sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Inför förhandlingarna om handelsavtal med för fick regeringens uppdrag att till- sammans med och yttra sig över i vilken utsträckning ingångna avtal om export och import hade utnyttjats , vilka önskemål som fanns avseende import samt vilka möjligheter som fanns avseende export. Yttrandet avgavs på grundval av bland annat en utredning från allmänna exportförening om enskilda företags önskemål om export, en sammanställning från rörande önskemål om import, synpunkter och önskemål från samt önskemål från ett antal privata företag. Utredningen från gav besked om enskilda företags faktiska export till 41Marin , s. 345. 42Hägglöf(1958), s. 109 f. samt om deras önskemål avseende dels första avtalsperioden dels . Det kunde vara fråga om export av elapparater eller valsverk, men också av hushållsglas eller brösttabletter. De licenser avseende export till 1943 som blev följden av ett sedermera ingånget avtal hade en utgångspunkt i exportföreningens utredning.43 Bland de varor som krävde importlicens fanns konstnärliga mål- ningar, mattor, pärlor och ädelstenar. Huruvida judisk egendom av sådant slag kan ha kommit till återkommer kommissionen till i kapitel 6. Särskilda restriktioner fanns också för export och senare även import av guld, som kunde förekomma både som vara och som betalningsmedel. Olika slags affärer med guld behandlas för sig i avsnitt 5.8. Sammantaget måste det konstateras att de svenska näringsidkarna verkade på regeringens uppdrag i varuutbytet med Nazityskland och av detta ockuperade områden. I regel fortsatte de handeln med gamla handelspartners. Det är givetvis inte uteslutet att det bland dessa fanns ariserade företag. Inom ramen för gällande regel- system hade de svenska näringsidkarna ingen möjlighet att genom självständigt agerande komma i besittning av varor av judiskt ursprung. Därmed kan det emellertid inte uteslutas att varor från ariserade judiska företag likväl kom till under kriget. kunde fortsätta affärerna med svenska näringsidkare, ett förhållande som kommissionen nu övergår till att behandla. 5.3.4I handeln med ariserade företag blev det fråga om vem på tysk sida som skulle betala eller få betalt I arkivet för UD:s handelsavdelning har kommissionen funnit ett exempel på vad som kunde hända när ett svenskt företag handlade med ett judiskt, som blev ariserat. Av handlingarna framgår att ett svenskt stenhuggeri skrev till UD och bad om hjälp med att få betalt för en fordran hos ett sudettyskt företag, som stod under statlig förvaltning (dvs. ett tvångsariserat företag). Från stenhuggeriets sida var man övertygad om att pengar fanns i det tyska företaget. UD tillskrev genast beskickningen i , som i sin tur ganska omgående skrev till den tyske handelsförhandlaren . 43 , Rapport till kommissionen avseende forskning i Handels- respektive arkiv på , . Medan svar avvaktades fick stenhuggeriet ett brev från den tyske förvaltaren. I brevet påstods att det inte fanns några likvida medel och att de judiska ensamdelägarna hade konstaterats vara skuldsatta. Redan vid Sudets införlivande med hade bolaget, enligt förvaltaren, varit konkursmässigt. Förvaltaren förklarade vidare att han hoppades kunna betala allt stenhuggeriet fordrade, men bad företaget vänta. Stenhuggeriet skickade detta brev för kännedom till UD och påpekade i sitt följebrev att den judiskt ägda firman enligt dess kon- kurrenter inte alls varit konkursmässig, men då firman såg vad som kunde passera och som ju också passerade då det var judiska innehavare låg det givetvis i deras intresse att få så mycket som möjligt ut ur landet. Vår uppfattning är den att hade någon risk för judarna i detta avseende ej förelegat hade firmans ställning i säkerligen varit annorlunda, vilket vi härmed som information meddela. Sedan beskickningen i fått svar från de tyska myndigheterna och detta ingetts till UD i , lät UD meddela stenhuggeriet att man från tysk sida föreslog att företaget skulle sätta sig i