sou · GNB333 · 2000-01-01 00:00:00 — För samtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i innehavarens hushåll betalas en enda TV-avgift. En enda avgift betalas också för samtliga TV-mottagare som 1.finns på samma butiks- eller demonstrationsställe för mottagare, eller 2.finns inom samma sjukhus, VlUVNLOGD ERHQGHIRUP, vårdan- stalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är av- sedda att användas av dem som får vård. %RHQGH L VlUVNLOG ERHQGHIRUP EHWDODU 79 DYJLIW I|U GH PRWWDJDUH VRP GHQQH VMlOY LQQHKDU 38 )|UIDWWQLQJVI|UVODJ Förordning om ändring i socialtjänstförordningen (1981:750) Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstförordningen (1981:750) att det i förordningen skall införas nya bestämmelser 46 och 47 §§ av följande lydelse. $YJLIW I|U KHPWMlQVW RFK YnUG RPVRUJ HOOHU VHUYLFH L VlUVNLOGD ERHQGHIRUPHU När förbehållsbelopp eller avgift som avser hemtjänst samt vård, omsorg och service i särskilda boendeformer bestäms enligt 35 § socialtjänstlagen är det den enskildes inkomster efter skatt som skall ligga till grund för beräkningen. Uppgifter om inkomster och kostnader skall vara aktuella. Kommunalskattelagens bestämmelser om vad som är skattepliktiga inkomster av tjänst och näringsverksamhet skall till- lämpas. Härutöver får inkomster som beskattats i annat land medräk- nas. Kommunen har rätt att bortse från inkomster om dessa är av ringa betydelse. Beträffande vilka skattepliktiga kapitalinkomster som skall medräk- nas skall lagen om statlig inkomstskatt tillämpas. Uppgift om kapital- inkomst får inte vara äldre än kontrolluppgift om kaptalinkomst av- seende året före avgiftsåret. I övrigt får förmögenhet inte påverka fast- ställande av avgift. Kommunen får bortse från förmögenhetsskatt. Fastighetsskatt skall räknas som bostadskostnad. Om den make, som har hemtjänst eller bor i särskilt boende, har den högsta inkomsten, skall den makens inkomst anses utgöra hälften av makarnas sammanlagda inkomst. Har den som beviljats insatsen den lägsta inkomsten skall den inkomsten ligga till grund för beräkning av förbehållsbeloppet. Inkomst för minderåriga barn skall inte medräknas. Kommunen skall, om inget annat följer av andra stycket, bestämma nivå för förbehållsbeloppet så att den enskilde lägst förbehålls för ensamstående av prisbasbeloppet, för makar eller samman- boende vardera av prisbasbeloppet. Ingår kost i avgiften skall förbehållsbeloppet vara lägst av prisbasbeloppet för ensamboende och av prisbasbeloppet för makar eller sam- manboende med gemensamt boende. För funktionshindrad under 65 år )|UIDWWQLQJVI|UVODJ 39 skall förbehållsbeloppet utgöra för ensamstående lägst av prisbasbeloppet och för makar eller sammanboende lägst av prisbasbeloppet. Om avvikelser från vad som normalt avses ingå i hemtjänst eller i särskilda boendeformer föranleder merkostnader för den enskilde skall beloppsnivåerna höjas. Förbehållsbeloppet skall även anpassas efter merkostnader för kommunalt debiterad avgift för mat. Ingår i den kommunala servicen avgiftsfri insats som annars skulle ha bekostats inom ramen för förbehållsbeloppet får nivån för förbe- hållsbelopp sänkas i motsvarande mån. Vid prövning av jämkning enligt 37 § socialtjänstlagen (1980:620) får bortses från vad som i 46 § andra stycket sägs om förmögenhet. Utredningen har haft två huvudarbetsuppgifter – att analysera begrep- pet särskilda boendeformer och dess tillämpning i olika lagstiftningar och att kartlägga avgifterna inom äldre- och handikappomsorgen. Utre- daren skall föreslå förändringar bl.a. i syfte att få mer enhetliga regler i olika författningar vad gäller särskilda boendeformer. I uppdraget ingår att lägga förslag beträffande avgifter för äldre- och handikappomsorgen i den mån kartläggningen visar på att det finns behov av detta, samt att därvid bedöma förslagen utifrån kommunalekonomiska konsekvenser. I utredningsdirektiven redovisas följande problem: 2NODUKHWHU L ERHQGHEHJUHSSHW revisorer har i rapport /94:3 pekat på att