sou · GNB375d4 · 2000-01-01 00:00:00 — Landskapets principiella uppbyggnad avseende topografi och slutenhet/öppenhet i grundtyp 16 Inom samtliga landskapstyper i återfinns slätten i en eller annan form medan platån den högt belägna släta ytan hör hemma i lågfjäll och högfjäll. Med slätt menas här en plan öppen yta omgiven av markanta höjdryggar eller fjäll. Ytan kan vara kalfjäll eller klent bevuxen fjällhed/björkskog men också myrmark. Alltså ett rum som speciellt i fjällsamman- hang kan vara mycket stort. Med platå menas däremot en plan och ofta kal yta ovanför sin omgivning utan egentliga rumsgränse r. Slätten eller platån saknar i regel en tydlig struktu r, på den plana ytan är öve rgångarna mellan markslagen ofta flytande. öve rgår nästan obe- märkt till fjällsjö och fjällheden saknar tydlig gräns till björkskogen. En form av linjär struk- tur är den människoskapade som vägar och högspänningsledninga r. Utmärkande riktningar saknas utom i de fall där de omgivande höjderna har angett en speciell riktning. Förutsättningar för placering/lokalisering Kring den öppna ytan finns förutsättningar för vindkraft, fritt utrymme och jämna starka vin- dar. Slätten tillhör generellt det storskaliga landskapet. Måttstocken för en tilltänkt anläggning bör därför kunna vara densamma som för grundtyp 1, alltså stora grupper och möjligheter till höga verk. Det finns större spelrum beträ ffande utformningsprinciper än för t.ex. de djupa dal- gångarna där förutsättningarna är mer låsta. Erfarenheter från stora etableringar har visat att en inbördes ordningen av aggregaten såsom t.ex. i gitterform inte uppfattas så tydligt och där- för spelar en underordnad roll. Det är viktigare att studera på vilket sätt gruppens yttre form möter landskapet. En tydlig avslutning på en geometriskt formad grupp ger ett annat intryck än kraftverk placerade slumpvis i en upplöst formation. En annan viktig fråga att ta ställ- ning till är hur den tänkta anläggningen exponeras mot kända betraktelsepunkter eller rörelsestråk, kan en eventuell yttre form uppfattas eller spelar det en underordnad roll? På de stora slätterna bevuxna med gles fjällbjörkskog är de siktavgränsande elementen många, i de fallen spelar utseendet eller storleken på verken mindre roll eftersom de ändå skyms. Den rik- tigt stora öppna slätten kan upplevas som händelsefattig, en vindkraftsanläggning kan här spela en roll som positivt tillskott i helhetsupplevelsen - ett landmärke som bryter monotonin. Temat kan dessutom utvecklas ytterligare genom en genomtänkt gestaltning eller intres- seväckande färgsättning. Liksom vid alla typer av etableringar bör man noga studera hur anläggningen exponeras utåt, särskilt gäller detta placeringar på en fjällplatå eftersom läget är så utsatt. Kring en fjällplatå exponeras anläggningen i huvudsak i en vinkel nedifrån, förutsättningarna är dessutom sådana att en större anläggning inte kan upplevas i sin helhet eftersom de bakre delarna skyms. I de fallen gör man klokt i att skjuta tillbaka hela gruppen så att inget syns. En annan strategi är att arbeta med det omvända, tydlig exponering istället för att försöka dölja. I anslutning till platåkanten kan en bågformation likt en front förstärka fjällets utseende. Alltså att i någon mån försöka gestalta mötet mellan den inkommande vinden och den mottagande anläggnin- gen, likt ett segel som buktar sig för vinden. Landskapets principiella uppbyggnad avseende topografi och slutenhet/öppenhet i grundtyp 17 Den mest förekommande landskapstypen i är den sk bergkullterrängen eller bergkullslätten. Ett helt skogsklätt i grunden flackt landskap med de typiska uppstickande bergkullarna - restbergen som reser sig ovanför den omgivande ytan. Bergkullslätten kännetecknas också av de talrika myrmarkerna och sjöarna. Terrängprofilen är i dessa landskap mycket vågig, ett normalt avstånd mellan två närliggande toppar rör sig om . Med relativ höjdskillnader på t.ex. 300 m blir landskapet högst varierat, karaktären växlar