sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Mo- tionen avslogs med motiveringen att man i en modern ekonomi ska låna av marknaden och inte av . – I artikel 104 i , ändrat i , så står det att staten, som enda aktör på finansområdet, inte har rätt att uppta lån och ha konto i . Det här måste jag skriva om, för det är så märkligt. Den proposition vi hade, när vi gick med på den där artikeln, det var att i en mogen marknadsekonomi så ska staten låna av marknaden. Men det här gör ju att markna- den då har överhöghet över finansdepartement och riksgäld, och kan diktera räntorna. så tog man ju bort alla restriktioner på kapitalets frihet . Beslutet att stater inte ska få låna i landets egen riksbank grundas rimligen på att man i EMU vill förhindra en situation där stater inflaterar bort sina statsskulder. De företag, institutioner och privatpersoner som innehar stora finansiella tillgångar är av natur- liga skäl motståndare till att stater med hjälp av sedelpressarna sän- ker värdet på dessa tillgångar. Kanske ska nämnda riksdagsbeslut också tolkas som en önskan från politikerhåll att slippa ta svåra och tekniskt komplicerade be- slut, och slippa risken för att behöva försvara dessa beslut mot VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? marknadsaktörerna och med dem befryndade medier. Låter man marknadskrafternas bedömningar vara vägledande slipper man också kritik från det hållet. Det säger sig självt att människor som arbetar på penning- och valutamarknaden är mer insatta i dessa specifika frågor än flertalet folkvalda. Denna yrkeskunskap bör respekteras, men risken finns att respekten blir så stor att marknadsaktörernas bedömning av makroekonomiska vägval upplevs inte bara som vägledande utan rentav tvingande. Den optimala lösningen för enskilda mark- nadsaktörer är ju inte i varje läge den optimala lösningen för natio- nen. Men återigen; ansvaret för detta förhållande kan inte främst sä- gas ligga hos marknadsaktörerna. Att krav på omfattande justering av vårt lands ekonomiska lag- stiftning har formulerats på kontinenten (, , Ams- terdam) och inte här hemma är inget vi kan krypa bakom eftersom våra folkvalda som bekant har accepterat dessa krav, från knytan- det av kronan till ecun 1991 till lagstiftandet om ett inflationsmål och suveränitet visavi . Att man skulle kunna föra en mer vidlyftig ekonomisk politik om man stänger inne kapitalet med nya regleringar är nog en ogrundad förhoppning. Lösningen ligger väl då snarare i en stimu- lanspolitik (då sådan behövs) som inte medför stigande inflation och stigande räntor. Att räntorna tenderar att stiga med inflationen (och inflations- förväntningarna) är ett känt faktum. Diskussionen riskerar dock att bli vilseledande om man inte håller isär begreppen. Om vi får en något högre inflation i , och därmed något högre räntor, så betyder det inte att vi med automatik får högre realräntor här, och det är realräntan (nominell ränta minus inflation) som är det mest intressanta i sammanhanget. Att hålla nere de långsiktiga inflationsförväntningarna (och därmed de långa marknadsräntorna) är likväl viktigt. Förväntningar om framtida inflation tenderar att bli självuppfyllande och göra långsiktiga investeringar dyrare genom högre realräntor. Den kritik som har riktats mot för en alltför stram penningpoli- tik, det vill säga höjningar av sin styrränta, har ibland missat att en sådan räntehöjning kan bidra till att få ned just förväntningarna om framtida inflation och kan därmed också pressa ned de långa rän- torna, som bland annat styr de bundna bostadslånen. Det finns en annan kritik, möjligen mer adekvat, som gör gäl- lande att , i större utsträckning än den gjort, hade kun- nat bidra till en sänkning av marknadsräntorna genom att interve- nera på obligationsmarknaden och köpa statsobligationer. Riks- banken kan ju som bekant intervenera på valutamarknaden och köpa eller sälja kronor för att hålla kronkursen vid en viss nivå. På samma sätt har man alltså haft möjlighet att köpa och