sou · GNB316d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Även om dessa prövningsorgan kan förutsättas inta en beredskap för en smidig avveckling av verksamheten kan de exempelvis behöva ett tidsmässigt utrymme för att successivt avsluta prövningen av mål och ärenden om handläggningen kommit så långt att det praktiskt taget endast återstår att meddela beslut eller dom. – – – risk för att verksamheten paralyseras under kring dagen för ikraftträdande. Vidare kan det med hänsyn till bl.a. personal-, lokal-, ekonomi- och arkivfrågor vara nödvän digt med en viss övergångstid innan mål och ärenden som alltjämt pågår lämnas över till miljödomstol eller Miljööver domstolen för prövning. Av de skäl som har anförts bör regeringen bemyndigas att bestämma tid punkt för ikraftträdandet av sådana över gångsbestämmelser som säger att ärenden och mål skall överlämnas till de prövningsorgan som inrättas enligt miljö- balken. Tidpunkten avses som anfördes infalla efter balkens ikraftträdande och får bestämmas efter samråd med Domstols- verket, myndigheter och andra som berörs av miljöbalksreformen. I övrigt innebär miljöbalksförslaget inte att några prövningsorgan läggs ner men ett antal mål- och ärendetyper kommer dock att flytta från rege- ringen, allmänna domstolar och allmänna förvaltningsdomstolar till miljö- domstolarna. Pågående prövning av mål och ärenden bör då enligt rege- 474 Genomförande av förslaget ringens uppfattning lämpligen slutföras av det prövningsorgan som prövar den ifrågavarande typen av mål eller ärende. Som påpekas i inledningen till detta avsnitt är huvudregeln i fråga om regler om domstolars och andra myndigheters förfarande att ny lag tilläm- pas från och med ikraftträdandet. Regeringen finner dock att denna lösning inte kan väljas för de mål och ärenden som skall handläggas av prövnings- organ som enligt inte skall pröva sådana mål eller ärenden. Balkens processuella bestämmelser passar helt enkelt inte för dessa pröv- ningsinstanser. De bör därför tillämpa samma förfaranderegler som tidiga- re. För att undvika komplikationer i pågående ärenden och för att åstad- komma ett enhetligt regelsystem föreslås vidare att äldre förfaranderegler även tillämpas för ärendetyp som fortsättningsvis skall prövas av samma organ som . Regeln om att gamla förfaranderegler skall tillämpas kan dock inte gälla miljödomstolarna. skall till miljödomstolarna överlämna de ärenden som nämnden har kvar när den läggs ner. Om miljö- domstolarna skulle tillämpa äldre förfaranderegler i dessa ärenden skulle det bli de regler som gäller för . Det är dock inte lämpligt att domstolarna tillämpar regler som har gällt för en nämnd. Mil- jödomstolarna skall i stället tillämpa processuella regler. Kommittén anser att det är av största betydelse att utlänningsdom sto- larna får goda arbetsförhållanden och inte i inledningsskedet belastas med en mängd mål vars handläggning påbörjats i en prövningsinstans enligt andra handläggningsregler än som gäller i domstolarna. Det skulle innebära att domstolarna på en gång fick ett stort antal mål av en ny ämnestyp och också en risk för dubbelarbete genom att handlägg- ningen inte kan avslutas utan att förvaltningsprocesslagens regler iakt- tagits. En situation som den då inrättades och fick överta stora balans av inneliggande ärenden får inte upprepas. En förutsättning för att de föreslagna förändringarna skall kunna leda till ett bättre och snabbare förfarande är därför enligt kommitténs mycket bestämda uppfattning att någon stor inneliggande ärendebalans inte flyttas över från . För att åstadkomma detta kan man gå till väga på två sätt: antingen får fortsätta att arbeta under en övergångstid efter ikraftträdandet eller måste resurser sättas in före ikraftträdandet för att arbeta ned balansen till ett minimum. Mot det förstnämnda alternativet talar dels de principiella skälen som berörts ovan, dels det praktiska skälet att de personer som skulle behöva finnas kvar på avgöra de gamla ärendena också kommer att behövas