sou · GNB351d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Enkäterna har dels bestått av ett antal konkreta frågor om när förhållningsregler ges, hur patientens iakttagande av reglerna följs upp m.m., dels av två frågor av mer allmän karaktär. De senare har rört hur läkaren skulle utföra sitt arbete om smittskyddslagen inte innehöll några bestämmelser om förhållningsregler samt om man uppmärksammat några problem som har samband med förhållningsreglerna. Vissa huvuddrag av enkätsvaren redovisas nedan. Sammanfattnings- vis kan dock följande sägas. Behandlande läkare har i sitt arbete stor hjälp av de smittskyddsblad som utges av smittskyddsläkarna. Vid de kroniska sjukdomarna hivinfektion och hepatit B kan svårigheterna att hantera kunskaperna om patientens eventuella smittfarliga beteende stundom leda till att läkaren medvetet eller omedvetet underlåter att in- hämta information om detta. Flertalet av de tillfrågade läkarna tror att det vid dessa sjukdomar ibland förekommer att patienten själv undan- håller information om sina sexuella kontakter p.g.a. rädsla för smitt- skyddslagens tvångsregler. Läkarnas uppfattning om förhållningsreg- lerna och läkarens kontrollerande funktion varierar. Bland annat har man framhållit svårigheten att förena skyldigheten att kontrollera att patienten iakttar förhållningsreglerna med rollen som behandlande lä- kare. Flera har emellertid påpekat att lagens bestämmelser utgör ett stöd i arbetet. Mer än hälften av tillfrågade läkare (beträffande samtliga sjukdomar) tror att de skulle utföra sitt arbete likadant, även om smitt- skyddslagen inte innehöll några bestämmelser om förhållningsregler. Enkäten tillställdes 16 allmänläkare och 27 hudläkare. De allra flesta ger förhållningsregler redan vid patientens första besök. Efter fastställd diagnos lämnar majoriteten av hudläkarna och en fjärdedel av allmän- läkarna skriftliga förhållningsregler. Allmänläkarna använder då de regler som rekommenderats av smittskyddsläkarna, medan hudläkarna även har egna regler. De flesta läkarna följer upp patientens iakttagande av reglerna vid återbesök eller vid telefonsamtal. Ingen av läkarna anmäler direkt till smittskyddsläkaren om det visar sig att patienten inte iakttar reglerna; många läkare samtalar istället med patienten för att få denne att komma till insikt om smittrisk m.m. 138 )|UKnOOQLQJVUHJOHU Enkäten tillställdes 38 läkare med behandlingsansvar för hivpatienter. Majoriteten av dessa – 20 stycken – lämnar förhållningsregler redan vid testtillfället. Efter fastställd diagnos ger 12 läkare enbart muntliga förhållningsregler medan 25 använder sig av både muntliga och skrift- liga. De skriftliga reglerna som ges är i huvudsak de av smittskydds- läkarna rekommenderade. 20 läkare följer regelbundet upp patientens iakttagande av förhållningsreglerna; övriga frågar . På frågan om hur ofta läkaren tror att han medvetet eller omedvetet underlåter att inhämta information om patientens eventuellt smittfarliga beteende p.g.a. svårigheterna att hantera kunskaperna har 19 läkare svarat aldrig, 14 ibland och två ofta. Flertalet av de tillfrågade läkarna (30 stycken) tror att det emellanåt kan inträffa att patienten undanhåller information om sexuella kontakter av rädsla för smittskyddslagens tvångsregler. Enkäten tillställdes 32 infektionsläkare. Hälften av läkarna ger förhåll- ningsregler redan vid testtillfället. Efter fastställd diagnos använder sig samtliga av både muntliga och skriftliga