sou · GNB3112 · 2000-01-01 00:00:00 — Partistyrelsen började få nog och krävde att vänstern skulle upphöra med alla sina säraktiviteter. Med rösterna 136 mot 42 på kongressen stödde partiets majoritet sin partistyrelse. Vänstern samlade alltså nästan en fjärdedel av partiets kongress, och då skall vi veta att partistyrelsen (liksom vänstern) gjort sitt yttersta för att påverka nomineringen till denna viktiga kongress. Den förlorande oppositionen sammankallade till en egen kongress för att bilda ett eget politiskt parti. Sammankallarna av denna kongress uteslöts snabbt ur moderpartiet. Stämningen bland folket var betryckt över dyrtid och svältlöner under expeditionsministär, i vänster- propagandan kallad Hungerskjöld. började en demon- strationsvåg i som följdes av hungermarscher över hela landet. Soldater och matroser vandrade på sina håll i samlad tropp, trotsande befälens order, till socialistiska agitationsmöten. Perio- den 16–var förmodligen något av det närmaste man i kommit i termer av en revolutionär situation. Till och med långt in i vanligtvis reformistiska arbetarled var stämningen sjudande. , senare minister och förtrog- ne, skriver i sin dagbok: 27.4 är nu samlad. Aldrig hade jag tänkt mig en så allvarlig och hotfylld stämning hos dessa besinningsfulla gamla män Hörde v. (civilministern i regering) yttra till , f. justitieministern: kunna inte lita på trupperna, det är det svåra i denna situa- tion. Den 13–samlades vänstern till kongress och bildade socialdemokratiska vänsterparti (SSV). För att understyrka sina avsikter och inriktning införde man i programmet, som i övrigt inte avvek från socialdemokratins program , ett särskilt avsnitt under . Där fastslogs principerna för en demokratisk rörelse och ett demokratiskt parti. Det har i eftervärldens ljus ofta anförts, främst från kommu- nistiskt håll, men inte alls särskilt energiskt motsagt av socialde- mokratin, att vänsterutbrytningen hade sin bakgrund i , och bolsjevikernas strävanden. Så var inte fallet. Vänsterns ståndpunkter hade varit klara , de var ytterst pacifistiska och direktdemokratiska, alltså i direkt motsätt- ning till leninismen som hävdade våldet som väg och det centralise- rade partiet. Samma omdöme kan fällas om den mot kriget riktade Zimmerwald-internationalen, där bolsjevikerna i den pacifistiska miljön framstod som en bisarr våldsdyrkande sekt. Den av mensje- vikerna (den reformistiska socialdemokratin i ) domine- rade februarirevolutionen upplevdes däremot som en stark inspi- ration för vänstern . Den tongivande tyska socialdemokratin splittras, liksom den svenska –maj, och dess vänster bildar Oavhängiga Socialdemokratiska Parti (USPD). USPD var liksom det svenska SSV inte utan namnkunniga so- cialdemokratiska gestalter. Bl.a. ingick , den gamle kritikern av och den tyska socialdemokratins gamla statssocialistiska program. hade ju i sin berömda bok och socialdemokratins uppgifter (1899), betonat både kooperation och fackföreningar som viktiga och självständiga vägar. perspektiv är inte systemom- vandling genom att inneha den politiska makten, utan samhällsför- ändring som en gradvis process av evolution, där även andra vägar än den politiska makten enbart omdanar samhället. stod det svenska SSV och det tyska USPD för nästan identiska, pacifistiska och direktdemokratiska program. Det är först när är slut, och västmakternas stöd till den vita sidan i inleds, som denna demo- kratiska vänster kommer att splittras på solidariteten med de ryska revolutionärerna. bildas då Kommunistiska parti. De kvarvarande gamla vänstersocialisterna, inklusive , återvänder efter hand till moderpartiet. (Nedan i avsnitt 10 skall jag kortfattat kommentera den kommunistiska, dvs. leninistiska– stalinistiska, traditionen som en historisk parentes, som uppstår och försvinner med .) 