sälja obliga- tioner på marknaden och därmed påverka obligationsräntans nivå. En diskussion kring förutsättningarna för penningpolitiken på denna punkt hade varit lika angelägen som debatten om styrrän- tans funktion. Att en alltför stram penningpolitik från kan vålla problem torde vara allomfattande bekant, inte minst efter de chockartade räntesatserna under kronförsvaret . Att en alltför släpphänt penningpolitik kan vålla problem borde vara lika bekant efter 80-talets överhettning. Man bör dock känna till att räntevapnet var obrukbart i och med att vi hade en fast väx- elkurs. Hade höjt sin ränta för att motverka överhett- ningen då skulle detta ha genererat ett valutainflöde som hade satt press uppåt på den rådande (fasta) kronkursen. Det finns å andra sidan tillfällen då har kommit för sent med en höjning av styrräntan, vilket har lett till spekulation mot den rådande kronkursen i andra riktningen. Eftersom diskussionen mest handlar om huruvida Riks- banken har fört en för stram penningpolitik eller ej under 90- talet kan det vara bra att påminna om detta, även om vi för närva- rande har en flytande växelkurs och därför slipper spekulation mot vår valuta. Den flytande växelkursen är en regim som, jämfört med tidigare fastkurspolitik, underlättar en förhållandevis dynamisk ekonomisk politik, bland annat genom att man frigör penningpolitiken till an- nat än att hålla växelkursen inom ett smalt band. Att sedan beslutat att arbete strikt ska begränsas till att hålla inflationen inom ett smalt band (, VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? +/- ) i stället för en kombination av låg inflation och hög ekonomisk aktivitet kan bero på bristande kunskap om den svens- ka inflationshistoriens orsaker och bristande insikter om det sam- hällsekonomiska och sociala priset för ett för lågt kapacitetsut- nyttjande. Å andra sidan har den tydliga prioriteringen av inflationsmålet bidragit till att hålla nere inflationsförväntningarna och därmed marknadsräntorna, och har bidragit till att historiskt låga nominella löneökningar har resulterat av kraftiga reallö- neökningar, vilket i sin tur gynnat den privata konsumtionen och (därmed) tillväxt och sysselsättning. En del ekonomer menar dock att dessa reallöneökningar har varit för stora, och att de därför i stället hotar tillväxten och sysselsättningen. Om det kan sägas att reallöner har tappat mark gentemot om- världen och att vi under måste öka våra reala, om dock inte nominella, löner mer än i våra konkurrentländer. Frågan är hur mycket av en återhämtning som företagen i så fall ska stå för och hur mycket det offentliga ska stå för. Det är knap- past svenska företags fel att skattenivå ligger högre än andra länders. En annan sak är den mångåriga tendensen att vins- ternas andel av förädlingsvärdet har stigit på lönernas bekostnad. Därför kan man förmoda att lönernas andel fram- över kommer att stiga från sin historiskt låga nivå. Argumentet att det numera inte går att föra en expansiv poli- tik i ett enskilt land kommer inte sällan från grupper som av olika anledningar inte vill se en sådan politik, och ofta från grupper som önskar se ett svenskt EMU-medlemskap, men också från grupper som önskar återinföra regleringar på olika marknader. Förmodli- gen har dessa grupper fel i sitt antagande. Vill man skapa ett nytt samförstånd och en ny enighet kring den ekonomiska politiken bör man sortera bort orealistiska antaganden om vad vi kan eller inte kan göra i en värld med fria kapitalrörelser. Att hänvisa till marknaden i ett läge där politiker själva har infört ett antal begränsningar rörande inflationens, bud- getunderskottets och statsskuldens storlek det är att rikta bössan åt fel håll. Konvergenskriterierna för medlemskap i är inte dikterade av marknadsaktörer, de vilar inte på några teoretiska och empiriska landvinningar inom den nationalekonomiska disciplinen, de grundar sig snarare på förutfattade meningar, åsikter och be- dömningar hos ledande europeiska politiker av skilda