sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Idéerna om en generell välfärd och en rimlig balans mellan samhällskrafterna lever dock vidare, om än i nya former. Eftersom verkligheten stän- digt förändras måste självfallet formerna för den ekonomiska poli- tiken och samhällsbygget också göra det, även om målen förblir någorlunda intakta. formulering om att det som var bra på 30- 40- eller 50-talet inte nödvändigtvis är framgångsrikt eller kan nog både anhängare av och motståndare till den svenska modellen instämma i. fick vi mer och mer av offentliga lösningar, och framåt har den allmänna inställningen blivit att privatisering och enskilda lösningar är bäst. Den våg av privatise- ring och utförsäljning av offentlig verksamhet som svept över värl- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? den från och med fortsätter. Här hemma har denna tendens blivit allt tydligare. Den borgerliga majoriteten i har sålt driften av T-banetrafik till ett fransk-engelskt bolag och man har privatiserat . Mer lär följa. Att borgerligt sinnade partier vill genomföra privatiseringar överensstämmer med deras politiska åskådning. Ägandet ska enligt dem i huvudsak ligga i privata händer, inte i offentliga. Mer anmärkningsvärt är då att socialdemokraterna i vissa frågor är inne på samma spår. Dock är man motståndare till ytterligare privatisering i sjukvården, vilket manifesterades i millenniets sista partiledardebatt i , där statsminister i en skarp replikväxling med partiledare ställde frågan om det borgerliga systemskiftet i är tänkt att stå som modell för hela landet. ska gunås in på börsen, och därmed förs också vinstin- tresset in i sjukvården. Det får aldrig bli så att den som behöver vård utsätts för en bedömning om hon är lönsam. Peningvärdet får inte bli viktigare än människovärdet. svarade att han ansåg att man i hade valt en alldeles utmärkt modell, och att man med detta arrangemang försäkrade sig om en hög kvalitet på vården. Privatisering, menade , är ett bra sätt att säkerställa initiativförmåga och kom- petens hos sjukhuspersonalen. försvarar en ordning som hänvisar vanliga människor till politiska lösningar, medan de välbeställda alltid kan välja att gå för- bi köer. Debatten har fortsatt bland annat i , där socialmi- nister och förre finansministern har representerat motsatta sidor. Socialministern är motståndare till privat vård, medan är förespråkare för ett ökat inslag av pri- vatisering. När det gäller andra delar av den offentliga sektorn än sjukvård är man i SAP:s ledning som sagt mer positiv till en övergång till SJ-chefen förbereder en partiell utförsäljning av , regeringen vill sälja sin ägarandel i Nordbanken, man vill privatisera stora delar av Postens verksamhet. Om detta kåserar journalisten och författaren i , under rubriken gör vi aldrig uppror i (): Att privatisera Postens service är omänskligt, illa genomtänkt och oerhört grymt mot en stor och växande del av befolkning. Vilka privatföretag kommer att satsa på glesbygden? Ändå måste denna service finnas där, på samma sätt som järnvägen måste gå till även avlägsna och mindre lönsamma avkrokar. (...) Det finns verk- samheter som helt enkelt inte går att privatisera fullständigt eller driva enbart med lönsamhetskrav: försvaret, polisen, , sjukvården, järnvägen och Posten. De måste finnas så länge det finns invånare i detta land. Det är svårt att se engångsförstärkning av den statliga budgeten (ett led i EMU-anpassningen) som huvudförklaringen till privati- seringarna. Troligare är kanske att den intensiva och mångåriga opinionsbildningen mot offentligt och för privat ägande har gjort intryck även i grupper som traditionellt försvarat den offentliga sektorns expansion. En följd som bör diskuteras är att man genom att privatisera offentlig verksamhet drar undan denna verksamhet en gång för alla från inflytande av den politiska demokratin. Efter en utförsäljning av delar av SJ eller ett sjukhus så kan denna verksamhet komma att säljas till intressenter i andra