9Den industriella demokratin. Stämningen för direktdemokrati och andra strategier än den par- lamentariska vägen var emellertid stark inte bara i och . I fanns en antistatlig rörelse, som anvisade en ekonomisk väg till samhällelig omvandling, utan att ta vägen över stat och parti. Strömningen kallades gillesocialism och hade stöd av sådana gestalter som G.D.H. , (filo- sofen) och (rättsvetare och statsvetare). En person inom den svenska socialdemokratin som intresserade sig för gilles- socialismen, och som var på väg in i partiets ledande krets, var . Wigforss är nog utan motstycke den svenska arbetarrörelsens främste intellektuella gestalt, en analytiker och ifrågasättare, som dock saknade självklar politisk genialitet och ledarförmåga som t.ex. . Wigforss förhållande till vänstersocialisterna var kluvet, vilket han förmodligen delade med många partiaktiva . Idé- mässigt tycks han ha varit vänstersocialist, organisatoriskt höll han sig till det partiets majoritet. ökade stödet för vänstersocialismen runt om i landet och långt in i socialdemokra- tins inre cirklar. Ett par av Wigforss´ gamla studentkamrater från hade anslutit sig dit. Under några tumultartade dagar , det var revolutionsstämningar i hela norra , hade de folkliga kraven på republik och demokratisk re- formering av hela växt till en folkstorm. var hårt pressad och hans gamla samverkan med liberalerna hotad. Kravet på republik och en total uppgörelse med hela det borger- liga samhället fanns ända inne i riksdagsgruppens förtroenderåd. Det hela mynnade ut i en parlamentarisk kompromiss som togs i . hade backat från vänsterns och stora delar av partiets krav på fullständig reformering av rösträttsreglerna och första kammarens avskaffande, i stället fick han igenom huvudsakligen allmän rösträtt till andra kammaren. Högern backade från sitt motstånd mot kvinnlig rösträtt men fick i stället behålla första kammaren med en höjning av åldersstrecket för valbarhet och röst- rätt (nu ) och med bibehållna inkomst- och egendomsstreck tillika med en höjning av rösträttsåldern i kommunala val tillika med en del kvarvarande andra rösträttsstreck även till andra kammare. Hovet backade från sina krav att kungen skulle stå kvar som regeringsbildare och praktisk statschef och fick i stället behålla monarkin, om än i ceremoniell gestalt. (Maktdelningsprin- cipen mellan kungamakt och riksdag övergavs definitivt till förmån för den parlamentariska principen.) kan vi i ett brev från (senare legendarisk finansminister) till vännen (senare legendarisk utrikesminister) få del av stäm- ningsläget inom socialdemokratin, men också få ta del av Wig- forss´ rörelsesocialistiska inställning till demokratin: Jag kan inte annat än bekänna, att det är synnerligen begripligt om massor av arbetare uppfattar hela partiledningens taktik som med- vetet bedrägeri. I den första revolutionära situationen skulle de ald- rig ha vågat antyda en lösning som den närvarande. De vågade inte en gång stanna vid regeringens minimum utan låtsades på allvar diskutera republik och enkammarsystem. Men resten – den abso- luta uppgörelsen med hela den gamla streckbråten – den fattades såsom självklar. (Wigforss menar åldersstrecken och inkomst- strecken till första kammaren samt fattigvårdsstrecket, konkurs- strecket och straffstrecket till andra kammaren, MD.) Och så fick man massorna nätt och jämt lugna. Och under hela kampanjen vågade ingen socialdemokratisk talare viska om att detta minimum kunde prutas påMen jag erkänner att ingenting annat finnes att göra än att acceptera. Arbetarklassens vilja är i förväg knäckt genom ledarnas nederlag...att en beslutsam och radi- kal ledning skulle ha kunnat driva igenom regeringens minimum och mer till, är jag lika övertygad om som . Men en stor strejk, dvs. massorna på gatorna som en vakt omkring en socialde- mokratisk – eller liberal–socialdemokratisk – regering, som sätter första kammaren ur funktion, den skulle ha segrat i samma ögon- blick som den blev beslutad.38 Jag vill inte här ta ställning till om bedömning av de politiska maktförhållandena var rimlig. Jag skall heller inte ta ställning till om stora kompromissuppgörelse var ett steg tillbaka