inom de nya domstolsenheterna. Genomförande av förslaget 475 från inrättandet av miljödomstolarna visar på att personal sålunda sökt sig till nya befattningar inom dessa domstolar. Också mot det sistnämnda alternativet – nedarbetning av Utlän- ningsnämndens balans före ikraftträdandet – kan anföras praktiska svårigheter. Det är inte lätt att i slutskedet av en verksamhet rekrytera och sätta in ny personal i produktion. Den befintliga personalen kan antas söka sig till nya befattningar i domstolarna eller på annat håll, som en del av den kan beräknas vara engagerad i utbild- ningsinsatser för domstolarna. Detta förhållande understryker vikten av att man på ett tidigt stadium beslutar om ökade resurser för att arbeta av balansen hos . Kommittén anser att skälen för att en kraftfull insats för att ned- bringa ärendebalansen bör göras före ikraftträdandet är starkast. kan inte gärna tillämpas de förfaranderegler som gäller för domstolarna, och inte heller kan uppträda som part hos nämnden. Nämnden skulle därmed vara hänvisad till att tillämpa de nuvarande förfarandereglerna, vilket som kommittén tidiga- re framhållit inte vore tillfredsställande. Därutöver skulle prejudikat- bildning kunna ske hos två organ: både och Utlän- ningsöverdomstolen. Två prejudikatinstanser inom samma område är som berörts tidigare olämpligt. Till detta kommer att nämnden enligt nuvarande ordning kan lämna över ärenden till regeringen för vägle- dande avgöranden, en ordning som rimligen inte kan behållas under ett sådant övergångsskede. En möjlighet som borde kunna ge utrymme för både nedarbetning av balanser och erfarenhet åt domstolspersonal som inte tidigare sysslat med utlänningsärenden är att se praktik hos som en del av utbildningsinsatser och erfarenhetsuppbyggnad för domstols- personalen. En förutsättning för att detta skall lyckas är dock att denna personal sätts in i arbete hos nämnden i så god tid att deras medverkan blir produktiv och att inte i stället behovet av stöd och utbildning endast hindrar nämndens ordinarie personal i deras arbete. Även om målsättningen således enligt kommitténs uppfattning skall vara att balansen av inneliggande ärenden hos skall vara minimal vid lagens ikraftträdande så att de skall kunna över- lämnas till domstolarna, kan det inte uteslutas att det finns ärenden kvar hos nämnden som av olika skäl inte bör lämnas över. Regeringen bör därför få förordna om när ärenden skall lämnas över till utlänningsdomstolarna och om när nämndens verksam- het skall upphöra. Vissa ärenden hos kan dra ut inte bara av brist på handläggningsresurser utan därför att behövlig utredning som skall inhämtas externt dröjer. Det är ett skäl till att frågan om den 476 Genomförande av förslaget närmare tidpunkten då den inneliggande balansen hos nämnden bör lämnas över till utlänningsdomstolarna bör avgöras av regeringen med ledning av de förhållanden som råder vid ikraftträdandet. En särskild fråga gäller vad som skall ske med inneliggande lager av s.k. nya ansökningar då de nya reglerna träder i kraft. Den föreslagna ordningen innebär att institutet nya ansökningar avskaffas men att i stället har att pröva frågan om verk- ställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning då verkställig het är aktuell. Även i fråga om s.k. nya ansökningar gäller att det är angeläget med en så liten balans av inneliggande ärenden som möjligt vid ikraft trä- dandet av den nya ordningen. De ärenden som inte har hunnit avgöras får överlämnas till för handläggning som verk ställig- hetsärende enligt nya regler. En ytterligare fråga rör balansen av överlämnade ärenden hos rege- ringen. Även för dessa ärenden är det angeläget att balansen vid ikraft- trädandet av den nya ordningen är så liten som möjligt. För ärenden som överlämnats för vägledande beslut och som av skäl utanför rege- ringens kontroll inte kan avgöras bör regeringen få förordna om ett eventuellt överlämnande till utlänningsdomstol. För ärenden som vid ikraftträdandet handläggs i allmän