länder. Detta behöver inte vara ett problem, men det kan vara det. I vart fall minskar medborgarnas möjlighet att genom de folkvalda utöva ett demokratiskt inflytande över exempelvis prioriteringar i vården eller biljettpriser på tågen. Den påverkan som kvarstår är då att indirekt vara med och styra inriktningen genom lagstiftning eller subsidier. Men en sådan dis- kussion har inte förts i särskilt stor utsträckning; i vilken mån den offentliga sektorn ska subventionera privatägda skolor, sjukhus och järnvägslinjer. Ska exempelvis vården på ett sjukhus som , som siktar på att börsnoteras, subventioneras med skatte- medel? VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Kritik mot utförsäljningarna har kommit från oväntat håll, om än med annorlunda förtecken än ett allmänt försvar av den offent- liga sektorn, nämligen från ekonomiprofessorn på Handelshög- skolan , tidigare rådgivare till regeringen . har bland annat på varnat för följderna av skillnaden i skatt på utdelning från svenska aktiebolag för inhemska och ut- ländska aktieägare. Till undertecknad säger han: –Det är därför säljs ut. Jag funderar att skriva om det här ytterligare vid tillfälle, för det är det som missas i alla de här sam- manhangen och utredningarna. Man pratar om företagsklimatet och inkomstskatten, men det är ju inte det som är det grundläg- gande just , utan det är det här med företagen, att svenska kapi- talister diskrimineras. Och kan man ju inte säga till att ropa För kallt klimat! eller att det är en naturlig pro- cess. När svenska staten säljer ut sina tillgångar, så säljer man till utländska företag i första hand, för det finns inget motsvarande svenskt kapital. –Det är som en omvänd hand. Här har då socialdemokraterna so- cialiserat och byggt upp en statlig sektor, man har gjort det kon- sekvent , och så klubbar man bort det till högstbjudande utländska företag utan att fundera på den ideologiska dimensionen längre. Det enda man håller kvar är alltså en beskattning som gör det omöjligt för svenskar att matcha utländskt kapital, och en beskattning som gynnar LO, för LO le- vererar ju rösterna. sålde statens , nu ägs till av utlänningar, och det var en gång ett spjutspetsföretag i . Det är staten som har gjort det här. Och varför är det så att du inte har någon Metall-ordförande eller LO-ordförande eller någon socialdemokratisk riksdagsman som reagerar, utan bara passivt åser det här? Hade gjort något sådant så hade de vrålat, eller borde ha vrålat i högan sky, nu är det bara tystnad, och säger ingenting heller. I och för sig tror jag de borgerliga bara är tacksamma att det säljs ut, men det är ingen som tänker på de långsiktiga konsekvenserna. Jag frågar om tror att denna utförsäljning beror på att staten ska ha pengar till engångsförstärkning av budgeten. – Jo, men det är absurt, det är ju som att sälja ut matsilvret för att klara notan. Vilken strategi har då regeringen haft med detta, förutom att få in pengar till statskassan? – Nej, man har ingen strategi alls. Jo, strategin är att behålla mak- ten och hanka sig fram och kanske få en bättre idé till nästa val. Och tro på att man kan få fram tillräckligt många väljare för att hindra ett regeringsskifte. var ju mycket glad och lycklig efter valet trots att han gjorde en brakförlust, han var glad att han fick sitta kvar. uttalande om att den socialdemokratiska regeringen inte har någon strategi förutom den att behålla makten står självfallet för honom, men värt att notera är att socialdemokraternas ledande skikt i många frågor lämnat sin tidigare hållning utan att explicit ersätta den med någon ny. På partikongresserna sjunger man fort- farande Internationalen, som man i finans- och närings- departement planerar för fortsatt utförsäljning och marknadsan- passning. Diskrepansen mellan retorik och politik är slående, men detta speglar självfallet en kluvenhet och villrådighet i hela sam- hället, inte bara hos socialdemokraterna. E M U - f r å gans ideologiska undertoner förändrades samhället i långsammare takt, vi hade en rimlig överblick, vi visste i stora drag hur den ekonomiska politiken skulle läggas upp. vet vi bara att det mesta förändras i snabb takt, men målet för förändringen känner vi inte, ibland inte ens riktningen. drog politikerna upp riktlinjerna för utvecklingen, nu verkar utvecklingen dra upp riktlinjerna för politikerna, som uppmanas av medierna att visa handlingskraft och ta snabba be- slut. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Kanske är dock en till synes svag och obeslutsam regering att föredra framför en stark och handlingskraftig sådan som inte hun- nit analysera följderna av sina beslut. Frågan är vilka politiker som har kurage, kunskap och integritet nog att stå emot när stridbara ledarsidor och rappa reportrar kräver besked om ett snart ställningstagande till den monetära unionen eller andra svåröverskådliga frågor med konsekvenser för decennier framöver. Den socialdemokratiska regeringen har fått utstå hård kritik för att den vägrat ge besked om sin inställning till EMU, den eko- nomiska och monetära unionen. Exempelvis har framställt regeringen som handlingsförlamad och bakåt- strävande för att den inte tar bladet från munnen och proklame- rar att den stöder ett svenskt medlemskap. Om detta säger en av främsta auktoriteter på området, professor : – Det är få frågor där det är en sådan intensitet i argumentationen från näringslivets och de borgerligas sida, det har nästan lite ka- raktären av kampen mot löntagarfonderna. För det tas ibland till så väldigt hårda ord om regeringens flathet och oförmåga att be- stämma sig, och att det är ett tecken på svaghet och så vidare. Det finns naturligtvis någon grund för det; att det finns politiska överväganden som gör att man inte tar ställning när man kunde, men det är ju också så att det finns en genuin osäkerhet, som jag har mött hos väldigt många, som verkligen vill vända och vrida och diskutera och som inte riktigt vet vad de tycker. Det tycker jag att man ska ha respekt för. Men ibland tycker jag att näringslivssidan tar till en väldigt hård argumentation, och även från den borgerliga sidan. Eller ledarsidor typ . Att det är så urbota dumt att ha en annan uppfattning i EMU-frågan – och det stör mig. Jag har annars mest träffat på den typen av inställning från so- cialdemokratiskt håll och LO-håll därför att jag oftast har en upp- fattning vad man ska göra på en arbetsmarknad som går stick i stäv mot deras. Men det är helt klart att EMU-frågan väcker precis lika heta, känslomässiga reaktioner på den borgerliga sidan eller nä- ringslivssidan som det gör att diskutera a-kassa eller konflikträtt på den andra sidan. Kampen för EMU ligger väldigt nära den intensi- tet som man hade när det gällde kampen mot löntagarfonder. Att EMU-frågan har starka ideologiska och känslomässiga under- toner vittnar inte bara om. Vice riksbankschefen berättar: – Jag pratade en gång med en högt uppsatt person på finansmark- naden som har varit statssekreterare i den borgerliga regeringen. Jag sa: Hur fan kan ni stå ut med att finna er i den här byråkratin nere i EU? Ni som har kritiserat svensk byråkrati, hur kan ni hålla på på det sättet? Ja, då erkände han att dels har de propagerat så oerhört hårt för att få in i EU, så de är liksom bundna av detta, och sedan sa han: Men det ska du komma ihåg, att närings- livet har haft en enda synpunkt på EU-medlemskapet, och det är att vrida ur socialdemokratins järngrepp! Det var ovanligt brutalt och tydligt uttryckt, men det har ju länge varit min inställning att detta är den grundläggande faktorn och det har det alltid varit för dem. Argumenten för och emot EMU kläds ofta i tekniska termer och i formuleringar om vad som är bra för , och den som är för eller emot EMU har självfallet en uppfattning om på vilket sätt projektet kan gynna eller missgynna landet, men i bakgrunden finns rimligen också en uppfattning om huruvida projektet skulle gynna eller missgynna den egna ekonomin och karriären. Frågan rymmer självfallet också