eller ett steg framåt i den aktuella situationen, eller positiv eller negativ på lång sikt för den svenska demokratin. Jag vill visa hur demokratiska rörelsesocialistiska strömningar var vitt utspridda inom socialdemokratin, och att många tydligt artikule- rade en annan syn på demokratins fundament än den snävt parti– och riksdagsbaserade. Men jag vill också visa på demokratiserings- processens komplexitet och beroende av massförankring och massaktioner, särskilt i en situation när den allmänna rösträtten ännu inte är genomförd. (Vi kan ju jämföra med den mer näralig- gande demokratiseringsprocessen i och dess beroende av just massrörelse och massaktioner utanför riksdagsmurarna.) politiska tänkande är särskilt intressant i spän- ningsfältet mellan rörelse och stat, vilket framgår i statsvetaren grundliga ? Den unge Wigforss och det socialistiska samhällsprojektet (1997, kap. X och XI). och var bekymrade över partiets sorgliga oklarhet vad det skulle ha rege- ringsmakten till. Det var som om partiet endast var intresserat av 38 Wigforss, Minnen, II, 1914–1932, s. 96. att finnas kvar i regeringsställning tillsammans med liberalerna, men inte av frågan vilken politik som skulle föras. hade bett Wigforss skriva ett programförslag om vilken politik som borde föras, ett förslag till program för fortsatt regeringssamverkan som skulle kunna läggas till grund för det kommande riksdagsvalet. Wigforss´ program blev utformat som ett förslag till handlingsprogram och politisk strategi, och var påtagligt rörelsesocialistiskt präglat. Det antogs som förslag inom socialdemokratiska arbetarekommun, och kallades efter det för Göteborgsprogrammet. Med detta program som bakgrund skrev en debattartikel i – Demokraten med titeln . Den innebar ett ifrågasättande av den dittillsvarande synen på regeringssamverkan med liberalerna. , som var statsråd i Edéns liberalt– socialdemokratiska samlingsregering, ville tydligen iscensätta en politisk provokation och sätta igång en politisk process. Man kan lugnt säga att han lyckades. Undéns artikel slog ner som en smärre bomb bland regerings- partierna, särskilt bland socialdemokraterna. Genom att lyfta fram dolda motsättningar hade han verkligen trampat på ömma tår. Det blev en livlig debatt mellan de två regeringspartierna och mellan statsråden. Till sitt årsmöte kallade partistyrelsen de socialdemokratiska statsråden och riksdagsgruppens förtroenderåd. Villkoren för fort- satt regeringssamverkan ställdes på dagordningen i en diskussion om riktlinjerna för ett nytt partiprogram, det som man skulle lägga fram för partikongressen 1920. Den tidigare nedtonade frågan om ekonomins omvandling lyfts nu fram till öppen diskussion. Vad hade egentligen partiet menat med sitt tal om socialise- ring, i samhällets ägo överföras och liknande fraser. på länge var partiet tvunget att på allvar och i ett sammanhang diskutera den socialistiska samhällsomvandlingen. Under diskussionen utkristalliserades tre politiska linjer, vilket framgår av framställningen hos första lin- jen framfördes av de som över huvud taget inte tyckte att partiets 39 a.a. s. 221–239. program skulle vara socialistiskt. var enligt protokollet mycket betänksam mot socialiseringsåtgärder efter- som statsdriften inte är lika ekonomiskt fördelaktig som privat- driften på grund av byråkratin i staten. varna- de för att många väljare som stödde socialdemokratin kunde skrämmas bort om man talade för mycket om socialisering. Mot denna linje framhöll att man inte skulle inbilla sig att vi kommer ifrån socialiseringsfrågan och frågan om arbetarkontroll. Partiets fotfolk och arbetarna i övrigt skulle komma att ställa krav. Men i det läget, menar , och blir det typiskt det poli- tiska geniet , måste man möta dessa strömningar men länka in arbetarnas tänkande på rätta vägar och söka ge arbetarna förståelse för produktionens egna krav. Den andra linjen var mer optimistiskt statssocialistisk (och or- todoxt marxistiskt socialdemokratisk) och uttrycktes