oklarheter i klassificeringen av äldrebostäder fått betydelse när det gäller t.ex. bestämmelser om räddningstjänst, hyreslagstiftning, bestämmelser i plan- och bygglag, bostadsfinansiering m.m. Liknande synpunkter framkommer i en rapport från 1996. I vissa lagar och föreskrifter skiljs mellan bostäder och vårdanläggningar, vilket skapar osäkerhet om vart särskilda boendeformer skall hänföras. %RVWDGVVW|G L VlUVNLOGD ERHQGHIRUPHU Bostadsstöd för pensionärer () kan inte erhållas av personer boende i flerbäddsrum. Socialför- säkringsutskottet har anfört att regeringen bör överväga vilka krav som skall ställas för att ett boende i särskilda boendeformer skall anses vara sådant eget boende som berättigar till BTP. Framförallt ifrågasatte ut- skottet rätten till bostadsstöd för personer som delar rum med främ- mande person i ett tvåbäddsrum. %ULVWHU L KDQGOlJJQLQJ DY DYJLIWHU RFK UlWWVVlNHUKHW Den enskilde är enligt kartläggningar gjort utlämnad till otydliga eller i vissa kommuner obefintliga regler för t.ex. jämkning. den enskilde själv ta initiativ till jämkning. .YDUERHQGH PDND PDNH Den statliga pensionärskommittén har vid ett flertal tillfällen påtalat den svåra situation som upp- står för makar eller sammanboende när den ena parten flyttar till en 6WRUD DYJLIWVVNLOOQDGHU har redovisat stora skillnader i avgiftsnivåer. I en delrapport från HSU 2000 (Behov och resurser i vården, en analys, SOU 1996:163) gör kommittén om hälso- och sjukvårdens finansiering och organisation bedömningen att regeringen bör ta initiativ till en översyn av avgiftssystemet inom äldreomsorgen. Enligt direktiven skall utredarens utgångspunkt vara att alla män- niskor skall ges möjlighet att bo i en egen bostad även vid omfattande behov av vård och omsorg. I särskilda boendeformer skall omfattande behov av vård och omsorg, för , kunna tillgodo- ses. Utredningens uppdrag kan kortfattat anges som ·analysera boendebegreppets innebörd i olika författningar och vilka konsekvenser olika benämningar och klassificeringar kan få. ·Överväga vilka krav som bör ställas för att boende i särskilda boen- deformer skall berättiga till bostadstillägg. ·Undersöka om den nuvarande avgränsningen enligt hyreslagen är lämplig när det är fråga om särskilt boende. ·Analysera frågan om möjlighet att överklaga ett enskilt avgiftsbeslut eller avslag på begäran om jämkning. ·Kartlägga avgiftskonstruktioner som tillsammans med bidrag och skatter ger upphov till marginaleffekter. ·Analysera den rättsliga situationen för makar eller sammanboende när den ena parten erhåller dagvård, korttidsboende eller permanent flyttar till särskild boendeform. ·Kartlägga förbehållsbeloppets nivå, i vilken mån kommunerna jäm- ställer denna nivå med nivån för "försörjningsstöd", i vilken ut- sträckning äldre hänvisas till att söka socialbidrag och i vilken mån äldre avstår från insatsen av kostnadsskäl. ·Kartlägga kommunernas tillämpning av självkostnadsbegreppet och i detta sammanhang redovisa avgiftstäckningsgraden för olika kom- muner. Eventuella förslag från utredaren skall bedömas utifrån kommunal- ekonomiska konsekvenser. Direktiven återges i sin helhet i bilaga 1. Utredningen har tagit del av utredningar och forskning inom områ- det, enligt de referenser som anges där resultat redovisas. Utredningen har härvid själv kunnat bearbeta de data som Stiftelsen tagit fram på uppdrag av i samband med uppföljning av avgifter för äldre- och handikappom- sorg. Vidare har SCB på utredningens uppdrag gjort vissa specialbear- betningar av uppgifter i SCBs så kallade Hinkstudie. Utredningen har härutöver erhållit information och material från bl.a. , och Radiotjänst i , samt från vissa intresseorgani- Utredningen har under arbetets gång haft samråd med av vissa frågor rörande socialtjänstlagen och uppgifter (), av systemet för inkomstprövning av bostadstillägg till pensionärer m.m. () och med . Begreppet "särskilda boendeformer" kan i vissa sammanhang utgöra samlingsbegrepp för särskilt boende för äldre och