ideologiska och känslomässiga preferen- ser. Den ideologiska motsättningen mellan vänster och höger har inte helt spelat ut sin roll, men går bara delvis att applicera på EMU-frågan. Fram till har EMU främst varit det politiska och ekonomiska etablissemangets projekt, från till Metall. Men finns det en och annan vänstersinnad som vill se ett svenskt medlemskap. Debattören och eko- nomen menar att möjlighet att bedriva en självständig politik blir större innanför än utanför den monetära unionen, bland annat med motiveringen att den europeiska cent- ralbanken inte kan anpassa räntenivån efter den ekonomiska VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? politik som förs i ett litet land som , och att vi i hägnet av detta kan föra en mer expansiv politik. Deras ståndpunkt bygger dessutom på att svenska storföretag och banker i kraft av sin stor- lek kan manipulera kronans kurs i enlighet med sina egna syften, och att denna möjlighet elimineras om ansluter sig till den gemensamma valutan. verkar fler och fler ekonomer och debattörer till hö- ger på den politiska skalan – , , , och många andra – vilja hålla utanför EMU. Dels är man rädd för att vi avhänder oss möjlighe- ten att använda ränte- och växelkurspolitiken som en makroeko- nomisk stabilisator, dels fruktar man att den ekonomiska och mo- netära unionen ska utvecklas till ett konformistiskt, byråkratiskt, planekonomiskt projekt som snarare hämmar än gynnar fri kon- kurrens. kan man dock säga att det finns en viss skiljelinje mellan vänster och höger i frågan genom att de borgerliga partierna tagit klar ställning för EMU som partierna till vänster antingen avvaktar eller säger ett klart nej till ett svenskt medlem- skap. När det gäller de intervjuade ekonomerna så är en övervägande majoritet antingen definitivt emot EMU eller också klart skeptiska till projektet. Även de ekonomer som är för ett svenskt medlem- skap uttrycker i flera avseenden sin skepsis beträffande i vilken mån EMU verkligen gynnar ekonomi. SAF:s chefsekonom menar att EMU varit ett elitens projekt: – Fram till det här att vi nu ska ha en omröstning om EMU så tycker jag att detta projekt har burits rätt mycket av eliten, om man nu får kalla den så, alltså att de som arbetar med frågor kring finanspolitik – ekonomer, riksdagsmän och ledarskapet inom par- tierna – de har i mångt och mycket enats, eller funnit från den in- ternationella utvecklingen, att vi kan inte avvika, att vi måste gå den här vägen. chefsekonom tror, likt många av sina kolleger, att den monetära unionen skulle innebära fler nackdelar än fördelar för svensk ekonomi. Jag frågar honom hur han tolkar de olika grupperingarnas motiv för sin hållning i EMU- frågan. – Om man förenklar det lite så kan man säga att socialdemo- kraterna var emot därför att de räknade med att det kan bli svårt att föra en långtgående utjämningspolitik, och de borgerliga var för av precis samma skäl, och thats it. Näringslivets organisationer hade nog känslan av att de nog inte var så intresserade av fredsprojektet, och frihandel skulle man ju få ändå, det var alltid uppenbart för alla initierade. Vi hade ju redan före en tullunion med in- dustriprodukter och så där. Och i övrigt så var man inte så intres- serad. Själva näringslivet, det tunga, det är ju globalt och anglosax- iskt inriktat, det är ju dit hoppen går också. I likhet med menar att man på den borgerliga sidan har velat föra bort beslutsfattandet från det social- demokratiskt styrda . – Det ligger kvar även , en instinkt att det blir ett mera borger- ligt om man går med, men å andra sidan måste man göra en del avvägningar, det är liksom en grundton i det hela som är enkel och intressebetonad. , som ju är den enda stora utredningen i frågan, kom ju till slutsatsen att det ju kan ha sina politiska nackdelar att inte vara med, att man får mindre in- flytande, att man blir sidsteppad i andra frågor som är besläktade med ekonomisk-politiska diskussioner i och så där. Och det är ju då kan man säga någonting som inte