tydligast av partisekreteraren . Han menade att partiet inte skulle visa någon tvekan i valprogrammet utan klart och tydligt tala om att man ville förverkliga en socialistisk ordning. Vad menade med detta förverkligande kan man finna tydligare i andra skrifter från . argumenterar för en politisk väg till ekonomisk omvandling genom regeringsinnehav och lagstiftning. Det gäller att erövra den politiska makten som möj- liggör en socialisering. Denna väg kallar för so- cialdemokratins metod, och ser vi bakåt i denna framställning och begrundar tolkning av strategidiskussionen så tycks ha helt och hållet rätt om det partimässigt socialdemokratiska i denna metod. Den statsso- cialistiska vägen framkommer även i det programförslag som sedan kom att utarbetas års kongress, med , Per och som tongivande författare. Den tredje linjen, som mer öppnar för en ekonomisk väg, eller som åtminstone drar in den fackliga rörelsen och den kooperativa i diskussionen, tar sin utgångspunkt i konstaterande att vi icke äro fullt klara inom oss själva på viktiga punkter. Tid- ningsredaktören hade attackerat och framhöll att det fanns delade meningar inom partiet och bland arbetarna om det bör vara statsdrift eller kooperativ drift. ting försökte mildra konflikten genom att kompromissande hävda att man inte skulle sätta kooperation och statsdrift mot varandra. (Vi skall då komma ihåg att var den som hade kompromissat om fack och kooperation som viktiga länkar i strategin framåt.) Och flera talare stödde tanken på en ekonomisk väg. Axel , ordföranden i arbetarekommun, argumenterade för Wigforss´ Göteborgs- program och att man måste betona frågan om kontroll inom pro- duktionen. Liknande tankar var också inne på. bemötte den ekonomiska vägens argument med orden att man mindre borde eftersträva arbetarnas deltagande i styrelserna än en fullt offentlig kontroll. I debatten mot den ekonomiska vägen hävdar alltså de statsso- cialistiska anhängarna att full offentlig kontroll, dvs. statligt ägande, är att föredra framför arbetarnas deltagande i styrelserna. Detta programmatiska ställningstagande kom sedan att prägla socialdemokratins program och huvudlinje . Det präglar dock ej som vi snart kommer att påminnas om. bedriver studier och skriftställning i fråga om industriell demokrati. Drivkraften för Wigforss är att försöka finna ett trovärdigt alternativ till sovjet- kommunismens diktatur och vänstersocialisternas utveckling mot bolsjevism. Wigforss försöker forma ett alternativ som är rörelse- socialistiskt och direktdemokratiskt, som är graduellt och fredligt, och som huvudsakligen går fram längs en facklig och ekonomisk väg som redan från början engagerar den stora massan av organise- rade arbetare på basplanet. års valrörelse kommer bro- schyren Industriell demokrati, som tillsammans med Göteborgs- programmet och en del andra småskrifter inom socialdemokratin utgör ett elaborerat alternativ till den dominerande statssocialis- men. Dessa skrifter är tillräckliga för att placera Wigforss som den som inom den principiella idédebatten internationellt och natio- nellt står för en facklig väg med rörelsesocialistisk förankring. Wigforss strävanden och intressen uppmärksammas av , som länkar in riksdagsmannen i den utredning som kom att tillsättas om just ekonomisk demokrati (SOU 1923:29). Vad som hände med utredningen om industriell demokrati, och vad som hände med de andra två tunga utredningarna, om sociali- sering respektive trustkontroll, är en annan historia. Det är också en annan historia hur rörelsesocialismens och statssocialismens kamp i Wigforss´ politiska hjärta leder honom till att bli en genia- lisk och legendarisk statsinterventionistisk finansminister under viktiga decennier av politiska liv. Han hinner till och med skällas ut av högern som planhushållningens ideolog. Jag skall avbryta framställningen med historiska exempel här, för att sam- manfatta och knyta ihop trådarna. Jag skall bara nu förutskicka att jag i sammanfattningen nedan kommer