sou · GNB376 · 2000-01-01 00:00:00 — Ur demokratisk synpunkt kan detta vara en tillgång, men organisatio- nerna kan också utnyttja sin frihet så att det skadar demokratin. Det ser ut som ett genuint avvägningsproblem, men som regel finns i praktiken inget val. Undantaget är de sammanslutningar som uppenbart kränker vissa människor och de som direkt hotar demo- kratins fortbestånd. Här måste man hitta den gräns där människo- värdet eller demokratins självförsvar gör det nödvändigt att ingripa. För övrigt är det frihet som bör råda. En demokratisk stat kan inte resa anspråk på full kontroll över sitt eget inre liv. Om vi inte nöjer oss med att resonera legalistiskt, måste vi konstatera att endast den totalitära staten är fullt suverän.50 Vad återstår av folkmakten? Vart har då denna vandring i det statsvetenskapliga argumentland- skapet fört oss? Vi kunde först av allt urskilja flera olika varianter av formella eller informella tekniker för att tämja eller, åtminstone, forma folkmakten. Folkmakten kan vara mer eller mindre bunden, begränsad och balanserad av motmakter. OM ATT TÄMJA FOLKMAKTEN Att binda folkmakten vid vissa i förväg angivna procedurer är en nödvändig del av en folkstyrelse. Exakt vilken procedur som bör väljas låter sig inte avgöras. Där finns inget absolut svar. Stadgar och beslutsregler är inte heller allt, men demokratin är definitivt inte be- tjänt av att man slarvar med formerna. En helt annan sak är att de- mokratin närmast förutsätter vissa typer av normer eller dygder hos medborgarna. Allmänandan kan emellertid inte beställas eller kom- menderas fram genom särskilda paragrafer i författningen. Att innehållsligt begränsa folkmakten framstår som det mest långtgående formen av att tämja beslutsfattandet. Trots detta finns ett par argument som gör att en demokrat ändå i vissa fall har anled- ning att acceptera en sådan ordning. Det ena fallet gäller rättigheter som skyddar det politiska deltagandet och demokratin själv. Dess- utom bör en demokrat ålägga sig det slags begränsningar av besluts- fattandet som motiveras med hänvisning till respekten för männis- kors värde. Om inte demokratin i praktiken är känslig för sin egen värdegrund, riskerar den att göra sig skyldig till samma fel som när den på formellt demokratisk väg avskaffar sig själv. Det är logiskt fullt möjligt, men från normativ synpunkt vore det orimligt. Vad gäller de innehållsliga begränsningarna av folkmakten synes det vara viktigt att skälen preciseras och fastställs i form av en rät- tighet. Alla andra mer informella begränsningar av beslutsfattandets innehåll bör undvikas. Politiska tabun är förvisso harmlösa om de accepteras av alla, men de riskerar annars att fungera som ett slags hot mot motståndarna vilket gör att man i realiteten sätter demokra- tin ur spel. Att balansera den politiska makten med kontrollerande och täm- jande motmakter kan sägas representera höjdpunkten i den förde- mokratiska författningspolitiken. För en demokrat finns det emel- lertid bara en välgrundad anledning att medvetet laborera med maktdelning. Man kan med fog hävda att politiskt beslutsfattande alltid bör beakta olika typer av synpunkter. Även folkstyrelsen kan utnyttja den tekniken att olika slags beaktanden ges likvärdiga insti- tutionella garantier. De olika maktorganen är då i lika mån folkligt förankrade. Vad gäller maktbalans synes annars en ståndpunkt vara rimlig som är motsatt den vi lade fast i fråga om innehållsliga begränsning- ar. Här får vi hoppas att all informell maktbalans i praktiken är av godo för demokratin. Demokratin kan med några få väldefinierade undantag inte leva utan att pluralismen ges full frihet. Att demokra- tin därmed också ger utrymme för krafter som inte alltid fungerar positivt, kan inte hjälpas. Adderade till varandra skulle dessa olika metoder för att tämja folkmakten kunna ge upphov till en starkt kringskuren och hämmad demokrati. Vår egen prövning av sådana förslag har emellertid lett fram till ett slags ramverk för folkstyrelsen, där den konstitutionella arkitekturen är tämligen stram. Den centrala tanken är att det for- mella regelverket ska sörja för att vi har en procedur som tillförsäk- rar oss om att vi får beslut som på ett rimligt sätt kan tolkas som ut- slag av folkviljan. Det enda som utöver detta bör få tillåtas hämma folkmakten är folket självt. Om folket är splittrat bör den påtvinga- de enigheten inte drivas för långt. Det är i sådana fall ett demokra- tiskt hälsotecken om folkligt baserade rörelser balanserar och tämjer den politiska makten. 