snabbt och de siktavgränsande elementen är många. Det är ett glest befolkat landskap mitt emellan den exploaterade kusten och den orörda fjällvärlden. Skogsproduktion är den i särklass övervägande markanvändningen vilket också är tydligt när man betraktar landskapet, de många rektangulärt eller kvadratiskt formade plantage- och avverkningsytorna på bergsi- dorna ger landskapet ett utseende som påminner om ett lapptäcke fast med svagare kontraster i färg. Den buckliga ytan gör likheten än mer tydlig. Bilden på nästa sida visar en befintlig etablering i den beskrivna landskapstypen, kraftverken är centrerade kring krönet på till synes jämnt avstånd från varandra. Bilden illustrerar också tydligt att det är ingen större skillnad i påverkan mellan ett eller tre verk, tröskeln är passerad i och med det första verkets utplacering. Slutsatsen borde därför vara att det är ett bättre utnyttjande av resurser att placera fler verk i anslutning till varandra än att sprida ut enstaka på större områden. Något störande är att verket längst bort verkar vara placerat på en lägre nivå än de främre verken, det ideala vore placering på samma höjd, allt för att minimera kom- plexiteten. Notera också de typiska rektangulärt formade avverkningsytorna kring foten på berget. Förutsättningar för placering/gruppering I och med att den relativa höjdskillnaden kan vara påtaglig samt att omgivningen ofta är slät så är landskapstypen inte helt ointressant för vindkraft. Speciellt gäller det i anslutning till kusten men även kring de större sjöarna och de glest bevuxna myrslätterna inåt land. För att bergkullterrängen skall vara intressant krävs alltså en rad yttre omständigheter. Vindkraft i den aktuella landskapstypen lokaliseras sannolikt i huvudsak till exponerade höjdlägen på bergkullarna, företrädesvis vid dess krön, för att tillgodogöra sig vindens energi från samtliga vindriktningar. Det ställer dock till stora problem om man försöker placera enskilda verk på varje topp. Det torde vara uteslutet av flera skäl, ekonomiska såväl som landskapsvisuella. Det finns erfarenheter som visar att så fort det första verket är utplacerat spelar de följande verken inte så stor roll, en tröskel är redan passerad. Vad man alltså bör sträva efter är att försöka få in flera verk kring samma plats hellre än att sprida ut dem på flera höjdlägen. Genom att avstå från en topplacering och istället välja en lägre nivå uppnår man flera mål som är positiva för landskapsbilden; flera verk får plats i en linje- eller bågform parallellt med höjdkurvorna samt en bättre balans uppstår mellan höjdryggen och de utplacerade verken. Att placera verk på olika höjd bör undvikas, det är svårt att få ett enhetligt utseende på gruppen. Om dessutom rotorbladen roterar med olika hastighet blir helhetsintrycket ännu rörigare. Vindkraft i bergkulleterräng. Landskapets principiella uppbyggnad avseende topografi och slutenhet/öppenhet i grundtyp 18 Genom fjällområdet och vidare ut i förfjällsregionen löper ett flertal stora dalgångar som skär djupt ner i den underliggande berggrunden. Dalgångarna som också kan vara källsjöar är ibland uppåt och . De omgivande kala sluttningarna kan i högfjälls- regionen sträcka sig upp till 1000 m ovanför dalbottnen. I lågfjällsregionen är höjdskillnaderna mindre och insla- gen av vegetation rikare. I förfjäll - och bergkullregionen breder dalgån- garna ut sig och blir till omgivna av kuperad skogsterräng eller myrslätter för att sedan åter sluta sig i form av älvdalar med riktning mot bottenviken eller . De djupa dalgångarna är öppna långsmala rum med påfallande riktningsverkan och det är dessa landskapsrum som här studeras. Efter inlandsisens framfart har många dalgångar fått en tydlig U-form där alla ojämnheter skalats av. Mer oregelbundna storformer finns dock, ibland kan den ena sidan vara brant och den andra mer flack. Dalgångarna kan vara raka eller också vindla sig genom bergsmassiven. I de fall där vindlingarna är dramatiska är det lämpligare att