att beröra två viktiga senare historiska exempel. Det är socialpolitikens framväxt och utveckling till välfärdsstat , samt lands- organisationens framtagande av förslaget 1975. Dessa två exempel återspeglar på ett tydligt sätt en typisk statssocialistisk väg av institutionellt–organisatoriska arrangemang, respektive en rörelsesocialistisk väg som tar sin utgångspunkt i ekonomins organisering och den fackliga rörelsen. Jag skall dock närmast säga några ord om vad jag kallar den kommunistiska parentesen och om den vänstersocialistiska demokratismen som den kommunistiska traditionens (förträngda) själ. 10Den kommunistiska parentesen i svensk vänster. 1921–1967, 1972–1990 I den kommunistiska historieskrivningen framställs Zimmerwald– rörelsen och det socialdemokratiska 1917 som di- rekta förstadier till en fullgången kommunism med leninistisk framtoning , och sedan bekräftad i de två partisprängning- arna 1924 och 1929. Sprängningen 1929 var särskilt dramatisk, som en direkt konflikt mellan det svenska partiet och Komintern, där Komintern helt sonika suspenderade majoriteten från sina funk- tioner i partiledningen, och partiledningens majoritet (Kilbom) uteslöt minoriteten (och ). Kilbom och hans an- hängare låter sedan partiet byta namn till , och vi får ett parti mellan två internationaler som fyndigt kallar sin nydanande studie över mellan 1929–37.40 kom att stå mellan socialdemokrati och kommunism i positioner som delvis, men bara delvis, liknar det gamla SSV. Den kommunistiska partiretoriken i den Komintern–trogna falangen inom SKP är påtagligt trogen en sovjet-kommunistisk vokabulär och tolkningstradition fram till namnbytet 1967 till kommunisterna (). Man tolkar också i sin tradition och historieskrivning varje direkt- demokratisk protest inom LO eller socialdemokratin som väns- ter och alltså kommunistisk. avhandling kan ses som ett första försök, utifrån den nya vänsterns position, att bryta den kommunistiska tolkningstraditionens snedvridning. (Men också bryta den socialdemokratiska tendensen att glömma alternativa idéströmningar och organisationssätt.) Namnbytet 1967 till VPK, och till , blir symptomatiskt. Som jag ser det, och här får jag stödja mig på personkännedom,41 har nämligen stora delar av både partiets kader och sympatisörer en politisk grundinställning och politisk psyko- logi som inte alls är det kommunistiska partiets centralism. Man är för det mesta vänstersocialistiskt direktdemokratisk, och man blir kommunist eftersom man är missnöjd med toppstyrningen inom LO eller socialdemokratin. Detsamma kan sägas om den nya vänstern som till en början är just vänstersocialistiskt direktdemokratisk 40Kennerström, B., Mellan två internationaler. 1929– 1937 (Arkiv, , 1974). 41Som ung socialdemokratisk studentpolitiker med den nya vänsterns typiskt direktdemokratiska ideologi kunde jag aldrig riktigt ta på allvar de leninistiska–stalinistiska–maoistiska smågrupperna. I stället studerade jag socialistisk idéhistoria och marxistisk filosofi, vid sidan av att studera statsvetenskap, historia och vetenskapsteori för min examen. blev jag medlem i VPK, fungerade som skribent i Ny –1977. Lämnade partiet 1982, trött på att uppleva den leninistiska traditionens tjatiga seghet i ett annars vänstersocialistiskt demokratiskt parti. Det fanns ju redan ett demokratiskt socialistiskt parti, som jag också återvände till. –talet har det gått allt mer trögt att betala medlemsavgiften och ens besöka årsmötet. Det är en politisk gåta hur den antiauktoritära nya vänsterns människor kunde svänga över till varianter av kommunismens centralistiska och auktoritära positioner (maoism, trotskism, stalinism m.m.). Detsamma hände ju parallellt i Viet- namrörelsen. Efter strejk- och demonstrationsvågen 1968, och under antagandet om en revolutionär situation i världen, övergick den brokiga och direktdemokratiska rörelsen till den typiska leni- nistiska smågruppsvänstern runt 1970. Det blev Kominterns samtliga fraktioner en gång till, om