1Jfr 1956, 13, för en liknande iakttagelse. 2Se här 1989, kap. 6, eller den moderna klassikern på området Riker 1982. 3Se här 1986 och Habermas 1997, 96 f. 4Avsnittet bygger på 1996, avsnitt 4.1. Jfr även Sejersted 1984. 5Det finns inte här utrymme för att mer detaljerat argumentera för denna tolkning av den svenska grundlagen. Tanken är dock inte att den skulle vara kontroversiell. Jag tror att den i allt väsentligt har stöd i de standardverk som finns på området. Se t.ex. 1998 och 1987. 6Jansson 1952, 31. 7Den klassiska referensen är Social . 8Se 1995, 141. 9Se här 1991. 10Jansson 1952, 31. 11Jag har i någon mån utvecklat denna position i en tidigare uppsats rörande de- mokratins rättfärdigande (se 1994). Min inställning baserar sig vä- sentligen på (1991) sätt att resonera, vilket i sin tur kan förstås som ett försök att utveckla Poppers kritiska rationalism. 12Om man så vill kan man tänka sig detta som ett slags kontraktsmodell, där par- terna tilldelas en bestämd målsättning (demokratins förverkligande) och åläggs ett speciellt problem (folkmaktens tämjande). 13Avsnittet bygger i allt väsentligt på avsnitt 4.2 i . 14Detta framhålls i , 148. OM ATT TÄMJA FOLKMAKTEN 15Som inledningsvis har antytts (slutnot 2) tillkommer sedan problemet att folkviljan riskerar att vara procedurberoende och på rent logiska grunder aldrig garanterat kan vara immun mot manipulation med regelverket. 16Jfr 1995, kap 5 och 6. Habermas 1997, 63–74, skriver som om det defi- nitionsmässigt skulle föreligga ett positivt samband mellan folksuveränitet och rättsstat. Han använder således uttrycket inre, alltså begreppsmässigt samband (s. 63). Jag tolkar emellertid detta som att Habermas försöker utveckla en normativ teori där demokratin och rätten ömsesidigt förstärker varandra. För egen del skulle jag då föredra att tala om ett idémässigt samband. 17Se Elster 1984. 18Hermansson 1996, 130–138, presenterar argumentet mot expertvälde och för demokrati. 19Jag bygger detta på 1998, 246, som också tillhandahåller citatet från Kelsen. Med ett viktigt undantag kan samma analys även tillämpas på eller den europeiska ställning. Skillnaden är att det då inte handlar om att värna om demokratin, utan om vissa penningpolitiska målsättningar. 20Se här 1990, kap. 6, eller 1992, som sammanfattar de forsk- ningsresultat som påvisar kopplingen mellan politisk jämlihet och majoritets- principen. 21Elster & Hylland 1986 presenterar en intressant idé om hur man kan gå tillväga för att låta de beslutande själva avgöra vad som i olika ärenden är en lämplig nivå för den kvalificerade majoriteten. Det är, givet vissa rimliga antaganden, alltid möj- ligt att identifiera en bestämd nivå som är självbekräftande, dvs. den nivå som stöds av samma andel av de röstberättigade. Elster och Hylland presenterar också en liknande metod som förmår att identifiera rätt åldersnivå. 22Både vänsterliberalen och nyliberalen anammar va- rianter av denna idé. De skiljer sig emellertid åt i sin syn på vad neutralitet i prakti- ken innebär. Men även två vänsterliberaler som Rawls och har skilda sätt att precisera vad som närmare bestämt bör avses med neutralitet. En av mina kolleger, , analyserar just detta i sin kommande doktors- avhandling, Liberalism and virtue. 23Tingsten 1945, 57. demokratisyn och särskilt hans tes om demokratin som en överideologi har bland annat diskuterats i , 1988 och Aronson 1990. 24Se här (1989) How Not to Defend Liberal Institutions. 