direkt för- bindelse med förvaltaren för överenskommelse om betalning. UD pekade på myndighetens förklaring att förvaltaren uppenbarligen hade för avsikt att försöka uppfylla sina förbindelser, vilket enligt myndigheten bland annat framgick av att han redan hade inhämtat valutatillstånd för betalning.44 Ytterligare exempel på återverkningar av affärsförhållanden som in- letts med företag innan dessa ariseratsfinns i fyra rättsfall från 1941. Det första av dem handlade inte om varuhandel, utan om vem som hade rätt till vissa aktier som fanns deponerade i . Vid bedömningen av det målet utformades den princip som följdes också i de övriga tre fallen. Kommissionen återkommer till det vägledande fallet längre fram. Det första av de tre följande fallen gällde krav på grund av leveranser från en firma i . Företaget, som ägdes av en man med judiskt ursprung, sattes under statlig förvaltning. Innan så skedde hade varor sålts och levererats till . Förvaltaren krävde nu betalt för varorna. ogillade denna talan, med motiveringen att de tyska reglerna om tvångsförvaltning inte kunde inbegripa egendom som befann sig i redan före det att förvaltningen anordnades. Ställningstagandet gjordes, enligt , mot bakgrund av förvaltningens innebörd och ändamål samt i anslutning till vad som i allmänhet gäller vid internationella förhållanden i fråga om territoriell begränsning. Domstolens ställningstagande innebar alltså inget allmänt underkännande av förvaltarens rätt att företräda bolaget, men satte en 44 UD H 94 Ct, volym 2317. gräns för det. Egendom som redan före ariseringen hade kommit till kunde förvaltaren inte grunda något anspråk på. Även det andra varuhandelsfallet rörde en förvaltares krav på betalning för varor som redan före anordnandet av förvaltarskapet hade sålts och levererats till . Kravet avslogs med likalydande motiv- ering. Det sista fallet, slutligen, gällde inte krav från en förvaltare. Det av- såg i stället krav från de judiska ägarna till ett företag i som sedermera hade satts under förvaltning. Varor hade sålts och levererats till både före och efter det att förvaltare tillsatts. Ägarna, två judiska bröder som var bosatta i , begärde betalt för samtliga leveranser. fann att de var berättigade till betalning för de varupartier som hade levererats före ariseringen. Det påpekades särskilt i domen att betalning skulle ske i enlighet med clearingreglerna avseende svensk-tyska betalningar. 5.3.5Varubetalningar från kvittades på statlig nivå mot betalningar dit Med 1933 och införandet av Führerstaat 1934 centraliserades beslutsfattandet i och utrikeshandelspolitiken tog en ny inriktning. Dåvarande riksekonomiministern och ordföranden för Reichsbank, , upprättade en plan enligt vilken import kunde tillåtas endast om den betalades med export.46 Importen skulle styras av det ekonomiska behovet och länder som kunde köpa tillräckliga kvantiteter av tyska produkter skulle behandlas särskilt fördelaktigt.47 Till dem hörde . Det fanns alltså ett tyskt intresse av att handla med bl.a. . Även från svensk sida eftersträvades handelsutbyte med , inte minst för att säkra behovet av bränsle. De långtgående valuta- restriktioner som och andra nationer hade beslutat om till följd av den ekonomiska depressionen innebar hinder för enskilda exportörer från och andra länder, på så sätt att de fick svårare att få betalt för sina varor. 45Nytt Juridiskt Arkiv (NJA) 1941 s. 424. 46Hjalmar Schacht, Vidräkning med , 1949, s. 70 ff. (Originalets titel: Abrechnung mit ). 