riktigt stämmer med den andra linjen, som näringslivet driver, att det här med nationell suveränitet bara är båg, att vi inte har något inflytande kvar. Men det lilla inflytande vi får i EMU är egentligen lika marginellt. Så tillför en ytterligare faktor i diskussionen om EMU, den så kallade teknokratins önskan att få vara med i . – Jag tror att önskan att vi ska gå med i mycket handlar om teknokratins önskemål – och det är sådant jag tycker att ni borde titta på. började åsikten växa fram – bland alla dem som jobbar i näringslivets organisationer, och jordbrukets fö- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? reningsrörelse, och etablissemanget inom socialdemokratin – att om vi inte är med i EU som medlemmar, och de andra länderna blir det, då försvinner karriärer, och man är inte med mer än kanske som observatörer och sådant. Jag talar alltså om särintresset för teknokrater. Och det är oerhört starkt, det är min bestämda upp- fattning. Jag har haft några rejäla gräl med , som är en god vän till mig, hon tycker att det är fruktansvärt att ta upp detta argument. Då säger jag att vi ju har gett till för public choice-teorin. Även politiker var och är fort- farande mycket uppbragta över detta misstänkliggörande, att de skulle ha några andra incitament än de som vanligen nämns. – Än så länge så är teknokratin sakrosankt. Men jag tycker att det är rätt uppenbart att det är fundamentalt för systemet. För dem är ett Bysans, och att stå utanför detta är verkligen att hållas borta från köttgrytorna. Och det präglar alla, oavsett var man är. Vilka räknar då till denna teknokrati? – Alla som är anställda på SAF och och LO. Titta på den guldkant på tillvaron det redan har blivit för mängder av ämbetsmän med halvtråkiga jobb på och så där, nu åker man till och får med sig fri sprit hem (skrattar), och man träffar intressant folk – det blir ett helt annat lyft. Man är med. Det tror jag är den riktigt tunga faktorn nu i det här, och det gäller inte bara EMU. Det leder just till att allt bör upp på EU- nivå. Den här subsidiaritetsprincipen kan inte fungera därför att de som i praktiken avgör fördelningen har alltid anledning att föra be- sluten uppåt, och det tror jag är den starka kraften här. Att man ska vara med, och vara med i allt, och det ska vara mycket att vara med i. Det tror jag är en drivkraft som är påtaglig. – Så finns det ju en slags dold ideologisk ståndpunkt: att man bör vara med i för att det då blir svårt att hålla på med en massa socialistiska experiment hemma i , och det är en ryggmärgs- historia. Men det motivet minskar nog i betydelse . Sedan det här med att man - om man vill göra en statsvetenskaplig analys - ska vara med i rådslagen i , inte stå utanför utan ha det in- flytande man kan få, som är den mest legitima av de här stånd- punkterna, och så just teknokratins särintresse som driver åt det här hållet. Politiken efter avreglering och globalisering Vissa hävdar att tid som suverän nationalstat formellt tog slut , när vi blev medlemmar i . , menar man, är vi en del av , och vår nationella handlingsfrihet, när det gäl- ler den ekonomiska politiken, har genom ett antal lagar och åta- ganden begränsats. Är man emellertid någotsånär påläst i vår eko- nomiska historia så vet man att vår handlingsfrihet alltid har varit kringskuren. har aldrig kunnat föra en ekonomisk politik som går stick i stäv med omvärldens; vi har all- tid behövt betala en ökad import med en ökad export, vi har alltid behövt hålla våra löneökningar i någorlunda takt med omvärldens, alltid behövt hålla jämna steg när det gäller produktivitetsökning i industrin, det är inga nya fenomen. Ofta beskylls den så kallade marknaden för att sätta press på det politiska systemet och begrän- sa vår handlingsfrihet, ofta hänvisas till att marknadskrafterna nu med fria kapitalrörelser omöjliggör en självständig ekonomisk politik, till exempel en stimulanspolitik för att bekämpa arbets- löshet. Detta kan vara korrekt i vissa avseenden, är emellertid in- korrekt