tala om statiska rum framför de med påtaglig riktning. De olika typerna eller situationerna föranleder olika strategi vad gäller plac- ering av vindkraft. Exempel på lokalisering I den djupa dalgången mellan Kebenekajse- och Sarekmassiven står ett ensamt verk strax på en höjd strax ovanför vattenytan. Verket är placerat mitt i dalgån- gen på en punkt där det blåser kraftiga vindar. Det är inte helt lätt att uppskatta verkets höjd när det ställs i relation till fjällen vid sidorna. Är det 30 eller kanske ? Perspektiven samt avsaknaden av kända höjd- och djupreferenser spelar oss ett spratt. En annan effekt som framträder är att kraftverkets former och färg i hög grad avtecknar sig mot fjällytor och inte som man oftast är van vid med himlen som bakgrund. Förutsättningar för placering/lokalisering De djupa öppna dalgångarna kan vara intressanta för vindkraft, vinden pressas samman mel- lan de omgivande bergsmassiven med vindökning som följd och speciellt gäller detta vid trän- gre passager. De djupaste och största dalgångarnas riktning sammanfaller dessutom ofta med de förhärskande vindriktningarna från . Det ideala vore ur vindenergisynpunkt att placera linjer av verk vinkelrät mot vindriktningen alltså tvärs dalgångens riktning exakt på den punkt där vinden når sitt klimax, men av praktiska skäl torde det vara svårt därför att dal- botten oftast är en sjö eller älvfåra med ojämn topografi och skiftande markbeskaffenhet. En sådan lösning skulle dessutom med all sannolikhet innebära att verken hamnar på olika höjd beroende på underlagets höjd, helhetsintrycket blir komplext med en ökad känsla av indus- I praktiken och av visuella skäl är därför en placering i linje längs med dalgången det enda alternativet. Den visuella fördelen uppnås att siktlinjer inte bryts, att rum- mets riktning bibehålls samt att verken kan placeras på samma höjd med tydlig horisontalitet - att jämföra med vattenytans plana nivå. Man bör dock tänka på att kraftverk utefter älvstränder parallellt med vindriktningen kräver längre inbördes avstånd p.g.a. skuggningseffekten. Den påverkade ytan blir alltså större. I dalgångar av mer komplex karaktär t.ex. de vindlande eller uppbrutna gäller det att noga studera landskapets egenskaper, form och uppbyggnad och framförallt dess linjespel för det är i relation till det anläggningen skall upplevas. Färgvalet på kraftverken har i en dalgång en annan betydelse än vanligt eftersom bakgrundens färger är detsamma som markens färger - inte himlens. Under en större del av året är marken också vit vilket kan föranleda ett annat färgval. Om en landskapsanpassning är det som eftersträvas bör skarpa eller bländande färger undvikas till förmån för mer brutna nyanser mot det grå eller blå, i harmoni med fjällsidorna. Med en mer konstnärligt attityd erbjuder sit- uationen många fler möjligheter att arbeta med färger, etableringen kan i ett sådant läge tillföra platsen ett nytt värde. Landskapets principiella uppbyggnad avseende topografi och slutenhet/öppenhet i grundtyp 19 genomkorsas av ett flertal stora älvar. Under högsta kustlinjen är älvsedimenten uppodlade och landskapet öppet, de högre belägna partierna är skogbevuxna utmarker. Älv- har en flackt skålformad profil som ibland vid trånga passager eller pass utvecklas till rent skurna dalgångar med U-form. De uppodlade älvdalarna kan ibland vara så flacka att det snarare liknar ett deltalandskap än en dalgång. Med uppodlad älvdal menas här hela spektret av landskapsprofiler. Längs med och i anslutning till älvarna och älvmynningarna är en stor del av den norrländska bebyggelsen lokaliserad, dels som småskaliga radbyar parallellt med älvlinjen men också som stora och medelstora samhällen uppbyggda kring någon näringsverksamhet knuten till älven som transportled eller kraftkälla. Kring den uppodlade är infrastrukturen väl utbyggd med egen linjeföring. Kring dalgången kan noteras två typer av öppenhet eller exponering, det öppna centralt belägna rummet kring själva älven