bostad med sär- skild service för funktionshindrade, i andra avse enbart bostäder för äldre. I syfte att renodla "särskilda boendeformer" så att detta endast används som samlingsterm för bostad med särskild service för funktionshindrade, särskilt boende för äldre samt korttidsboende föreslås att begreppet "särskilda boendeformer" i 20 § SoL ändras till "äldreboende". Vidare föreslås ett tydliggörande av att med "äldreboende" skall avses bostäder för permanent boende för äldre vars behov av vård eller omsorg, service samt trygghet inte kan tillgodoses i ordinärt boende. I lagtexten preciseras detta genom att formuleringen "sär- skilda boendeformer för service och omvårdnad" ändras till "äldre- boende för vård, omsorg och service" En gemensam nämnare för alla särskilda boendeformer är att den enskilde skall kunna få erfor- derlig vård enligt hälso- och sjukvårdslagen och omsorg och service enligt socialtjänstlagen. Den enskilde skall kunna bo kvar i samma särskilda boende och inte behöva flytta mellan olika boenden om behovet av vård och omsorg ökar. I lagtexten klargörs att det skall finnas olika former av boende för olika behov. Laxtexten ändras också så att det framgår att kommu- nen kan tillgodose äldres behov av äldreboende på annat sätt än ge- nom att själv inrätta boendet. Detta innebär inte någon ändring av kommunens skyldighet att så långt som möjligt erbjuda äldreboende och korttidsboende inom kommunen. Behovet av bostäder för äldre som vill bo med tillgång till viss service tillgodoses i olika former på den vanliga bostadsmarknaden. I 20 § första stycket SoL markeras kommunens ansvar att verka för att det skall finnas lämpliga och tillgängliga bostäder för äldre som inte är i behov av äldreboende men som ändå behöver bostäder med god tillgänglighet. Det kortvariga boendet skiljs ut från äldreboende och regleras som korttidsboende i 20 § SoL. Förändringen påverkar inte kommu- nens ansvar för hälso- och sjukvård, inte heller den enskildes rätt att genom förvaltningsbesvär överklaga beslut om korttidsboende. 2.1Begreppen särskilt boende och bostad med särskild service I förarbetena till lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade (LSS) anges bl.a. att huvudformerna av bostad med sär- skild service skall vara servicebostad och gruppbostad. Servicebosta- den som kan vara förlagd i ett vanligt bostadshus eller tillsammans med flera i ett definieras i förarbetena vara sådan bostad som har tillgång till gemensam service. Gruppbostad definieras vara ett litet an- tal bostäder som är grupperade i villor, radhus eller flerfamiljshus kring gemensamma utrymmen och där service och vård kan ges alla tider . Vidare skall det finnas fast personal som i huvudsak kan täcka de boendes hela stödbehov. Det skall inte ha någon betydelse för ut- formningen av bostad med särskild service om det regleras i LSS eller socialtjänstlagen (1980:620, SoL). Motsvarande beskrivning beträffande äldreboende finns inte i förar- betena. Tvärtom var det i samband med Ädelreformen lagstiftarens ut- talade vilja att ha ett begrepp som tillät kommunerna flexibla lösningar. Samlingsbegreppet särskilt boende för äldre omfattar vad som traditio- nellt benämnts sjukhem, ålderdomshem, och gruppboende. Genom att använda ett begrepp för sådana särskilda boendeformer markerade det föredragande statsrådet att kommunerna har stor frihet i fråga om hur äldres behov av sådant boende, service och vård skall till- godoses. Gemensamt för särskilda boendeformer är dock att den boende skall ha tillgång till personal dygnet runt. Till särskilda boendeformer är knutna en rad rättsliga konsekvenser. Av socialtjänstlagen följer att särskilt boende är en biståndbedömd insats, att avgiften bestäms enligt 35 § SoL och att kommunen ansvarar för den kvalitet som beskrivs i lagen. Enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) har kommunen hälso- och sjukvårdsansvaret upp till läkarnivå i särskilda boendeformer, medan om inget annat avtalas har detta ansvar i