ur andra. Att en ökad rörlighet för finansiellt kapital efter avregleringen av valutamarknaden kan innebära svårigheter för ett enskilt land blev tydligt i samband med det så kallade kronförsvaret . Inget land i världen har en valutareserv stor nog att stå emot marknadens bedömning av en valutas värde. Man kan vända på det och fråga sig varför ett lands regering och riksbank överhuvudtaget ska ha ambitionen att fixera priset på lan- dets valuta. Efter frisläppandet av kronkursen i är allt fler ekonomer överens om att en flytande växelkurs är en fungerande växelkursregim. Utbud och efterfrågan på kronor bestämmer fortlöpande valutakursen, och i detta utbud och denna efterfrågan inbegrips inte bara all handel med varor och tjänster som sker över gränserna utan alla finansiella transaktioner. Att det skulle vara möjligt för politiker eller tjänstemän på att VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? fastställa en kronkurs som sedan ska stå sig , trots denna oerhörda mängd av dagliga valutatransaktioner, är en orea- listisk hållning. Något sådant var möjligt i en reglerad värld där transaktioner över gränserna måste föregås av en vördsam anhållan hos om att få föra ut valuta ur landet. är en sådan regim inte möjlig, och var det egentligen inte heller 1992, vilket våra ledande ekonomer och politiker borde ha förstått om de hade insett vidden av det egna beslutet att avreglera valutan . Att använda valutareserven till dyra stödköp av kronor i ett läge där valutaströmmarna i världen är frisläppta – som skedde – vittnar egentligen om en dålig inblick i ekonomiska lagar som den om utbud och efterfrågan. Ska man leta ursäkter kan man möjligen säga att vi hade levt i ett reglerat system så länge att vi hade blivit blinda för kraften i en först uppdämd, sedan frisläppt marknad. Detta gäller såväl effekterna av kreditavregleringen 1985 som av valutaavregleringen . Det finns de som pläderar för en återgång till tidigare reglering- ar som valutaregleringen. Detta är förmodligen orealistiskt, och skulle nog svårligen befrämja ett fortsatt nationellt välfärdsbyg- gande, trots att detta har använts som argument för ett återinfö- rande. Om ett enstaka land startar ett slags korståg mot ett globalt rådande system leder detta med stor sannolikhet till isolering och utanförskap. Sådant finns det historiska exempel på hur det kan sluta. Vill man bromsa hastigheten och det spekulativa elementet i den globala finansmarknaden kan man exempelvis arbeta för infö- randet av en internationellt harmoniserad skatt på finansiella trans- aktioner, typ den Tobin-tax (efter ekonomipristagaren ) på någon procent som länge diskuterats. Fördelen med en avreglerad kreditmarknad är exempelvis att den kan erbjuda ett globalt utbud av finansiellt kapital, och ett stort utbud av kapital bör gagna låga realräntor och en ökning av produktiva investeringar. Ett enskilt land behöver till exempel inte längre ha ett sparandeöverskott i form av en positiv bytesbalans för att få tillgång till internationella krediter. De restriktioner på den ekonomiska politiken som det reglerade Bretton Woods-systemet innebar – exempelvis svårigheten att finansiera stora underskott i bytesbalansen – har tonats ned genom frisläppandet av kronkurs och valutarörelser. Att sedan riksdag lagstiftat bort möjligheten att komp- lettera marknadsupplåningen med upplåning i (Riks- banken köper nyemitterade obligationer för nytryckta sedlar) ska inte förebrås den så kallade marknaden. beslut är för- visso . Detta har väl sin orsak i att politikerna vill gå vidare i en euro- peisk integration och gå vidare i en marknadsanpassning av ekonomin. Det är dock en missuppfattning att en ökning av penningmängden (i detta fall den monetära basen) i varje läge leder till inflation. I en situation med outnyttjad kapacitet behöver detta inte alls bli följden. En som försökt skapa diskussion kring dessa saker är riksdags- kvinnan (). Hon skrev en motion med inne- börden att staten borde få fortsätta ta upp lån i .