47Lemkin, s. 53. Genom valutareglerna gjordes motsvarande prioriteringar bland de tyska importörerna. Vid valutatilldelningen skulle nämligen särskild hänsyn tas till varans nytta för utvecklandet av exportindustrin och för skapandet av nya arbetsmöjligheter. Genom att i ett s.k. clearingavtal samordna betalningarna inom res- pektive land kunde man minimera den faktiska överföringen av valutor. För att ge regeringen48 mandat att ingå sådana clearingavtal utfärdade första clearinglag.49 Lagen reglerade hur svenska aktörer i utrikeshandeln skulle fullgöra sina betalningar till alternativt få betalt av näringsidkare i sådana länder som slöt clearingavtal med. Alla transaktioner skulle gå via ett särskilt konto i . Även om lagen aldrig fick direkt tillämpning infördes ett slags clearingförfarande med , vilket innebar att varubetalningar i båda riktningarna skedde via ett s.k. Sonderkonto för i tyska Reichsbank.50 En ny svensk clearinglag utfärdades och kom att gälla under hela krigstiden.51 När clearingavtal hade slutits med en annan nation kunde den , enligt denna lag, förordna att den som var betalningsskyldig mot någon i den andra nationen var skyldig att fullgöra denna skyldighet genom att betala in till ett särskilt anvisat clearingkonto. I den nya lagen fanns utvecklade regler om spärrförfarande. Dessa var tänkta att användas som påtryckningsmedel i förhållande till länder som man önskade få clearingavtal med. Reglerna innebar att belopp som egentligen var avsedda för betalning till fordringsägare från landet i fråga kunde spärras och användas för att ge betalt till svenska fordringsägare som på grund av valutarestriktioner i det aktuella landet inte kunde få betalning på vanligt sätt. Förut- sättningen var att regeringen särskilt förordnade om ett sådant för- farande. Med detta hade regler som gav möjlighet till s.k. tvångsclearing införts vid sidan av de regler om förfarandet vid avtalad clearing som gavs i samma lag. Det första egentliga svenska clearingavtalet med slöts och trädde i kraft samma år.52 Detta avtal, som kom att förändras , omfattade kommersiella betalningar. Som sådana räknades betalningar för varor och därmed förknippade kringkostnader som exempelvis tullar och frakter. Vidare kom vissa betalningar för tjänster att omfattas, nämligen entreprenad- 50Se – även för det följande – betänkande, som finns bilagt prop. Lagen kom sedan att ändras i olika avseenden vid åtskilliga tillfällen . 52Avtalet benämndes Betalningsöverenskommelse respektive ersattes avtalet av ett nytt som benämndes Avräkningsöverenskommelse respektive Verrechnungsabkommen. och montagekostnader, patentavgifter, licenser och liknande samt vissa transportkostnader.53 som avtalet ursprungligen slöts utfärdades med stöd av clearinglagen en kunglig kungörelse om hur betalningsskyldighet i förhållande till tyska fordringsägare skulle fullgöras. Systemet kom att fungera som följer. Svenska inbetalningar skedde till svenska banker. Medlen överfördes därifrån till särskilda tysk-svenska clearingkonto. aviserade den ny- bildade , som överförde en betalningsorder till den tyska clearingmyndigheten (die deutsche Verrechnungskasse). Denna i sin tur betalade ut beloppet till den tyska fordringsägaren. Betalningar i andra riktningen genomfördes på motsatt sätt. Redan här bör nämnas att det i anslutning till clearingavtalet för varu- och tjänsteutbytet också träffades viktiga avtal om finansiella betalningar från till , med anledning av de tyska lån som var placerade i . Kommissionen återkommer till detta i nästa avsnitt. När och de sudettyska områdena införlivades med Nazi- 1938 ändrades avtalen så att det svensk-tyska clearingför- farandet sträcktes ut till att omfatta även nämnda områden. Slutsatsen av det anförda är att de betalningar från Nazityskland som på legal väg nådde svenska varuexportörer bestod av svenska kronor som kom från den svenska . Dessa svenska kronor hade tidigare betalats in till konto i av svenska importörer. Betalningsmedlen kan sålunda inte härröra från förföljda judar i . 