25Se t.ex. Kymlicka 1989. 27Här kan t.ex. nämnas den förre moderatledaren . Se Aronson 1990 som analyserar det politiska tänkandet med avseende på inställningen till demokratin hos de svenska konservativa partiledare som verkat under demokra- tiska förhållanden (från Trygger och fram till och med men med undantag för ). 28Nozick (1974) inleder sin bok med formuleringen: Individuals have rights. 29Se här 1984 och 1984, 195–205. Se även introduktionen i 1984. 31Se här antologin 1975. 32Barry 1992, 104. 33Dahl 1989, 167. 34Holmes 1995, kap. 7. 35Huvudarbetet är och bok . För en kritisk granskning av hela denna forskningstradition, se 1978. 36Se här 1970, som skildrar diskussionen mellan normativister och funk- tionalister. 37Allra tydligast framträder denna idé i Lijphart (särskilt s. 238) och Lijphart 1976. Själv har jag här dragit nytta av 1999. 38Jfr här kapitel 2 i och ledarskap (m.fl. 1986). Utöver huvudalternativen parlamentarism och presidentialism finns även en mellanform, semi-presidentialism, som tillämpas i t.ex. , och . Det bör dessutom måhända påpekas att ett land som inte kan sägas ha ett presidentiellt system fastän man har en president. Den tyska presidenten utses nämligen av förbundsdagen. 39Se t.ex. 1992, kapitel 3. Jfr även Przeworski 1992, 249 f., som nämner detta som ett exempel på hur demokratiseringens offer (de gamla makthavarna) kan tilldelas vissa garantier mot att helt förlora sina forna positioner. 40Mats (1998, 48 ff.) resonerar som om demokratin per definition skulle vara knuten till den politiska enhet vi benämner stat och att det därför skulle vara uttryck för något slags logiskt tankefel att ställa frågan om EU är demokra- tiskt eller ej. resonemang är i huvudsak mycket klargörande, men här anser jag att han är alltför legalistisk och att detta även leder honom fel i sin tolk- ning av t.ex. Avgörande för om en viss politisk enhet gör skäl för benämningen proceduriell demokrati i fullständig mening eller enbart kvalificerar som proceduriell demokrati i snäv bemärkelse, är inte, eller bör enligt min upp- fattning inte vara, en formellt juridisk utan en reellt maktmässig skiljelinje. 41Se här över gränser (m.fl. 1997). I skrivande stund diskuteras med anledning av en ny avhandling (1999) något liknande för statens revisionsorgan. Under- sökningen ger underlag för slutsatsen att den konstitutionella ställningen för de båda granskningsorgan som studeras, och reviso- rer, bör stärkas. Därav följer dock inte, som jag ser det, att konstruktionen bör ges en utformning som har karaktär av maktdelning (se 1999). Möjligen kan man här tänka sig – även om det enligt min mening är väl naivt – att t.ex. Riks- revisionsverket till skillnad från kan ges en så precis uppgift att dess arbete inte rymmer något inslag av politisk karaktär, och att en maktdelning därför vore förenligt med folkstyrelsens krav. Men jag har ändå svårt att se poängen med att granskningsmakten görs helt oberoende från uppdragsgivarna, de folkvalda. Den rimliga slutsatsen synes i stället vara att både riksdag och regering behöver OM ATT TÄMJA FOLKMAKTEN starka revisionsorgan för att kunna utföra sina respektive funktioner inom ramen för en parlamentarisk demokrati. 44Även individrättigheter genererar givetvis en form av maktdelning, nämligen mellan det offentliga och den enskilda individen. Detta har behandlats i ett tidigare avsnitt och är för övrigt inte relevant i detta sammanhang, för så vitt vi inte tänker oss att den enskilde ägnar sig myndighetsutövning. 45Robert (t.ex. 1971 och 1982) har utvecklat detta synsätt. 46Här är det som bör framhållas som idégivare. 47Den klassiska analysen av detta är Verba, Nie & 1978. Se även , 1989. 48Diskussionen har utgått från och kretsat kring . 49Se här 1982. 