förhållningsregler. De skrift- liga förhållningsreglerna är i huvudsak smittskyddsläkarnas. Åtta läkare följer upp patientens iakttagande av förhållningsreglerna vid varje besök, 12 gör det regelbundet och 11 frågar då och då. 16 läkare tror att det aldrig förekommer att de medvetet eller omedvetet under- låter att inhämta information om patientens eventuellt smittfarliga be- teende p.g.a. svårigheter att hantera kunskapen, men 15 tror att det kan förekomma emellanåt. Majoriteten av de tillfrågade tror att det ibland kan inträffa att patienten undanhåller information om sina sexuella kontakter p.g.a. rädsla för smittskyddslagens tvångsregler. Enkäten tillställdes 13 läkare. Fyra av dessa lämnar förhållningsregler redan vid testtillfället. Efter fastställd diagnos ger alla muntliga förhåll- ningsregler; fem använder både muntliga och skriftliga. Alla läkare utom en följer upp patientens iakttagande av förhållningsreglerna vid varje besök. )|UKnOOQLQJVUHJOHU 139 Enkäten tillställdes 16 läkare. Av dessa lämnar 11 stycken förhållnings- regler redan vid testtillfället. Efter fastställd diagnos ger 14 både munt- liga och skriftliga förhållningsregler, medan två enbart ger muntliga regler. De skriftliga förhållningsregler som används är huvudsakligen smittskyddsläkarnas. Nio läkare följer upp patientens iakttagande av reglerna vid varje besök; övriga tillfrågade följer upp patienten på annat sätt (men har inte angett hur). 7Tillfälligt omhändertagande och tvångsundersökning I detta kapitel beskrivs den faktiska tillämpningen av smittskyddslagens bestämmelser om tvångsåtgärder mot personer som PLVVWlQNV bära på en smittsam sjukdom, dvs. tillfälligt omhändertagande enligt 37 § smittskyddslagen och tvångsundersökning enligt 36 § samma lag. Redovisningen bygger främst på av komm ittén genomförda intervjuer med smittskyddsläkarna rörande tillämpningen 1995 och 1996 och på undersökningar av rörande tillämpningen 1992. Inhämtade uppgifter belyser i huvudsak bestämmelsernas formella tillämpning. Undersökningarna ger också en översiktlig bild av hur sådana ärenden hanteras men bör anmärkas att under- sökningarna inte har gett möjlighet till en djupgående jämförelse mellan de olika smittskyddsläkarna. Enligt 37 § smittskyddslagen får smittskyddsläkaren i vissa fall besluta att den som misstänks vara smittad av en samhällsfarlig sjukdom, skall omhändertas i avvaktan på resultatet av läkarundersökning. Tillfälligt omhändertagande får dock inte beslutas beträffande hivinfektion och de andra sjukdomarna som tas upp under 1.3 i bilagan till lagen. Förutsätt- ningen för tillfälligt omhändertagande är att det av särskilda skäl be- hövs för att förhindra smittspridning. Enligt förarbetena innebär detta att det skall föreligga speciella omständigheter som tyder på att man inte kan påräkna personens frivilliga medverkan till erforderliga åtgär- der. Omhändertagandet får äga rum under personen togs in på sjukhus. Erfarenheterna av denna tvångsåtgärd är mycket begränsade hos smittskyddsläkarna. Enligt kommitténs undersökning är det endast i något enstaka fall som frågan om tillfälligt 142 7LOOIlOOLJW RPKlQGHUWDJDQGH RFK WYnQJVXQGHUV|NQLQJ omhändertagande enligt 37 § smittskyddslagen har aktualiserats. En- dast i ett fall, vilket avsåg ett misstänkt fall av tuberkulos, har beslut fattats om tillfälligt omhändertagande. Enligt 36 § smittskyddslagen får smittskyddsläkaren besluta om tvångs- undersökning av någon som är skyldig att låta sig undersökas men som