5.4De finansiella relationerna och betalningsbalansen 5.4.1Sverige fick svårt att få betalt för lånen till Tyskland54 hade den nazityska regimen reglerat de finansiella betalningarna från på ett sätt som starkt reducerade bl.a. de svenska fordringsägarnas möjligheter att få betalt. Alla regelbundna tyska betalningar av räntor, vinstutdelningar, amorteringar, hyror och liknande skulle enligt den nämnda regleringen gå via en särskild kassa 53Lemkin, s. 76 f. 54Se för det följande i detta och nästa avsnitt prop. 1950:197, s. 3 f. samt det därtill fogade betänkandet från , s. 6 f. (die Konversionskasse für deutsche Auslandsschulden). Utbetalning från kassan till svenska fordringsägare fordrade särskilt beslut från Reichsbank. fanns delar av stora tyska internationella lån, nämligen de s.k. Dawes-, Young- och Kreugerlånen, placerade i . förklarade den tyske riksekonomiministern att det tills vidare inte fanns valuta för att betala på de tre nämnda lånen. beslutade Reichsbank att betalningar av tyska utlandsskulder skulle skjutas upp. Det s.k. transfermoratoriet hade därmed kommit till stånd. 5.4.2Lånebetalningarna knöts därefter till varuclearingen Mot den beskrivna bakgrunden blev det nödvändigt för den att genom särskilda avtal försöka tillförsäkra de svenska ägarna till finansiella fordringar på åtminstone någon betalning. Så skedde också, efter hot om tvångsclearing från svensk sida, genom de s.k. rikslåne- och transferavtalen (Reichsanleiheabkommen och Transferabkommen). Dessa slöts som clearingavtalet, dvs. reglerade tyska statens betalningar av räntor på Dawes-, Young- och Kreugerlånen. avsåg betalningar av räntor och annan avkastning på andra svenska finansiella tillgångar i . Enligt rikslåne- och transferavtalen kunde betalningar ske med clearingmedel om clearingen avseende kommersiella fordringar visade överskott på tysk sida. Detta förutsatte i sin tur att den svenska importen från översteg exporten dit, vilket också var fallet så väl före som under kriget. Av det tyska överskottet skulle hälften ställas till den tyska clearingmyndighetens förfogande på Reichsbanks konto i . Den andra hälften av överskottet kunde användas för betalningar enligt rikslåne- och transferavtalen. Först skulle räntorna på rikslånen betalas. Endast om överskottet räckte till mer kunde betal- ningar ske enligt transferavtalet. Avtalet innebar vidare att det varje kalenderhalvår gjordes en av- sättning på det svensk-tyska clearingkontot motsvarande vad som behövdes för att täcka de upplupna räntorna och hälften av amorteringsbeloppen på de tyska rikslånen.55 55 Lemkin, s. 77 f. Dessa villkor innebar att clearingmedlen till en början inte räckte till några betalningar alls enligt transferavtalet, dvs. I sam- band med att clearing-, rikslåne- och transferavtalen ändrades gjordes en omprioritering, så att en fordran på vinst- medel som () hade enligt avtal med skulle betalas efter rikslåneräntorna men före övriga trans- ferskulder.56 5.4.3Betalningsbalansen visade ökande underskott för Kommissionen har tidigare visat att varuutbytet mellan och liksom innebar att svensk import översteg svensk export. Om de ekonomiska relationerna mellan och inte hade omfattat annat än varuutbytet hade således haft större fordringar på än tvärtom. Men var det inte så. I de ekonomiska relationerna mellan länderna ingick nämligen också att köpte omfattande transporttjänster av – bland annat lånades järnvägsvagnar57 – samt att hade skulder på grund av de s.k. rikslånen. De återkommande förhandlingarna om handelsavtal med kom att omfatta även de finansiella relationerna. Hela betalnings- balansen diskuterades Sammantaget uppkom en växande tysk skuld till Sverige.58 Frågan om hur detta underskott kunde och borde regleras fick stor uppmärk- samhet i samband med de förhandlingar som fördes , då handelsavtalet skulle utformas. Den lösning som slutligen valdes innebar att svenska exportörer gav krediter till tyska importörer. Dessa krediter garanterades av svenska staten. åtog sig Riks- banken att som en balanspost, när så behövdes, ta emot guld från Reichsbank och i utbyte ställa fri valuta till förfogande. De guld- transaktioner som genomfördes till följd av denna överenskommelse har 56Ytterligare ändringar av avtalen gjordes dels då det bestämdes att belopp som betalats in till die Konversionskasse i viss utsträckning kunde användas inom , samt då transferavtalet ersattes av det s.k. privatskuldavtalet (Privatschuldabkommen) enligt vilket svenska fordringsägare i stället för spärrad valuta kunde få av garanterade räntebärande skuldförbindelser (s.k. funding bonds) i svenska kronor. 