ordinärt boende. Avgränsningen har även be- tydelse för en rad frågor som regleras i annan lagstiftning såsom TV- avgift, föreskrifter om brandskydd samt fastighetsskatt. För privata vårdgivare sker en form av klassificering eller uppdel- ning av vad som skall anses vara särskild boendeform genom länssty- relsens tillståndsgivning jämlikt 69 § SoL, medan det är kommunernas ansvar att identifiera och bestämma vilka kommunala boenden som skall anses vara boende med särskild service och särskilt boende. För kommunerna kan det ibland finnas svårigheter att dra gräns mellan vad som är särskild boendeform, ordinärt boende eller hem för vård och boende. Enligt 23 § socialtjänstlagen ansvarar det finns hem för vård eller boende för enskilda och familjer som behöver vårdas och bo utanför det egna hemmet. Hem för vård och boende är inte avsett för mer långvariga behov men det finns en tendens till allt längre placeringar under former som kan vara snarlika ordinärt eller särskilt boende. Kommunens svårigheter att klassificera ett boende är tydligast eller vanligast när det gäller boende för människor med psy- kosociala problem. För dessa människor finns olika former av boende som social insats. Dessa former sträcker sig från bostadshotell och kollektivboenden till gruppbostäder och sjukhem. Mestadels fungerar uppdelning mellan särskilda boendeformer och ordinärt boende utan problem. Där det råder tveksamhet är det respektive kommun som har att bestämma vilken typ av boende som kommunen har behov av och inrätta de egna boendena därefter Det har tagit innan begreppet särskilda boendeformer vunnit förankring. Utvecklingen har dock på flera sätt svarat mot lagstiftarens intentioner – boendeformerna har blivit mer flexibla, och kommunerna kan i ökande grad möjliggöra för äldre att bo kvar på servicehuset även om vårdbehovet är omfattande vid livets slut. redovisar i en studie ett försök att klassificera boen- det med ledning av boendeformernas egna uppgifter. I studien används ett register från Hälso- och sjukvårdsinformation (HSI) som bedöms täcka av samtliga särskilda boenden. 1 , Äldreuppdraget 98:11, Ädelparadoxen, sid 13 9DG GH ROLND ERHQGHQD VMlOY NDOODU VLJ Övriga benämningar *) *) vårboende, demensboende, vårdhem, pensionärshem, korttidsboende Källa: Äldreuppdraget 98:11, Ädelparadoxen, med ledning av HSI:s register Det kan noteras att själva betecknar sig med begrep- pet särskilt boende. Vad som döljer sig bakom de olika benämningarna kan skifta väsentligt. Även ett så förhållandevis entydigt begrepp som gruppboende kan se mycket olika ut vid en närmare granskning. Detta framgår t.ex. av en nationell studie Stiftelsen Äldre- centrum genomförde , där kommunerna redovisade mycket skiftande boenden som gruppbostad.2 kan konstateras att begrepp som , ålderdoms- hem, vårdboende och sjukhem används och har viss relevans. Denna indelning kan ibland skapa problem genom att en person anses bo eller vårdas på "fel vårdnivå" Till exempel kan kommunen eller en vårdgi- vare anse att en person är för dålig för att bo kvar på och att han därför borde flytta till sjukhem. Sjukhemmets historia går tillbaka till långvården. Begreppet sjuk- hem är välkänt och betydligt mer inarbetat än särskilt boende. De olika boendena som gruppboende, ålderdomshem, sjukhem, vårdboende fly- ter dock i praktiken alltmer in i varandra. Servicehusen har fått en väsentligt ändrad inriktning. kunde servicehuset vara ett alternativ för äldre som hade svårt att klara sig i det egna boendet men som inte hade några omvårdnadsbehov. I bland kunde inflyttning i helt enkelt ske som ett led i plane- ring för sin ålderdom. har servicehusen alltmer fått samma roll som ålderdomshemmet traditionellt haft. Många b yggs om 2 , Ädelutvärderingen 95:2 för att bättre passa för personer med stort omvårdnadsbehov eller de- mens. Detta innebär att de olika traditionella formerna av särskilda boen- deformer fått en mer enhetlig inriktning och det har blivit tydligt att dessa är ett boende för människor med stort omvårdnadsbehov som inte kan tillgodoses i det egna hemmet, vilket i stort överensstämmer med nuvarande kriterier i lagen. Denna utveckling är en av utgångspunk- terna för att definiera särskilt boende i förhållande till ordinärt. Övriga utgångspunkter är de krav och ansvar för kommunen som är knutet till särskilda boendeformer. 