kulörter. Konvergenskriterierna är beslutade av demokratiskt valda politiker. När hemmaopinionen i olika länder klagar över nedskärningar och arbetslöshet hänvisas ofta till att man inte kan bryta överenskomna kriterier för konvergens inför EMU. Ett cirkelresonemang, med andra ord. När det gäller ett EMU-deltagande eller ej så är väl sanningen att det går att föra en från omvärlden något avvikande poli- tik såväl innanför som utanför EMU (även om den möjligheten rimligen bör vara större utanför än innanför). Att det kan få sina konsekvenser är en annan sak, men dessa konsekvenser kan kom- ma att bli mycket lindrigare än de samhällsekonomiska kostnader- na för en hög arbetslöshet. En rätt upplagd ekonomisk politik borde inte leda till några ne- gativa konsekvenser alls. Man kan exempelvis fråga sig varför den så kallade marknaden skulle reagera negativt om vi säg sänker skatten för att stimulera ekonomin om/när detta kan behövas. Så länge har högre skattesatser än omvärlden bör ett visst så- dant utrymme finnas. En sänkning av skatten innebär visserligen att efterfrågan ökar och att en viss risk för inflation den vägen ska- pas, men å andra sidan sänker exempelvis momsen prisnivån och minskar därmed löntagarnas behov att begära höga nominella lö- neökningar. Sammantaget borde detta innebära högre efterfrågan till en inflation som inte tar fart, en situation som marknadskraf- terna svårligen kan ogilla. Det finns en parallell tendens till globalisering och regionalise- ring som, om exempelvis havererar, kan komma att förvandlas till en viss renässans för den starka nationalstaten. Det är emellertid svårt att se hur den nationella ekonomin skulle kunna bli lika betydelsefull som förr i en värld där modern infor- mationsteknologi och global rörlighet har kommit för att stanna och där företag slås samman eller köps upp och flyttar sitt huvud- kontor till ett annat land, av den ena eller andra anledningen. Den ekonomiska politiken i lär aldrig bli helt och hållet nationell igen. Men det har den egentligen aldrig varit. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? nom hela vår ekonomiska historia behövt ta hänsyn till förändring- ar i vår omvärld, på gott och ont. Skillnaden är väl bara att detta det gångna decenniet har demonstrerats tydligare . F r å n unik j ä mlikhet till tudelat samh ä lle Att vi med en globaliserad ekonomi skulle kunna återvända till en så allmänt omfattad vision som folkhemmet eller den svenska mo- dellen ter sig inte troligt såvida den inte får en mer in- ternationell inriktning. Ett annat fenomen som gör det svårt att återgå till en samhäll- smodell som inbegriper alla medborgare är den kraftiga tudelning av det svenska samhället som vi har sett det gångna decenniet. Vi har en mycket välmående och kapitalstark finansiell sek- tor och exportsektor, som vi har en inhemsk sektor som har gått på sparlåga . Den tudelning av ekonomin som inleddes – med en aktiehandel som utvecklas bäst i västvärlden och en konsumtionsökning och reallöneökning i västvärldens botten – återvände med fördubblad styrka . Vi fick en djupare klyfta mellan medborgarna än när det gäller inkomst, förmögenhet och sociala förhållanden. En så- dan klyfta låter sig inte överbryggas med enkla medel, särskilt som incitamenten att överbrygga den av naturliga skäl är begränsad hos de av utvecklingen gynnade. Risken är uppenbar att man i välbär- gade skikt nu ser en större intressegemenskap med privilegierade grupper i andra länder än med arbetslösa, egendomslösa och ut- satta grupper i det egna landet. Dessa privilegierade grupper matas med information som säger dem att det är skadligt med för stora klyftor i samhället. Å andra sidan finns i alla länder en stor grupp intellektuella – eko- nomer, debattörer, författare, redaktörer – som pläderar för en utveckling mot stora skillnader i inkomster och förmögen- het. Om sistnämnda grupp säger den amerikanske ekonomen i sin bok historia (, 1997): Inget är säkrare i tider av depression eller recession än tron på att