det förra gången var som tragedi blev det nu som fars (för att travestera ). När jag talar med gamla deltagare från dessa smågrupper, och när jag talar med gamla aktivister från VPK under 1960- och 1970- talen är mönstret i de flesta fall klart. Den bärande idén och inre identiteten är ofta en direktdemokratisk vänstersocialistisk över- tygelse. Den kombineras dock med ett politiskt överjag som är leninistiskt–stalinistiskt–maoistiskt och med den typiska kommu- nistiska och förment marxistiska retoriken. Denna personlig- hetsklyvning är intressant och svårförklarlig som politiskt feno- men. (Men förmodligen inte mer komplicerat än spänningen mel- lan njutning och kontroll i vardaglig psykologi.) Det är alltså inte alls konstigt när VPK till slut, 1990, byter namn till . Och det är inte alls konstigt att den till- trädande partiledaren 1993, , kan definiera sig som demokratisk vänstersocialist och partiet som ett demokratiskt vänstersocialistiskt parti. Och det är inte alls konstigt att hon ser sitt tidigare deltagande i en marxist–leninistisk smågrupp (MLK) som att hon egentligen var demokrat. Leninismen är en parentes, både historiskt och psykologiskt för många människor. Kanske var längtan så stor att man var beredd att anta vilken ideologi som helst, njutningen, längtan efter ett drömsamhälle, garanterades. Som jag ser det har en vänstersocialistisk demokratism, huma- nism och pacifism ofta funnits som en underliggande psykologi bland många kommunister, som partifolkets egentliga själ. Sam- tidigt var de kommunistiska partiernas och smågruppernas organi- sation, retorik och mål – och förebilder i , eller – en auktoritär, diktatorisk, militaristisk, inhuman och centralistisk stat (! Det patetiska blir väl bara att den kommunistiska traditionen blir så geografiskt beroende av vårt grannland i öster. SKP grundas som en reaktion på bildande. Modernismens genombrott 1967, och brytningen med anknytningen till , innebar möjligheten av en ny politik. Men den stannade upp i en nyleninistisk återgång 1972 och i striden därefter mellan traditio- nalister, modernister och nyleninister. Dock utan att knytningen till återtogs på allvar. Den leninistiska traditionen inom partiet, traditionalister respektive nyleninister, försvinner inte slutgiltigt då partiet byter namn till . Men då hade muren redan fallit! är samma beteckning som SSV använde . Den kommunistiska traditionens utveckling är alltså även den präglad av spänningen mellan statssocialism och rörelsesocialism. Men hos kommunisterna kanske som ett statssocialistiskt och marxistiskt överjag av ideologiskt rättstänkande, som dis- ciplinerar och förtränger den förbjudna rörelsesocialismens längtan efter socialismens nya människa. En politisk korrekthet som länkar in den rörelsesocialistiska energin på den politiska nödvän- dighetens förment vetenskapliga och förment enda möjliga väg. 11 Rörelsesocialism och statssocialism. Om vi nu flyttar oss –talet finner vi två huvudsak- liga linjer inom socialdemokratin. Den första är den politiska vägen som betonar parti och politisk makt, den är knuten till före- ställningen om en systemomvandling när man väl har erövrat den politiska makten. En systemomvandling skall då äga rum i lagenliga former. Inom den tongivande tyska socialdemokratin står och (1891) för denna statssocialistiska linje. Det är den linjen som sedermera kommer att framstå som socialdemokratisk (dvs. i dåti- da språkbruk marxistisk) ortodoxi. Det är en väg som och huvudsakligen argumenterar för, även om den pragmatiske och realpolitiske tycks ha lätta- re att inse dess begränsningar än den mer principielle . Det är en linje som senare kommer att hävdas av , Per och program, som vi snuddade vid ovan. Den andra linjen är den ekonomiska, och som betonar facklig kamp och kooperation som självständiga kampformer med ett eget värde. Denna rörelsesocialistiska linje betonar att det nya samhället och arbetarnas frigörelse kan påbörjas här och för att gradvis växa sig starkare.