lagtekniskt en process- uell regel vilket innebär att domstol skall avvisa (och således inte i sak pröva) en skadeståndstalan mot riksdag eller regering eller dess enskilda ledamöter som grundar sig på att de skulle vara skadestånds- ansvariga för beslut om lag eller förordning som inneburit skada för den enskilde (angående förarbeten se SOU 1958:43 s. 44f, prop 1972:5 s. 336ff och 541 ff). Bakgrunden till bestämmelsen är att det ansågs konstitutionellt olämpligt att kunna väcka skadeståndstalan mot de högsta statsorga- nen och att det var naturligt att möjligheterna för domstol att pröva riktigheten av ett riksdagsbeslut skall vara i hög grad inskränkt. I för- arbetena till 3 kap 7 § skadeståndslagen ansåg man istället att det konstitutionella ansvaret för eventuellt felaktiga beslut i huvudsak borde utdömas politiskt. Det ansågs också kunna rubba statsmakter- nas auktoritet om en sådan skadeståndstalan kunde föras mot dem. Bestämmelsen i 3 kap. 7 § skadeståndslagen har mycket sällan tillämpats och har flera regleringar till- kommit som påverkar bestämmelsen. En väg varigenom en lagstiftnings grundlagsenlighet i viss ut- sträckning kan prövas är regeln i 11 kap 14 § regeringsformen om domstolars lagprövningsrätt, dvs. domstolarnas skyldighet att inte tillämpa en föreskrift om den i något väsentligt avseende står i strid 80 !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER med en bestämmelse i grundlag eller annan överordnad författning. Denna skyldighet är betydligt begränsad vad gäller föreskrifter be- slutade av riksdag eller regering genom det s.k. uppenbarhetsrekvisi- tet. Det innebär att domstolen vad gäller dessa statsorgans beslut får underlåta att tillämpa föreskriften endast om felet är uppenbart. Lag- prövningsrätten författningsreglerades (ang förarbeten se SOU 1978:34 s.103ff, prop 1978/79:-195 s 39ff) men fanns dessför- innan som en oskriven konstitutionell rättsgrundsats, i litteraturen rikligt diskuterad och politiskt kontroversiell, jfr Karnov s. 20 not 302. Vad gäller av regeringen fattade förvaltningsbeslut dvs. beslut i förvaltningsärenden, har bestämmelsen i 3 kap 7 § minskat i betydel- se genom lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbe- slut. Genom den lagen kan den enskilde få till stånd en domstols- prövning i regeringsrätten av sådana regeringsbesluts laglighet. Ett upphävande och ändring av regeringsbeslutet torde medföra en rätt till att föra en skadeståndstalan. Inkorporeringen av den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i svensk rätt genom lag (1994:12-19) kan också komma att innebära att domstolarnas lagprövning får större betydelse. Det är nämligen inte uteslutet att en skadeståndstalan om att en lag eller förordning strider mot svenska konventionsåtaganden och därigenom medfört skada för den enskilde i större utsträckning kommer att upptas till sakprövning av domstolar och inte avvisas av de formella skälen i 3 kap 7 §. Vis- serligen gäller uppenbarhetsrekvisitet i 11 kap 14 § regeringsformen alltjämt vid sådan prövning, Konventionen är inte heller genom in- korporeringen att jämställa med en grundlag. Men enligt förarbetena skall vanliga lagtolkningsprinciper tillämpas (se prop. 1993/94:117 s.