mer pengar till de förmögna, inklusive en själv, kan åstadkomma underverk för ekonomins tillfrisknande. Hursomhelst, i valet mellan att ansluta sig till tron på att ökade klyftor är bra för ekonomi och samhälle eller att minskade klyftor är bra för ekonomi och samhälle så är det fullt mänskligt om de kapitalstarka grupperna i huvudsak ansluter sig till förstnämnda alternativ. Men därigenom omöjliggörs kanske också en strategi som bygger på alla samhällsmedborgares deltagande. En som så att säga svikit sina egna och avvikit från den vanli- ga argumentationen att mer pengar till de förmögna, inklusive en själv, kan åstadkomma underverk för ekonomins tillfrisknande är finansmannen , som skrev ett inlägg på i vilket han tackade de svenska löntagarna för allt vad de avstått från till förmån för Weil själv och andra aktieägare. Det sensationella med debattinlägget är inte bara de fakta han för- de fram, de har varit kända åtminstone av oss som analyserar svensk ekonomi, det sensationella är just att Weil inte argumente- rar som många andra i hans situation – att lönerna är för höga i , att löntagarna har tagit för stor del av kakan och att det inte går att tjäna pengar i det här landet eftersom marginalskatt och förmögenhetsskatt lägger beslag på allt – Weil utropar i stället motsatsen; att vi kapitalister har fått alltför mycket . Under rubriken tackar löntagarna för allt de av- stått skriver Weil följande rader, som mycket väl kan komma att hamna i våra framtida historieböcker: Kapitalister, förena er och tacka löntagarna! Tack till de många som avstått nästan allt för att vi kapitalister skulle kunna få alltför mycket! Men är kapitalets fest med största sannolikhet snart över och vi kommer nog aldrig mer att få uppleva något liknande igen. , alltså , har tillväxt i genomsnitt varit . Det är den gemensamma kakans ökning. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Börsen har vuxit , rensat från inflation, inklusive utdelningar. Det är en tio gånger större ökning än den totala kakans. Löntagarna, å andra sidan, har i ge- nomsnitt erhållit mer , rensat från infla- tion, alltså ungefär en 1/4 av tillväxten. Resultatet är att på börsen har blivit 20 kro- nor (åter med inflationen borträknad). En löntagares krona har bli- vit och . Börskronan har alltså ökat cirka 100 gånger mer än lönekronan, allt detta efter skatt. Men också skatterna har gynnat oss tacksamma kapitalister. Löntagarnas andel av det totala skatteuttaget har ökat från till . Kapitalet har oftast varit förskonat från alltför höga skatter. är ett bra exempel. Dess svenska verksamhet har betalat i skatt. Den dubbelbeskatt- ning som vi kapitalägare ogillar har alltså i Volvofallet inte drabbat oss alltför hårt. Inflationen har framgångsrikt bekämpats och räntorna har till- sammans med inflationen fallit till bottennivåer. har utvecklingen spelat kapitalisterna i händerna utan att pengarna ännu spillt över till löntagarna. Visst är det här en förenkling av verkligheten. Vi är nästan alla både löntagare och kapitalägare. Pensioner, försäkringar, strejkkas- sor och mycket annat har vuxit under dessa år till allas vår glädje, men inte alls lika för alla. Så trots alla myter torde vi kapitalister vara mer än nöjda. Aldrig i kapitalets historia har fördelningen varit så gynnsam. Just nu är ett utmärkt tillfälle att förena oss i ett tack. Några andra finansmän, som velat förena sig med Weil i detta hans tack till löntagarna har ännu inte synts till. Som svar på inlägget skrevs ett par ilskna invändningar av ledarskribenter som i åter- kommande artiklar berättat just hur omöjligt det är att bli förmö- gen i , i övrigt var det relativt tyst om det sensationella in- lägget. TV:s Speciellt gjorde dock ett program om saken, med Weil som gäst. De inbjudna politikerna hade emellertid inte myck- et att säga om innehållet i Weils inlägg. En del av våra folkvalda verkar fortfarande inte ha förstått vil- ken kraftig omfördelning från löner till aktievinster som pågått sedan de stora