förvalt- ningsdomstol, såsom förvarsärenden och andra processuella frågor, bör äldre bestämmelser fortsätta att gälla. För den nya utlänningslagen i övrigt bedöms inga övergångs- bestämmelser vara nödvändiga. Lagens innehåll och tillämpning I detta kapitel finns bestämmelser som anger lagens innehåll och till- lämplighet. Många av bestämmelserna i lagen gäller endast utlänningar som vistas i . För att underlätta bedömningen av när en utlänning skall anses vistas i landet finns i det inledande kapitlet bestämmelser om när en utlänning skall anses ha rest in i och ut ur landet. Dessa bestämmelser saknar motsvarighet i UtlL. Kapitlet i övrigt motsvarar i huvudsak 1 kap. 1 § samt 12 kap. 2 § UtlL. 1 § I denna lag finns föreskrifter om –krav för att utlänningar skall få resa in i och vistas i (2 kap.), –visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd (3 och 4 kap.), –skyddsbehövande (5 kap.), –avvisning och utvisning (6 kap.), –kontroll- och tvångsåtgärder (7 kap.), –förvar och uppsikt (8 kap.), –verkställighet av beslut om avvisning och utvisning (9 kap.), –verkställighet av beslut om förvar (10 kap.), –överklagande (11 kap.), –domstolar i utlänningsmål (12 kap.), –handläggningen av ärenden (13 kap.), –skyldighet att lämna uppgifter (14 kap.), –offentligt biträde (15 kap.), –kostnadsansvar (16 kap.), –straffbestämmelser (17 kap.), –särskilda bemyndiganden (18 kap.). Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 1 § första stycket UtlL. Upp- räkningen av vad lagen innehåller har dock gjorts i form av en inne- hållsförteckning i avsikt att underlätta för läsaren att snabbt finna de olika bestämmelserna i lagen. Utlänningslagen innehåller samtliga bestämmelser som rör utlän- ningars rätt att resa in i samt vistas och arbeta i . Den är däremot inte heltäckande när det gäller utlänningars avlägsnande ur landet. En erinran om att utvisning också kan ske enligt den s.k. terrorist- lagstiftningen (lagen /1991:572/ om särskild utlänningskontroll) finns i kapitlet om avvisning och utvisning (6kap. 13 §). Bestämmelser om utlänningars avlägsnande ur landet på annat sätt än genom avvisning eller utvisning finns också i annan lagstiftning. Det gäller reglerna om utlämning för brott och om överförande av verkstäl- lighet av brottmålsdom, om utlämnande för verkställighet av beslut om vård eller behandling och om hemsändande av vårdbehövande i vissa fall (jfr 18 kap. 2 §). Vidare måste observeras att det kan finnas förordningar som utfär- dats av EU och som kan "ta över" den svenska lagstiftningen. Målsätt- ningen är dock självfallet att någon konflikt inte skall kunna komma upp mellan och den svenska lagstiftningen. 2 § Lagen skall tillämpas så, att utlänningars frihet inte begränsas mer än vad som är nödvändigt i varje enskilt fall. Paragrafen motsvarar 1 kap. 1 § andra stycket första meningen UtlL. Motsvarande bestämmelse har funnits med även i tidigare utlän- Paragrafen får betydelse främst vid tillämpning av bestäm- melserna om förvar i 8 och 10 kap. samt om bemyndigandet i 18kap. 3 § att utfärda särskilda bestämmelser vid krig och krigsfara utnyttjas. 3 § Med barn avses i denna lag utlänningar som är , om inte annat sägs. Paragrafen är ny. Barn nämns på en rad olika ställen i den nuvarande utlänningslagen. I de flesta fall, dock inte alla, anges också en åldersgräns. Lagtexten kan både förenklas och göras tydligare genom att inledningsvis i lagen ange att med barn avses utlänningar under . I ett par fall gäller dock andra åldersgränser, som då anges ( se 7 kap. 7 § och 11 kap. 7 §). 