50Citatet har hämtats från (1951, 21), pionjären inom svensk statsvetenskap vad gäller organisationsväsendet. , (1999) Att kontrollera staten. Den statliga revisionens roll i den parlamentariska demokratin. Skrifter utgivna av Stats- vetenskapliga föreningen i , 131 : Acta Univer- sitatis Upsaliensis , (1987) Medborgarrätten och regeringsformen. Debatten om grundläggande fri- och rättigheter i regeringsformen . Almond, (1963) The Civic Culture. Aronson, (1990) Konservatism och demokrati. , 1978 (1970) Sociologists, Economists and Democracy. , (1989) How Not to Defend Liberal Institutions. 20, 1–14 , 1992 (1979) Är det något särskilt med demokratin? 103–142 i Idéer om demokrati. , (1991) Forskningsanknytning genom disputation. Skrifter utgivna av i , 112. , (1988) Samtal om demokrati. , (1956) A Preface to Democratic Theory. , (1971) Polyarchy: Participation and Opposition. , (1982) Dilemmas of Pluralist . , (1989) Democracy and Its Critics. Dworkin, (1984) Rights as trumps, s. 53–167 i 1984 Elster, 1984 (1979) and the Sirens. Studies in Rationality and Irrationality. Elster, Hylland (1986) Introduction, s. 1–10 i Elster & Hylland, red. Foundations of Social Choice Theory. OM ATT TÄMJA FOLKMAKTEN Studies in Rationality and Social Change. Elster, (1988) Constitutionalism and Democra- cy. , , red. (1975) Demokrati och socialism. Habermas, (1997) Diskurs, rätt och demokrati. Politisk-filo- sofiska texter i urval av och . , 1951 (1946) Staten och organisationerna. , (1984) Kommunism på svenska? SKP/VPK:s idéutveckling efter Komintern. Skrifter utgivna av Statsveten- skapliga föreningen i , 99. , (1986) Demokrati i västerländsk mening. Statsvetenskaplig 89, 253–264 , (1989) Spelteorins nytta. Om rationalitet i vetenskap och politik. Skrifter utgivna av i , 109. , (1994) Hur kan demokratin rättfärdigas? 20–54 i , red. Den moderna demokratins problem. , (1996) Om möjligheten att demokratiskt rätt- färdiga den ekonomiska och monetära unionen. Bilaga 15 till , SOU 1996:158. , (1998) Vår författning. , (1995) Passions and Constraints. On the Theory of Liberal Democracy. , (1998) Domstolar och demokrati. Den tredje statsmaktens politiska roll i , och . Skrifter utgivna av i , 130. : Acta Universitatis Upsaliensis , (1952) Frihet och jämlikhet. En studie över den politiska demokratin. , (1984) Human Rights in the U.N. Skrif- ter utgivna av i , 97. Kymlicka, (1989) Liberalism, Community and Culture. , (1970) Folket och eliterna. En studie i modern demokra- tisk teori. Skrifter utgivna av i , nr 52. , 1992 (1984) Ideologi och strategi. Svensk politik under . Lijphart, (1975) Democracy in . A Comparative Exploration. Binghamton, N.Y. Lijphart, (1996) The Puzzle of Indian Democracy: A Consociational Interpretation. 90, No. , (1998) EU-inträdet och demokratin i , s. 45–74 i Demokrati på europeisk nivå? skrift nr 7, SOU 1998:124. Nozick, (1974) Anarchy, Stat, and Utopia. : Blackwell , (1987) Metaforernas makt. , (1999) Granskningen håller inte måttet. , , (1989) Medborgarnas makt. , , , (1996) Demokrati och ledarskap. , , , (1997) Demokrati över gränser. Przeworski, 1992 (1988) Demokrati som möjligt utfall av konflikter, s. 248–260 i Idéer om demokrati. , (1993) Making Democracy Work. OM ATT TÄMJA FOLKMAKTEN (1982) Liberalism against Populism. A Confronta- tion between the Theory of Democracy and the Theory of Social Choice. , (1994) Comparative Constitutional . An Inquiry into Structures, Incentives and Outcomes. Sejersted, (1984) Demokrati og rettsstat. , (1945) Demokratiens problem. Verba, , . Nie & Jae-on (1978) Participation and Political Equality. A Seven-Nation Comparison. , , red. (1984) Theories of Rights. Walzer, (1983) Spheres of . A Defence of Pluralism and Equality. , (1999) . Majoritetsstyrd eller samarbetsde- mokrati? Mellan rätt och politik I modern nordisk och anglosaxisk rättsteori är man angelägen om att dra en så tydlig gräns som möjligt mellan vad som hör till mora- len och politiken å ena sidan och vad som hör till rätten å den andra. Av erfarenhet vet vi att det dock inte är så enkelt i praktiken att hål- la denna rågång fredad. antagligen viktigaste rättsfall i ett världsperspektiv kan tas som bra exempel: Riksrätten mot president . Handlade det om en