och de högt belägna platser- na på de intilliggande bergsidorna. Båda kan sägas vara utmärkande för landskapets speciella karaktär, kring dalbottnen är de kulturhistoriska lagren tydliga och avläsbara. Kring höjderna dominerar skogsbruket. Exempel på lokalisering finns inga etableringssituationer att referera till i denna typ av landskap. Förutsättningar för placering/lokalisering Kring dalgångarna kan det finnas lägen som är intressanta för vindkraft. Dalgångarna är öppna, med väl exponerade höjdlägen på sidorna. Närhet till nät, befintlig infrastruktur samt brukare gör landskapstypen relevant i detta sammanhang. I dalgången är landskapsrummets riktning ofta orienterad i älvens riktning och ögat följer också den rörelsen. I den mindre skalan däremot gör den tvärställda ägostrukturen att riktningen kan blir en annan speciellt när ägogränserna är markerade; , diken, ridåer etc. Utifrån detta resonemang kommer man lätt till slutsatsen att en vindkraftsanläggning i linje- eller svag bågform form kan vara lämplig om den skall följa det stora landskaps rummets linjeföring, dess riktning. Vad som möjligen talar emot detta är att den inkommande vinden snarare skulle föranleda en lokaliser- ing vinkelrät mot rummets riktning, alltså tvärs dalgången parallellt med ägogränserna. I estetisk mening kan det vara olämpligt eftersom linjen kan uppfattas som en barriär, något som stoppar upp. En negativ följdverkan kan också bli att verk placeras på olika höjd i förhål- lande till varandra eftersom det är en dalgång, sådant bör alltid undvikas av flera skäl: det ger ett rörigt och ostrukturerat intryck när vindkraftverk hamnar på olika höjdlägen dessutom ökar sannolikheten att rotorbladen får olika hastighet. De högre, där det blåser mer, roterar snab- bare. I de många fall där är flack utan tydlig rumsverkan eller riktning kan man arbe- ta friare med etableringens form och sträckning. I de flackaste landskapen skulle man till och med kunna frångå principen att samla verk i grupper eller linjer, istället arbeta mer fritt och slumpartat, att jämföra med de karaktäristiska ängsladornas placering. höjd och antal måste det ställas i relation till utbredning, öppenhet och skalan på de omgivande höjderna samt naturligtvis till närlandskapets utseende och bebyggelsetäthet. Om de höga verken och stora etableringarna generellt hör hemma i fjällen och i andra storskaliga landskap bör de låga verk och små grupper i motsvarande grad lämpa sig bättre i landskap- styper likt denna. Den uppodlade kännetecknas här av de omgivande skogsklädda bergssluttningarna med sina krön distinkt markerade mot himlen. når höjderna så högt att skogen glesnar och lämnar en kal hjässa på bergens topp. Dessa lägen och även de helt skogsklädda topparna är vindutsatta och därmed intressanta. Mycket av resonemanget kring bergkullslandskapet och dess möte med vindkraft gäller här, vad som särskilt bör studeras eftersom det är ett frekven- terat landskap är hur gruppen upplevs från platser i dalgången. Är gruppens form begriplig och kan dess form upplevas i helhet eller endast partiellt? Kartering i vindintressanta regioner De vindintressanta områdena söder om har karterats översiktligt. Undersökningsområdet är avgränsat efter klass A, B, och C i SMHIs äldre klassning av vin- denergiområden enligt skalan A-D. Den klassningen är inte helt aktuell, eftersom andra områ- den har visat sig vindintressanta. Sådana nya områden har medtagits efterhand i undersökningen. Kunskapen om vindtillgångar har successivt ökat under projektets gång, men av tids- och resursskäl har inte medgivits en utvidgning av karteringen till att omfatta även . Därefter har gjorts en grov beskrivning beträffande karaktärselement och riktningsgivande element. Här har beskrivningar av regioner utgjort underlag, men även kartunder- laget för inventeringen (top.kartan) har underlättat registreringen av karaktärselement. På grund av den begränsade tiden och undersökningsområdets storlek kan beskrivningarna