2.1.2Äldreboende i tidigare lagstiftning var ålderdomshemmet den huvudsakliga formen för omvårdnad och vård av äldre. Kommunernas skyldighet att inrätta hem för åldringar och andra vårdbehövande fanns med fat- tigvårdslag och fördes vidare till socialhjälpslagen som antogs 1955. Enligt politiska riktlinjer för åldringsvården skulle ålder- domshemmen byggas ut kraftigt. Ungefär var tionde ålderspensionär beräknades behöva plats. (SOU 1946:52) som utrett frågan föreslog en kraftig utbyggnad av ålderdomshemmen. Med bl.a. en debattskrift av startade bara en omfattande debatt. Där lanserades parollen "hemvård i stället för vårdhem". Alternativ till ålderdomshemmet började växa fram. En faktor som bidrog till detta var folkpensionsreformen som beslutades och trädde i kraft . De äldre behövde inte längre flytta till ålderdomshem endast på grund av fattigdom. Ett alternativ som växte fram var särskilda pensionärsbostäder som byggdes i syfte att förbättra äldres boendesituati on. hade 1939 beslutat om särskilda statsbidrag för att bygga pensionärshem. Den utveckling som kom att få störst betydelse var hjälp i hemmet. Röda Korset startade det första försöket med hemsamaritverk- samhet. kom med det första direktivet för utformningen av hemhjälp för gamla. tillsattes en utredning med uppdrag att "söka lösa åldringsvårdens problem även på andra vä- gar än anstaltsvård, bl.a. genom att vidta åtgärder för att göra det möj- ligt för åldringarna att kvarstanna i sina hem". Åldringsvårdsutred- ningen föreslog att "Åtgärderna inom åldringsvården måste i första hand och i största möjliga utsträckning inriktas på att med alla medel förhjälpa de gamla att utan alltför stora personliga påfrestningar få leva 50 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU SOU 1999:33 ett oberoende liv i sina egna hem." 3 Regeringen följde utredningens förslag, som stadfästes av 1957. Detta kan betecknas som ett genombrott för hemmaboendeideologin. Genom en lagändring fick landstingen ansvaret för de kro- niskt sjuka. Ålderdomshemmen avlastades därmed den blandning av boende som utgjort ett av problemen. Ålderdomshemmen hade inte bara varit förbehållna äldre. In var det inte ovanligt att andra grupper med omsorgs- och tillsynsbehov "inhystes" på ålder- domshemmet. Utvecklingen mellan 1950 och 1980-talet innebar en utbyggnad så- väl av hemhjälpen som det institutionella boendet. (SOU 1977:40) redovisade att antalet platser i ålderdomshem ökat –1975 med 20 000 platser till 60 000. I utredningen konstaterades att nästan alla har enkelrum, att standarden ökat men att den inte var tillfredsställande. fattade beslut att det behövdes alternativa boen- deformer för äldre. Statsbidraget till b yggande av ålderdomshem upp- hörde 1965. får kommunerna bidrag till hemhjälpen av nettokostnaderna, av bruttokostna- derna. skedde en relativt snabb utveckling och utbyggnad av olika former av servicebostäder, där den enskilde hyr en modern och funktionell bostad. Behovet av service och omsorg tillgodosågs vanli- gen genom den kommunala hemhjälpen. Härigenom kunde kommu- nerna, till skillnad mot vad som gällde för ålderdomshemmen, få stats- bidrag till personalen. Utvecklingen var snabbast i de större städerna. Benämningarna var olika, som , pensionärshotell och bo- stadshotell. De boende hade oftast tillgång till hobbylokaler, matsal/restaurang och läsrum/bibliotek i huset. 