4 § I fall som rör ett barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets hälsa och utveckling samt barnets bästa i övrigt kräver. När frågor om tillstånd enligt denna lag skall bedömas och ett barn berörs av ett beslut i ärendet skall det, om det inte är olämpligt, först klar- läggas vad barnet har att säga. Det skall tas den hänsyn till det barnet har sagt som barnets ålder och mognad motiverar. Paragrafens första stycke motsvarar 1 kap. 1 § andra stycket sista meningen UtlL. Paragrafens andra stycke motsvarar 11 kap. 1 a § UtlL. Förebilden för paragrafens första stycke är artikel 3 i FN-konventio- nen om barnets rättigheter. Enligt den artikeln skall barnets bästa komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn, vare sig åtgär- derna vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ. Bestämmelsen infördes i utlänningslagen . Rege- ringen underströk i prop. 1996/97:25 att en bestämmelse om hänsyn till barnets bästa skulle komma att få betydelse i en rad olika situationer. Det gäller exempelvis när det är fråga om att bedöma om tillräckligt starka humanitära skäl för uppehållstillstånd skall anses föreligga (jfr 3 kap. 5 och 16 §§ samt 9 kap. 1 §) och där något lägre krav kan ställas på styrkan av de humanitära skälen när barn är berörda. framhölls i den nämnda propositionen att barnets bästa generellt inte tar över samhällsintresset att reglera invandringen. Socialförsäkrings- utskottet ansåg i betänkandet 1996/97:SfU5 det varken möjligt eller lämpligt att på annat sätt än regeringen gjort i den nämnda propositionen ge riktlinjer för hur man bör handla i olika situationer. Det väsentliga var enligt utskottet att barn i alla fall där de berörs behandlas i enlighet med den nya bestämmelsen om barn. Paragrafens andra stycke har också sin förebild i , nämligen i artikel 12. Även den bestämmelsen fördes in i utlänningslagen . Genom att bestämmelsen nu flyttas till lagens inledning understryks ytterligare vikten av att artikel 12 i följs. Den artikeln innebär att barn som är i stånd att bilda egna åsikter skall ha rätt att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet, varvid barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Det överlämnas enligt konventionen till staten att avgöra om barnet skall höras direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ och det skall ske på ett sätt som är förenligt med den nationella statens procedur- regler. Den nuvarande bestämmelsen i 11 kap. 1 a § UtlL om att det skall göras klart vad barnet har att anföra går liksom lagförslaget något längre än , som begränsar sig till barnets åsikter. I paragrafen har lagts till att barnet inte skall höras om det är olämp- ligt. Så kan vara fallet exempelvis om det rör sig om ett litet barn eller om barnets psykiska hälsa talar mot att barnet hörs. 5 § I fråga om följande personer tillämpas denna lag endast i den utsträckning som regeringen föreskriver: – diplomatiska tjänstemän och avlönade konsulära tjänstemän som är anställda i av främmande stater samt deras familjer och deras anställda, och – främmande staters kurirer. I fråga om andra utlänningar som är berättigade till förmåner enligt lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall skall de inskränkningar iakttas som följer av den lagen. Paragrafen motsvarar 12 kap. 2 § UtlL. I paragrafen anges vissa undantag från lagens tillämplighet. Bestämmelsen bör därför finnas i lagens inledande kapitel. 6 § Med inresa avses i denna lag att en utlänning passerar in över gränsen för svenskt landterritorium. Paragrafen är ny och saknar motsvarighet i UtlL. 1988/89:86 finns ett relativt utförligt resonemang om inrese- begreppet (s. 55 ff.). Föredragande statsrådet anför bl.a. att det faller sig naturligt att anse att den som kommer in på svenskt territorium skall anses som inrest i oavsett om det är fråga om land-, sjö- eller luftterritorium. Den huvudprincipen förs nu in i utlänningslagen. Från huvudprincipen måste dock vissa undantag göras. Inom folk- rätten finns för vissa fartyg regler om s.k. oskadlig genomfart genom en kuststats territorialhav. Det kan vidare av bl.a. praktiska skäl inte komma i fråga att anse någon som inrest som endast passerar genom svenskt luftrum. Även när det gäller landterritoriet kan det finnas skäl att göra vissa undantag så att inte alla som befinner sig på svenskt land- territorium skall anses vara inresta. Undantagen från huvudprincipen kan behöva ändras från tid till annan och också beskrivas relativt utförligt. Undantagen bör därför inte anges i lag utan i föreskrifter som regeringen utfärdar. Bemyndigande för regeringen att utfärda föreskrifter om när inresa skall anses ha ägt rum finns i 7 §. 