av karaktärselement dock inte betraktas som fullständiga och uttömmande. Det är i fördjupad planering nödvändigt med ytterligare kunskapssammanställningar, diskussioner och samråd. Denna bör betraktas som en basstudie för fördjupningar. Som minsta karterade enhet i karteringen valdes . Vindkraftens exponering i land- skapet täcker ofta större områden, och en finmaskigare kartering skulle inte vara relevant. Skärgård och flikig kust (grundtyp 9) bildar oftast områden större än 2. Som därför kan karteras. Vissa kust/strandzoner är höga och långsträckta som vid och klassas då som riktat landskap. I övrigt är kusten i omväxlande mellan öppet, slutet och bebyg- gt, som gör att särskilda enhetliga kustområden större än 2 är sällsynta. Kustens bakland sträcker sig ofta nära strandlinjen - . Då är det motiverat att utsträcka baklandets kate- gori till kustlinjen. Vi har därför valt att, för , definiera kategorin Övrig kust (grundtyp 10) som en smal varierad resttyp, vilken ej karteras med områdesavgränsning, utan får symboliseras av kartans kust och strandlinjer. Råd och rekommendationer för Övrig kust bör då läsas i kombination med de råd och riktlinjer som gäller för angränsande områden. Från regionbeskrivningar kompletterat med observationer i samband med karterin- gen har riktningsgivande element och typiska karaktärselement noterats - se listorna som föl- jer. Dessa element ger väsentliga förutsättningar för lokalisering och utformning av anläg- gningar. Listorna skall främst ses som baslistor för vidare och fördjupade diskussioner mellan berörda i respektive region. I vissa regioner kan samma grundtyp ha så olika typiska karak- tärselement att det funnits anledning att skilja ut dem och beskriva dem var för sig i listan. I dessa fall anges en platsbenämning för att närmare precisera respektive delregion. Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele pilevallar, alléer, byar med kyrktorn, ensamliggande går- dar, stora åkerfält, 1 i (, , byar, ensamliggandegårdar, kyrktorn, dungar ensamliggande gårdar, byar med kyrktorn, dungar, träd- backar, alléer, byar, kringbyggda gårdar, byar med kyrk- torn, gräsmarker, lundar, gods betesmarker, kvarnar, gårdar gods, bokskog, betesmarker Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- ensamliggande gårdar, stora fält, byar med kyrktorn, löv byar, gårdar, kyrktorn, dungar, trädrader, betesmarker storkuperat, markanta höjder, bokskogspartier, gårdar, skogspartier, trädrader 5 dungar, bryn, gårdar 6 mark- hög kuperad horisontlinje, sluttningar Inre Sjö- och åslandskap Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- gods, betesmarker, gårdar, kyrktorn, dungar backar, skogspartier, byar, gårdar, gods, kyrktorn betesmarker, äng, dungar, vattendrag dungar, bryn, gårdar, gods hög horisontlinje, sluttningar, granskogar, skogsbryn, gårdar, gods, gårdar, gods, betesmark, skogar Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- hög horisontlinje, sluttningar, löv- och granskog, löv- och granskog, stengärdsgårdar Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- ensamliggande gårdar, gods, alléer, stora fält, potatis- odlingar, industribyggnader, löv dungar jordbruksmark, radbyar, inslag av högre vegetation, Sammanhängande skogspartier, jordbruksmark och sjöar Sluttning av horst, löv- och blandskog Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- gårdar, betesmarker, korta alléer märgelgravar, små åar, gårdar, dungar, små sänkor och raviner ofta med betes- böljande slätt med flacka smådalar/sänkor i varierad rikt- ning, bergknallar med skog, gårdar sluttningar, dungar, raviner, åslänter, sänkor, gårdar dungar, vattendrag, trädrader, märgelgravar dungar, vattendrag, trädrader, sammanhängande skogspartier med mellanliggande slät- ter, skogskanter/bryn sammanhängande skogspartier på jordbruksslätt, gårdar, skogskanten mot mellan- och skogsbygd lummig lövskog, åsens sluttning och krön, raviner, backar, slänter, inslag av betesmarker, Stensån flacka ådalar kantade av