57Sven-Olof , Undersökning av SJ:s centralarkiv efter judiska tillgångar (kommissionens dnr 29/98). 58Se avsnitt 2.4.3 ovan samt interimrapporten, s. 42 ff. kommission beskrivit i sin interimrapport. En sammanfattning återfinns i avsnitt 5.8.3. 5.5Planer på att överlåta judiskt ägda företag till I det arkivmaterial som genomsökts har kommissionen funnit att ariseringsförfarandet i åtminstone några fall aktualiserade överlåtelser av företag till svenska ägare, dock utan att någon överlåtelse kom till stånd. I det följande redovisas sådana exempel. De visar bland annat att redan hotet om en med lag framtvingad arisering kunde leda till att judiska företagare övervägde försäljningar till svenska näringsidkare. Även om kommissionen inte har funnit något exempel på det, kan det inte uteslutas att judiskt ägda företag i sådana sammanhang kom att överföras till svenska ägare. Det kan i så fall ha inneburit att ett judiskt ägarintresse räddades, men det kan naturligtvis också ha inneburit att en svensk företagare utnyttjade en judisk affärskollegas trångmål. 5.5.1Förslag om delägarskap i Warburgbanken59 var en mycket stor judiskt ägd bankfirma i . Den leddes före kriget av , som hade goda förbindelser med bl.a. riksekonomiministern och riksbankschefen . fördes preliminära diskus- sioner mellan och angående ett svenskt delägarskap i banken. Initiativet till diskussionerna togs, såvitt man kan bedöma av de handlingar som återfunnits i , av . Parterna träffades sedan på i . senare, , skrev till att det på vissa villkor fanns ett intresse för förslaget. Villkoren var tre. För det första måste tyska myndigheter se delägarskapet som önskvärt. För det andra måste delägarskapet kanaliseras genom något bolag, eftersom den svenska banklagen inte 59 Se för det följande , Rapport om genomgång av och j:rs brevväxling 1937-46 med företrädesvis tyskspråkiga korrespondenter, , Rapport om nazitidens återköp från av utländska, främst tyska, statsobligationer, och från utlandet till av svenska värdepapper, med exkurs (båda under kommissionens dnr 95/97) samt , : A Family Saga, 1995, särskilt s. 460-68. tillät att själv ägde en del av en utländsk bank. Slutligen ställdes villkoret att affären skulle finansieras med s.k. spärrmark, vilka endast fick användas inom . accepterade snart dessa villkor, men förklarade att saken tills vidare inte var aktuell. Vid en något senare kontakt förklarade han att man för ögonblicket ansåg det riktigast att inte väcka den björn som sov. När Schacht som riksekonomiminister efterträddes av fick klart besked om att han måste överlåta sin bank till arier. hade riksekonomiministeriet bestämt att banken skulle bibehållas intakt för att dess utlandskrediter och utlandsförbindelser skulle bevaras. letade därför på flera håll efter vänligt sinnade köpare till banken. blev det också på allvar aktuellt att skulle bli eller förmedla kommanditdelägare i Warburgbanken. Om den tilltänkta affären, som aldrig blev av, finns flera handlingar bevarade i . Sedan diskussionen tagits upp på nytt, sannolikt muntligen, skrev son till och tackade för att denne så beredvilligt och raskt gått in på förslaget. meddelade att Schweizerischer Bankverein numera hade bestämt sig för att delta med samma belopp som Wallenbergarna samt att vissa tyska myndigheter såg positivt på affären. Därefter följde ytterligare korrespondens angående betalningsformerna. skrev vid Reichsbank till och berättade att han nu talat med vederbörande beslutsfattare (massgeblichen Stellen), inklusive Schacht, vilken stod kvar som ordförande för , om de förda diskussionerna angående kommanditdelägarskap. Enligt Puhl skulle en sådan insats vara uppskattad. Han poängterade att man från tysk sida lade stor vikt vid att effektiva banker kunde drivas vidare och att de hade