devalveringarna. Eller också man de förstått det, men vill av någon anledning inte föra en debatt i ämnet. Extra känsligt är detta naturligtvis för socialdemokraterna, som mitt i sin retorik om fördelningspolitik och jämlikhet med sin praktiska po- litik har bidragit till nämnda omfördelning. Vid intervjun med diskuterade vi öppenheten i den svenska debatten, och den verklighetsbild som framkommit. Men jag tycker det handlar om hela verklighetsbeskrivningen också. För vi har haft med stagnerande reallöner och vi har haft en aktiemarknad som har exploderat, vi har haft storföretag som har gått våldsamt bra och småföretag som har levt på en inhemsk ef- terfrågan som har ökat (per capita) . Egentli- gen en våldsam tudelning av i en väldigt stark och en ganska svag del, och den processen tycker jag inte har blivit väl beskriven, utan man pratar fortfarande om att transfereringarna har ökat så våldsamt och man pratar om problemen i lönebildningen och bristan- de flexibilitet. Det där är viktigt, men jag tycker att det finns en be- skrivning av vad som har hänt som haltar, som är lite ensidig. – Det är möjligt. Du får väl utveckla det där. Jag vet inte om du läste inlägg på om det där? – Jo, jag läste det. kommenterade inte saken vidare. P å spaning efter en ny samh ä llsmodell har gjort sig beroende av ett antal storföretag. Den ekonomiska politiken har genom den solidariska VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? lönepolitiken och genom devalveringar, skattelättnader, investe- ringsfonder och annat gynnat storföretag på småföretagens be- kostnad. Vi kan nu komma att se att dessa storföretag i allt större utsträckning köps upp av utländska ägare, fusionerar eller lämnar landet genom att flytta sitt huvudkontor till och andra metropoler. Exemplet i är talande. Kommunen till- mötesgår på en rad punkter och bygger upp en in- frastruktur kring storföretaget. meddelar företaget att man ämnar lägga ned fabriken i staden, och plötsligt blir det uppenbart för alla att företag är privatägda och inte samhällsägda. När som helst, oberoende av vilka satsningar stat och kommun har gjort för företaget, så kan man flytta sin verksamhet till annan ort eller ett annat land. Att storföretag skulle stanna kvar i landet för att de blivit gynnade eller för att de vill väl är nog att betrakta som en from förhoppning. Att som i fallet i uppmana privata företag att ta sitt sociala ansvar och inte avskeda människor vittnar om en orealistisk syn på företags roll i samhället. Har vi en fri företag- samhet så är det upp till det enskilda företaget att bestämma var man vill expandera och var man vill dra ned, från den ena dagen till den andra. Vad ett samhälle däremot kan göra för att balansera fluktuationer eller strukturella förändringar är till exempel att ha en offentlig sektor som kan erbjuda sysselsättning när syssel- sättningen sviktar i den privata sektorn. Detta riskerar dock att krocka med ett annat krav, nämligen det att hålla skatterna låga av konkurrensskäl. När det gäller att dra till sig privata arbetstillfällen i en global ekonomi kommer frågor som rör beskattning av ägandet att bli en viktig fråga. Detta diskuteras , Företagaren i väl- färdssamhället (red. är ett av världens mest storföretagsdominerade ekonomier. Storföretagen har, och har haft, en mycket stor betydelse för ut- vecklingen av vad som kallas den svenska modellen. Dels utgjorde de i många olika sammanhang en förhandlingspart för regering och fackföreningar, dels föreföll de erbjuda en lösning på incita- mentsproblemen i en samhällsmodell med kollektivistiska mål. Genom en skattepolitik som gynnade investeringar, finansierade med kvarhållna vinster eller med lån, tedde det sig möjligt att föra en tillväxtinriktad politik som inte gynnade privat förmögenhets- bildning. Detta har karakteriserats som en politik inriktad på att skapa rika företag utan att skapa rika ägare. Man kan också säga att företagen sågs som ett slags naturgivna nationella tillgångar, av typ oljekällor. I likhet med