3SOU 1956:1, sid 185 4Per : Hemmaboendeideologins genombrott, åldringsvård och socialpolitik 1945–1965. Meddelanden från , 1990:4 $QGHO SODWVHU nU RFK lOGUH L nOGHU GRPVKHP OnQJYnUG VMXNKHP RFK VHUYLFHKXV ± antal per 1 000 Källa: , Vardagens organisering, studies in social wel- fare IX, 1995 bedömning var att det inom överskådlig tid fanns behov av en boendeform som motsvarar ålderdomshemmen. Det fanns annars risk, menade utredningen, att vissa grupper av pensionärer inte skulle få den service som motsvarar deras behov. menade att de äldre i ålderdomshemmet framförallt fick sitt tr ygghets- behov tillgodosett genom den omfattande service och omvårdnad som ges där. Servicehusen däremot tillgodosåg en högre grad av självstän- dighet utan att åsidosätta tryggheten. föreslog att de dåvarande ålderdomshemmen skulle ingå i begreppet . Finansieringen av byggande och drift borde bli lika för de två boendeformerna. I propositionen om socialtjänstlagen (prop 1979/80:1) anslöt sig fö- redragande statsråd till förslaget att använda ordet som ett gemensamt begrepp för olika former av boende med gemensam service, inkl ålderdomshemmen, vars syfte var att tillgodose omfattande behov av service och vård. Byggande av föreslogs k unna finansieras med statliga lån. Vad gäller statsbidrag till personalen lades dock inga förslag om att ålderdomshemmen skulle omfattas av samma statsbidrag som för social hemhjälp. Statsrådet pekade också på möjligheterna att bygga kollektivhus för att pröva olika alternativa boendeformer. Vad gäller sjukhemmen föreslog socialutredningen att det skilda huvudmannaskapet för långtidssjukvård resp äldreomsorg borde bibe- hållas. Olika former av samarbete borde däremot byggas ut. Sjukvårds- huvudmannen borde svara för institutionell vård och andra insatser när det finns ett medicinskt vårdbehov. Detta kan enligt utredningen antas föreligga när ett vårdbehov mer varaktigt kräver insatser dygnet runt. uttalade att kommunerna och landstingen inte borde bygga upp tämligen likartade vårdresurser. pekade vidare på behovet av att landstingen ut- vecklade lugna och hemlika miljöer i mindre institutioner för den väx- ande gruppen senildementa. Föredragande statsråd anförde (prop 1979/80:1 sid 293f) att det fanns skäl att fortsatt följa boendestandarden på sjukhemmen, som inte fått den hemliknande miljö som beslutat program. Vidare anslöt sig statsrådet till socialutredningens förslag att lands- tingen skall ha huvudansvaret för vården av senildementa. I propositionen föreslogs följande lagformulering (§ 19 SoL): skall verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt och att ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. För äldre människor med behov av särskilt stöd skall kommunen inrätta bostäder med gemensam service (). beslutade enligt förslaget. anförde bl.a. föl- jande: Utskottet förutsätter, i likhet med vad som anförts i propositionen, att en vårdform som de nuvarande ålderdomshemmen utgör skall finnas kvar inom överskådlig tid, även om strävan bör vara att suc- cessivt övergå från den helinackordering som erbjuds vid ålder- domshemmen till en mer individuellt anpassad service.5 skedde – i takt med att antalet äldre med stora vård- behov ökade – en omorientering i synen på det institutionella boendet. Ett tecken på den nya synen var att ålderdomshemmen gavs samma villkor vad gäller statsbidrag för personal som . Ett annat var att synen på huvudmannaskapet för sjukhemmen förändrades. I regeringens proposition Äldreomsorgen inför 90-talet (prop 1987/88:176) redovisas vissa problem med det utbud som då fanns av bostäder för äldre. De som bodde på ålderdomshem hade enligt propo- 5 1979/80 SoU:44 sitionen ett större vårdbehov än vad ålderdomshemmen var tänkta för. Avsikten med utbyggnaden av servicebostäder under 1970- och 80-ta- len var att "bereda en god boendestandard för äldre som inte hade så stora behov av service och vård" 6. Både ålderdomshem och servicebo- städer bedömdes ha fått en större vårdtyngd än vad de varit avsedda för. I propositionen föreslås att servicebostäder, ålderdomshem och gruppboende skall vara utformade så att den enskilde får service och vård efter behov och att vården utformas så att den boende kan få bo kvar till livets slut.