goda relationer till utlandet. uttryckte i ett svarsbrev till Puhl sin glädje över att man var införstådd med det eventuella kommanditdeltagandet. Mot meddelades att betalning inte skulle kunna ske på sätt som parterna önskade, eftersom det skulle strida mot riksekonomi- ministeriets praxis. stod det klart att de tyska myn- digheterna hade avslagit begäran härom. förekom från såväl som Enskilda Banks sida viss brevväxling med Oberfinanzpräsident rörande affärens genomförande. Därvid framfördes från att det svenska delägarskapet måste kanaliseras via ett bolag och att vid Investor kunde vara en lämplig representant för ett sådant. Tanken var nu att man från Enskilda Banks sida skulle avyttra aktier i det tyska bolaget för att finansiera delägarskapet. skrev till Warburgbanken och efterlyste besked om huruvida de tyska myndigheterna principiellt skulle godta en sådan lösning. Man ville inte riskera ett avslag. upplystes att er- forderliga I.G. fanns tillgängliga i . tog också kontakt med Reichswirtschaftsministerium i frågan och skrev till att syftet med den kontakten varit att utröna om de betänkligheter mot finansierings- förslaget som framkommit kvarstod. Enligt måste denna väsentliga punkt ut innan en motsvarande ansökan gjordes. lovade slutligen att höra av sig när sonderingen gett resultat. Kort därefter blev Warburgbanken ariserad på annat sätt. Ledningen övertogs av och . De ansågs vara ariska, men var också båda närstående till familjen . skrev till för att introducera bankens nye chef , som han kallade sin mångårige vän och medarbetare, som generalfullmäktig i firman. tillade att han knappast behövde tala om för hur starkt skulle välkomna om de mångåriga vänskapliga förbindelserna mellan och Warburgbanken kunde fortsätta med den nya firman och leda till ökade affärer. antecknade i sin arbets- dagbok ett besök av : Allt klappat och klart till den 7/9. Hade ännu ej bestämt, vad han skulle göra i ...Han visste icke, om hans pappa ville lämna , vilket han tyckte var dumt.60 återupptogs brevväxlingen mellan de båda bankerna. I ett personligt brev till vid frågar om man från den svenska bankens sida trots de förändrade förhållandena stod fast vid sin önskan att gå in som kommanditdelägare. Brinckman uttrycker dels att ett sådant bidrag givetvis skulle vara uppskattat dels att han naturligtvis inte vill föregripa ett avgörande från . svarar att man mot bakgrund av de förändrade förhållandena ansett sig böra avstå från affären. 60 rapport till kommissionen om dagboksanteckningar 1938-1943, . 5.5.2Erbjudande avseende järnverket i Witkowitz I Witkowitz (Vitkovice) i fanns ett stort järnverk, Witkowitzer Bergbau und Eisenhütten Gewerkschaft, som till största delen innehades av den judiska familjen . , som hämtade en del av sin malm från , var beläget i den del av som låg kvar under tjeckisk suveränitet efter landets styckning i . var förhållandena sådana att ägarna övervägde försäljning. Detta blev känt för , som var svensk minister i . skrev han därför till . Enligt brevet hade ägarfamiljen bland andra möjligheter tänkt sig att ett svenskt konsortium kunde vara intresserat, ehuruväl investering i Tscheckoslovakien icke är så lockande. Om inte ansåg saken vara av intresse behövde han, sades det vidare, inte göra något åt den. Annars föreslogs ett sammanträffande i London.61 gjorde en dagboks- anteckning från ett samtal i med R. Speich vid Schweizerischer Bankverein och M. Terestchenko vid Continentale de et Industrielles. Enligt anteckningen hade Witkowitz diskute- rats och då skissat en möjlig ägarfördelning med två andelar hos Bankverein i , en andel hos i , en i och en i . Av arbetsdagboken framgår vidare att ett nytt sammanträffande ägde rum . Förutom de ovan nämnda deltog då även den tjeckiske , som företrädde den stora och ansedda i . Preiss anser ingen politisk risk om tyskarna kommo med. Trodde att de ha . Har man av aktierna medför detta vissa rättigheter i ledning och revision som tjeckerna ej önska ge tyskarna.