skogsbygd, stora gårdar, märgel- gravar, Nybroåsen, Suseån är riktningsgivare gods, bokskog, betesmarker, skogspartier, myrar, raviner 8 öster om slätt- och mellanbygd bergknallar med skog, betesmarker, skog, spridd bostadsbebyggelse, ådalar, markanta sluttningar ger skiftande riktningar myrar och tät skog Smågårdar, stort inslag av lövskog, kuperat, ådalar mest- adels i SV-NO riktning 10 havet, höga uddar, öar Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- ment sluttningar, bergknallar, dungar, gårdar slätt med inslag av berg slätt med inslag av berg, dungar och bebyggelse smala sprickdalar kantade av bergiga sluttningar, gårdar, vattendrag sprickdalar, markanta sluttningar, berghällar med skogsinslag, ljung, raviner med jordbruk stort inslag av ek- och tallskog, kuperat, små sprickdalar havet, höga uddar, öar Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- ment vattenbryn, skogsklädda/kala hällar, vattenfyllda sprick- dalar Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- Större vattendrag/älvar som övergår i vattenfyllda sprickdalar, halvöppna/ skogsklädda höjdryggar Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- slätt med inslag av spridd gårdsbebyggelse, ofta vatten- drag samt mindre skogsdungar slätt med inslag av spridd gårdsbebyggelse och mindre skog och berg, bergkrön Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- dungar, vegetationsridåer, betesmarker, vägar skogsklädd skärgård, insprängda kala hällar, sjömärken, Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- ment 10 , horisont Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- Väderkvarnar, stensgärdsgårdar, rik flora. givare gärdsgårdar, stranden, vägar, landborg Åkermarker med inslag av skog, träd och trädrader, buskmarker, väderkvarnar. Riktningsgivare: vägar och Uppsplittra med skog och åker Myrar och lövskog, lövängar Havet, , kustlinjen Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- ensamgårdar, åkermarker med inslag av lövskog, löväng, raka gränser och bäckar, kyrkor, vägar barr och blandskog, åker och , hyggen barr- och lövskog, hygge, löväng, torvtäkt, blekvät havet, uddar, öar Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- Storskaligt uppodlad slätt, herrgårdar, silos, kyrkor, alléer. Kyrkor, klosterbyggnad, sjöar. - skogklädd höjdrygg i N-S- riktning, , kyrkor, småskalig bybebyggelse, stora gårdsenheter. övrigt Vattendrag, kyrkor, herrgård, alléer. Moränkullar med bebyggelse & skogsveg. Ådalar, slott, allé, kyrktorn. Sörmländska sjöplatån och området kring Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- prägel, storskalig odling, uträtade vattendrag, mosse, kyrkor. Ofta långsträckta höjdryggar med bebyggelse, kyrkor, kanal, rel. tätt bebyggt kring vägar, N-S gående vatten- Bymiljöer ofta på låga moränhöjder. Kyrkor, gods och gårdsmiljöer, alléer, åkerholmar, hagmarker, ängslador. I öster uppodlade sprickdalar. Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- Böljande/små kuperat landskap, uppodlat. Alléer, slott, kontakt med . 7 med dess öar Vattenfyllda sprickdalar (riktning NV-SO). gamla vägar och gästhamnar. delen starkt urbant präglad. Vegetationen splittrar upp landskapets annars tydliga rikt- Kyrkor, gods och slott. Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- 6 dalgång öster om Uppodlad, välavgränsad. Kyrkor, slott, fornlämningar, hagmarker, lövdungar och skogspartier. Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- Vegetationsbeklädd SO-NV riktad höjd i sydväst. torn, fornlämningar, bl.a. gamla högar, Fyrisån. Tydlig ostlig gräns. Regelbundna byar, storskaligt uppod- lad, lador. Kyrka, bruksmiljö ex. på värdefulla element Sjöar, kyrkor, slott, vattendrag i Ö-V riktning, variation öppet/slutet. Östra (& ) skärgårdar samt Norra Götalands kustbygd Typiska karaktärselement och riktningsgivande ele- Älvmynning, ås vid Billudden. Vattenhorisont bryts av små kobbar och skär. Riktningar varierar från SV-NO i norr () till SO-NV just norr om (Himmerfjärden) N-S-riktning