sådana förväntades de tillföra nationen in- komster och arbetstillfällen, oberoende av faktorer som före- tagsklimat och individuella ekonomiska incitament. Det mest tyd- liga politiska uttrycket för denna syn var löntagarfonderna. Tillsammans med valutaregleringen och de reglerade kapital- marknaderna bidrog de stora företagen till att skapa i varje fall en föreställning om en autonomi för den ekonomiska politiken. Småföretag och nyföretagande betraktades under den svenska mo- dellens glansdagar som en marginell och närmast anakronistisk fö- reteelse. beskriver så de radikala förändringar av förutsätt- ningarna som inträffade , med avregleringen av de finansiella marknaderna, globaliseringen av ekonomin, human- kapitalets ökade betydelse och det så kallade entreprenörsskapets återkomst. Förändringarna har inneburit att den möjlighet som tidigare tyck- tes finnas att skapa tillväxt i ekonomin utan att ge företagare och individer goda ekonomiska incitament nu definitivt är borta. Nä- ringspolitiken står därför inför utmaningen att finna en ny strategi för ekonomisk tillväxt. Hur en sådan ny strategi kan komma att se ut är svårt att säga. Förhoppningsvis blir det en strategi som stimulerar ägarna av produktionsmedlen, de anställda och den stora skara som går utan arbete och anständig inkomst. Ekvationen borde vara möjlig att lösa. Det finns ett antal företagare, innovatörer och entreprenörer som vill få producera, pröva nya idéer och tjäna pengar, det finns ett antal människor som behöver arbete, bostad VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? och en rimlig standard. Det finns en privat tjänstesektor och en offentlig sektor som kan ge folk arbete och tillgodose behovet av utbildning, vård, omsorg, service och kommunikation. Letandet efter en ny, hållbar modell är ett måste också ur ett ekologiskt perspektiv. Övergången från industrisamhälle till tjäns- tesamhälle, som pågått , är långt ifrån avslutad. Även om tjänsternas andel av produktion och konsumtion växer, och även om miljövänlig teknik kontinuerligt införs, så är fortfarande en stor del av vår produktionsapparat knuten till en i längden ohållbar miljöpåverkan. Ett exempel är de japanska, ameri- kanska och västeuropeiska biltillverkare som knyter förhoppningar till att något hundratal miljoner kineser ska få råd att köpa en per- sonbil. Sådana förhoppningar vittnar inte om en realistisk bild av vad jordens ekosystem förmår härbärgera. Denna omöjliga ekva- tion döljs bakom i och för sig glädjande rapporter om en globalt växande marknad för våra industriföretag. Förutsättningarna för den politiska demokratins samspel med ekonomin förändras i takt med förändringar i teknolo- giska, demografiska och andra realekonomiska förutsättningar. Ofta letar vi statiska lösningar i en dynamisk värld. Att världen är i ständig rörelse gör att man först i efterhand kan se den optimala lösningen. Det enda man i beslutande stund har att referera till är det dagsaktuella läget – som man aldrig kan göra en riktigt bra be- dömning av – och historien. Men historien upprepar sig aldrig, för att citera historikern . Varken företagande eller ekonomisk politik kan emellertid be- drivas i ett vakuum. Vi måste alltså trots ständigt underskott på kunskap skapa ramar för den ekonomiska politiken, och räck- er det inte med att skapa ramar för en nationell sådan. En växande ström av människor, varor, tjänster och kapital över gränserna måste koordineras med någon form av regelverk, så allmänt ac- cepterat som möjligt. Även om vi länge har haft fungerande fri- handelsavtal så finns det i vissa avseenden behov av att gå ännu längre i skapandet av normer för att underlätta ekonomiskt utbyte mellan länder, företag och individer. Den ekonomiska och monetä- ra unionen är förvisso ett sådant försök, även om kritiker menar att kan komma att kosta mer än det smakar och riske- rar att skapa ännu fler låsningar och begränsningar än det undan- röjer. Återstår därför att se om just detta integrationsprojekt lyck- as.