rättslig process, en politisk manöver eller en mix av båda? Den amerikanska författ- ningen gav procederet, representanthuset stod för förundersök- ningen och tillsatte särskilda åklagare, house managers, för att utföra åtalet inför senaten, som fungerade som riksrätt under led- ning av Högsta domstolens ordförande. Presidenten hade särskilda försvarare precis som vilken tilltalad som helst. Formellt sett var processen inför senaten en rättsprocess, presidenten var åtalad för brott i ämbetet som kunde leda till både avsättning och personlig vanära. Men många skulle nog ändå vilja påstå att riksrätten framför allt var en politisk aktion från presidentens motståndare i kongres- sen som ville pricka honom för dålig privatmoral. Det politiska ogil- landet draperades i rättsliga kläder. Riksrätten mot president visar hur svårt det kan vara att dra gränsen mellan rätt och politik, mellan rätt och moral. Ändå är det viktigt att inte sammanblanda rätten med politiken och moralen. Den dåliga privatmoral som kom upp till ytan i kvinnotjusaren Clin- tons fall räckte inte som grund för ett åtal, men det visade sig även finnas omständigheter som tydde på att presidenten begått brott vilket gav motståndarna chansen att förvandla politik till rätt. Det brukar tekniskt uttryckas så att moraliska regler saknar legalitet, vilket rättsliga regler måste ha då staten uppträder som straffande MELLAN RÄTT OCH POLITIK makt eller på annat sätt gör ingrepp i enskilda personers eller orga- nisationers rättigheter och ekonomiska förhållanden. Clintons kvinnoaffärer var inte straffbara vilket däremot var fallet med hans påstådda försök att få sin girlfriend att ljuga under ed. Legalitetsbegreppet är ett barn av upplysningstiden. I sin klassis- ka utformning löd den straffrättsliga legalitetsprincipen att ingen kunde dömas till straff om inte både brottet och påföljden fanns beskrivna i lag som var i kraft då den brottsliga gärningen begicks. Legalitetsidén innebär alltså att en person bara kan åtalas om han gör sig skyldig till en handling som lagen kriminaliserar. I legaliteten ligger då att han går fri från åtal och straff om han begår en handling som inte finns upptagen i strafflagen. Det är sedan utan betydelse om flertalet medborgare anser handlingen vara moraliskt klander- värd. Legalitetsprincipen handlar om rättssäkerhetens kärna. Lagen måste i princip vara så klar att varje medborgare kan förutse konse- kvenserna av sina handlingar. Det blir omöjligt om rätten förvandlas till politik. I teorin är därför gränslinjen mellan rätt och politik klar, i praktiken är det inte så, precis som Clintonfallet visar. Hur otydlig gränsen var mellan rätt och politik i äldre tiders rättsliv ska denna korta uppsats försöka ge några exempel på. Rättens oföränderlighet i bondesamhället låg lagstiftningsmakten inte bara hos re- genterna och parlamenten utan också hos domstolarna. Man dömde efter praxis och rättsvetenskap, den senare vanligen känd under namnet doktrinen. Under hundratals år byggde vår egen rättsord- ning på solid religiös grund. Man kan förenklat säga att den kristna läran var kärnan i rätts- och samhällsordningen. Mellan de religiösa och världsliga sfärerna fanns ingen tydlig gräns. Religion och rätt var två sidor av samma sak, ungefär som det är i många fundamentalistiska samhällen. Det tog för den västerländska rätten att bryta upp från sitt beroende av religionen. Först började rätten lossa sina religiösa band, för vårt vidkommande dröjde det ytter- ligare . Det är inte alls orimligt att säga att den medeltida rättsepoken slutade så sent som efter 1800 för vår del, kanske först inemot 1800-talets mitt. Till de karakteristiska dragen i detta rättens medeltida utveck- lingsstadium hörde att rätten stod över politiken. Det var inte bara så att man menade sig kunna härleda den jordiska rättsordningen från en ordning som så att säga tillhörde skapelsen själv, naturrät- ten. Det fanns även i det enkla jordbrukarsamhälle, där flertalet levde, en stark