7 § Regeringen får meddela föreskrifter om, när utlänningar som passerar in över gränsen för svenskt sjöterritorium eller luftrum skall anses ha rest in i landet. Paragrafen är ny. De nödvändiga undantagen från huvudprincipen i 6 § om när inresa skall anses ha ägt rum har tidigare i vart fall delvis och indirekt framgått av de föreskrifter om viseringsskyldighet som regeringen meddelat i utlänningsförordningen. Bemyndigandet i 7 § gör det möjligt för rege- ringen att utfärda föreskrifter som direkt anger de nödvändiga undantag som bör gälla från huvudprincipen i 6 §. 8 § Med utresa avses i denna lag att en utlänning passerar ut över gränsen för svenskt landterritorium. Paragrafen är ny och saknar motsvarighet i UtlL. I likhet med vad som anförts i kommentaren till 6 § i fråga om inresa bör på motsvarande sätt huvudprincipen om när utresa skall anses ha ägt rum läggas fast i lagen. 9 § Regeringen får meddela föreskrifter om, när utlänningar som lämnar svenskt sjöterritorium eller luftrum skall anses ha rest ut ur landet. Paragrafen är ny. På samma sätt som regeringen måste ha möjlighet att meddela när- mare föreskrifter om när inresa skall anses ha ägt rum måste regeringen ha motsvarande möjlighet att meddela föreskrifter om när utresa skall anses ha ägt rum. Kraven för att utlänningar skall få resa in i och vistas i I detta kapitel anges de grundläggande förutsättningarna för att utlän- ningar skall få resa in i , uppehålla sig och arbeta här. Det mot- svarar i huvudsak 1 kap. 2–5 §§ UtlL. 1 § Utlänningar som reser in i eller vistas i skall ha gällande pass. Paragrafen motsvarar 1 kap. 2 § första stycket UtlL. Här läggs grundprincipen fast att utlänningar som reser in i eller vistas i skall ha gällande pass. 2 § Regeringen får föreskriva undantag från kravet på innehav av pass. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Statens invandrar- verk får föreskriva vilka handlingar som får godtas som pass. Regeringen får vidare föreskriva i vilka fall svenska myndigheter får utfärda pass för utlänningar. Paragrafen motsvarar 1 kap. 2 § andra och tredje styckena UtlL. 3 § Utlänningar som reser in i eller vistas i skall ha visering, om de inte har uppehållstillstånd. Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 3 § UtlL. Undantaget från kravet på visering för nordbor liksom regeringens möjlighet att förordna om andra undantag från kravet på visering, som finns i 1 kap. 3 § UtlL, har förts till två särskilda paragrafer, 7 och 8 §§. 4 § Utlänningar som vistas i mer än skall ha uppe- hållstillstånd, om de inte har gällande visering. Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 4 § första stycket UtlL. Undantaget från kravet på uppehållstillstånd för nordbor liksom regeringens möjligheter att meddela föreskrifter, som finns i 1kap. 4 § UtlL, har förts till två särskilda paragrafer, 7 och 8 §§. 5 § Regeringen får föreskriva krav på uppehållstillstånd i redan efter en kortare vistelsetid i än . Paragrafen motsvarar 1 kap. 4 § andra stycket sista meningen UtlL. Av den s.k. nordiska passkontrollöverenskommelsen (SÖ 1958:24) följer att i den uppehållstillståndsfria tiden skall räknas in tidigare vis- telse i annat nordiskt land . Även vistelse i räknas in i den uppehållstillståndsfria tiden. För att inte tynga lagen med dessa relativt detaljerade bestämmelser bör regeringen liksom ha möjlig- het att förordna om att skyldigheten att ha uppehållstillstånd skall in- träda efter kortare vistelse här än . I likhet med vad som gäller får regeringen här bemyndigande att utfärda de mer detaljerade föreskrifter som krävs rörande undantag från kravet på att inneha pass, vilka handlingar som får godtas som pass och under vilka förutsättningar svenska myndigheter får utfärda pass för utlänningar. 6 § Utlänningar skall ha tillstånd för att arbeta i (arbetstillstånd), om de inte har permanent uppehållstillstånd. Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 5 § UtlL. Undantaget från kravet på arbetstillstånd för nordbor liksom rege- ringens möjligheter att föreskriva om andra undantag från kravet på arbetstillstånd, som finns i 1 kap. 5 § UtlL, har förts till två sär- skilda paragrafer, 7 och 8 §§. Undantag från kraven på visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd 7 § Kraven på visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd enligt 3, 4 och 6 §§ för inresa, vistelse och arbete gäller inte medborgare i , , eller . Medborgare i dessa länder har rätt att utan särskilt tillstånd resa in i och att vistas och arbeta här. För medborgare i ett land som ingår i Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet gäller särskilda bestämmelser för rätten till inresa, vistelse och arbete. Paragrafen är ny. Innehållet motsvarar delar av flera olika paragrafer i . De undantag rörande nordbor som finns i anslutning till var och en av de paragrafer som behandlar kraven på tillstånd för inresa, vistelse och arbete i har samlats iförsta stycket. I andra stycket erinras om att särskilda regler gäller för medborgare i EES-länderna. Huvuddragen i dessa regler innebär att medborgare i EES-länderna och i vissa fall deras anhöriga är undantagna från kraven på visering och arbetstillstånd men inte från kravet på uppehållstillstånd. Reglerna finns huvudsakligen i olika EU-förordningar och gäller därför i fråga om medborgare i EU-länderna även om de inte tas in i svensk lagstiftning. Reglerna finns intagna i 3 kap. 5–5 b §§ UtlF. Motsvarande bestämmelser kommer att tas in i en ny utlänningsförord- ning. 8 § Regeringen får föreskriva att även andra utlänningar än medborgare i , , och utan särskilt tillstånd får resa in i och vistas och arbeta här. Regeringen får också meddela föreskrifter om rätten till inresa, vistelse och arbete för medborgare i ett land som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Paragrafen är ny. Här har samlats de bemyndiganden som finns i 1 kap. 3–5 §§ UtlL och som behandlar regeringens möjligheter att förordna om ytter- ligare undantag från kraven på visering, uppehålls- och arbetstillstånd. Att regeringen får meddela närmare föreskrifter för EES-medborga- res rätt att resa in i, vistas och arbeta i nämns uttryckligen i paragrafen. Reglerna är främst när det gäller anhöriga till EES-med- borgare relativt invecklade. Det är angeläget att själva lagen inte tyngs med alltför detaljerade bestämmelser. Härtill kommer att ändras snabbt. Även om undantagen för EES-medborgare är av stor betydelse bör de därför liksom inte finnas i lag utan i föreskrifter som regeringen utfärdar. 3 kap. Visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd I detta kapitel finns närmare bestämmelser om visering, uppehållstill- stånd och arbetstillstånd och de viktigaste förutsättningarna för att uppehållstillstånd och arbetstillstånd skall beviljas. Kapitlet motsvarar i huvudsak 2 kap. UtlL. Bestämmelserna om återkallelse av tillstånd, som finns i 2 kap. UtlL, har dock förts till ett särskilt kapitel, kap. 4. 1 § Visering innebär tillstånd att resa in i och vistas i under viss . Visering får förenas med de villkor och begränsningar som kan behö- vas. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 kap. 1 § UtlL. I motsats till tidigare bestämmelse anges här inte att visering normalt inte får ges för längre vistelse än . Regeringen har med stöd av tidigare bemyndigande föreskrivit i utlänningsförordningen (2kap. 6 §, ändring SFS 1995:1092) att visering om det finns särskilda skäl får beviljas än , dock högst . Anledning saknas då att i lagen ha kvar en tremånadersgräns som huvudregel. 2 § Regeringen får meddela föreskrifter om visering. Paragrafen är ny. Motsvarande bestämmelse finns delvis i 2 kap. 1 § andra stycket UtlL. Det bemyndigande för regeringen att meddela före- skrifter som finns i nämnda lagrum har tagits in i en särskild paragraf.