övertygelse om att rätten var oföränderlig över tiden därför att samhället självt inte förändrades. När en medeltida svensk kung red sin eriksgata efter kungavalet och svor kungaeden på de olika landskapstingen, fick han lova att inte skapa någon ny lag utan folkets hörande och bifall. Det är lätt att uppfatta denna rätt för landskapstingen att delta i lagstiftningen som ett uttryck för primi- tiv demokrati. Så har nog saken även betraktats i äldre forskning, men det uttrycker inte hela sanningen. I det medeltida bondesam- hället var rättens oföränderlighet ett värde i sig. Landet måste be- hållas vid sin gamla rätt och kungen lova att inte genomföra lag- stiftning som rubbade den bestående sociala och ekonomiska ord- ningen. Införande av ny rätt kunde med detta synsätt förstås som införande av dålig rätt. Om man sätter in rätten i den tidens produktionsordning blir det begripligt varför rättens oföränderlighet sågs som en politisk grund- bult. Rättsordningens viktigaste område var fastighetsrätten, alltså jord och vad som fanns på jorden i form av byggnader och till jorden knutna rättigheter som jakt och fiske. Jorden gav hela släkten dess försörjning, den av släkten ägda jorden var basen i individens sociala skyddsnät. Praktiskt taget alla rättsregler om de enskilda in- dividernas sociala och ekonomiska ställning byggde på att släktens gemensamma jordegendom skulle behållas så intakt som möjligt. Det betydde i sin tur att enskilda medlemmar i en släkt inte utan vidare fick sälja släktens jord. Ett helt knippe rättsregler bestämde hur och när förändringar fick göras i det gemensamma jordinneha- vet. Men ville ha garantier för att individernas sociala och ekonomis- ka trygghet inte hotades. Politiska ingrepp i rättsordningens centrala kärna av regler rörande fast egendom kunde därför inte tolereras. En annan rättskultur växer fram I de större städerna i Väst- och rådde däremot andra eko- nomiska förutsättningar än i de agrara bondebyarna. Här växte re- dan en annan rättskultur fram. Den internatio- nella handeln var beroende av lättillgängligt kapital, varför resurs- starka grupper sökte sig till andra investeringsobjekt än jord för att öka sin kapitalavkastning. Banker och handelshus kunde konkurrera om det investeringsbara kapitalet med högre ränteersättning än som MELLAN RÄTT OCH POLITIK erhölls genom investering i fast egendom. Exploateringen av de utomeuropeiska kontinenterna fick ytterligare resurser att strömma in i det europeiska finanssystemet. Kapitalet fanns därför redan på plats när industrialiseringsskedets stora uppfinningar presenterades och nya tillverkningstekniker togs fram. Utan väldiga kapitalmängder till hands hade industrialisering- en aldrig fått fart. Tillgången till riskkapital var förutsättningen för den industriella revolutionen i lika hög grad som nya uppfinningar och metoder för massproduktion av varor även om kapitalmarkna- dens rättsliga mekanismer inte var lika nya som de tekniska innova- tionerna. De rättsliga teknikerna hade i själva verket kunnat förfinas hundratals år före industrialismens uppkomst. Kapitalmarknaden byggde på att pengar lånades ut till kalkylerad risk. Utlånaren måste kunna vara säker på att få tillbaka sina pengar tillsammans med den överenskomna räntan eller få överta låntaga- rens egendom, om denne inte förmådde betala vad som avtalats. Hela kapitalförsörjningen byggde på att avtal kunde slutas i olika led. Banken lånade in kapital för vilket den måste ställa säkerhet till långivarna samt ge ränta som ersättning. Räntan i sin tur måste vara så hög att långivaren med hänsyn till risk och lånetid fann utlåning till banken förmånligare än andra investeringsalternativ. Banken och långivaren knöts samman genom avtal som bestämde lånebeloppets storlek, ränteersättningen, villkoren för återbetalningen och säker- heterna för lånet. Banken levde på att erbjuda kapital mot en utlåningsränta som måste vara högre än inlåningsräntan, eftersom banken ju hämtade sin vinst ur räntenettot.