inte utan dröjsmål gör detta. Den behandlande läkaren har skyldighet att i vissa fall underrätta smittskyddsläkaren om sådana personer. Sådan underrättelse skall göras om den behandlande läkaren i smittspårningsarbetet finner att en person som kan misstänkas ha smittats av samhällsfarlig sjukdom inte låter sig undersökas (26 §). Enligt 5 § smittskyddsförordningen skall smittskyddsläkaren underrättas om en person som är skyldig att låta sig läkarundersökas inte utan svårighet kan nås omgående. Enligt föreskrifter (SOSFS 1997:7) skall underrättelse ges . När smittskyddsläkaren erhåller underrättelse enligt 26 § smittskyddslagen skall han få till stånd läkarundersökning. Om det kan ske utan risk för smittspridning bör han först försöka få personen att frivilligt låta sig läkarundersökas (28 §). För att verkställa ett beslut om tvångsundersökning kan smittskyddsläkaren begära biträde av polis (62 § 1 p). 7LOOIlOOLJW RPKlQGHUWDJDQGH RFK WYnQJVXQGHUV|NQLQJ 143 7DEHOO $QWDO XQGHUUlWWHOVHU HQOLJW VPLWWVN\GGVODJHQ L ODQGHW .lOORURapport beträffande undersökning av underrättelser 1992 till smittskyddsläkar- na enligt 26 § smittskyddslagen, . 1993, och intervjuer med samt- liga smittskyddsläkare. $QP Under "övriga" ryms bl.a. tuberkulos, syfilis och gonorré då endast enstaka underrättelser har gjorts. 1995 ingick även enstaka underrättelse rörande hepatit A och 1996 enstaka underrättelse rörande shigella. Med * avses att endast enstaka underrättelser gjorts, dessa ingår därför i "övriga". Som framgår av tabell 7:1 har majoriteten av underrättelser enligt 26 § smittskyddslagen avsett personer som misstänkts bära på klamydia. Förklaringen till detta torde främst ligga i den omfattande förekomsten av klamydia, jfr kap. 3.3. Enligt undersökningarna har samtliga smitt- skyddsläkare erhållit underrättelse enligt 26 § smittskyddslagen de un- dersökta åren om än i mycket skiftande omfattning. I tabell 7:2 redo- visas antalet underrättelser till de län som fått flest underrättelser undersökta år. Av naturliga skäl, bl.a. med hänsyn till befolkningsstorleken, står för den övervägande andelen underrättelser. I tre län (, och ) har antalet underrättelser inte överstigit femton stycken. Lägst antal underrättelser inkom till Smittskyddsläkaren i , nämligen tio stycken 1992, tre stycken 1995 och fem stycken 1996. I övrigt visar undersökningarna inte någon enhetlig trend vare sig mellan de olika länen eller mellan åren inom respektive län. Emellertid har flera smittskyddsläkare uppgivit att antalet underrättelser legat på en relativt nivå mellan de undersökta åren. 144 7LOOIlOOLJW RPKlQGHUWDJDQGH RFK WYnQJVXQGHUV|NQLQJ 7DEHOO /lQ PHG IOHVW DQWDO XQGHUUlWWHOVHU HQOLJW VPLWWVN\GGVODJHQ .lOORU: Rapport beträffande undersökning av underrättelser 1992 till smittskyddslä- karna enligt 26 § smittskyddslagen, . 1993, och intervjuer med * i och i läns slogs samman För enkelhetens skull har uppgifterna för dessa smittskyddsläkare sam- Det är endast i få fall som underrättelser enligt 26 § smittskyddslagen leder till EHVOXW RP WYnQJVXQGHUV|NQLQJ. Som framgår av tabell 7:3 avser de flesta tvångsbesluten misstänkt klamydia. Räknat i procent ledde av underrättelserna 1992 till beslut om tvångsundersökning. 1995 och 1996 ledde respektive av underrättelserna till beslut om tvångsundersökning. Av undersökningarna framgår att anta- let beslut om tvångsundersökning fördelas på ett fåtal smittskyddsläka- re. Besluten var 1992 och 1995 fördelade på sju smittskyddsläkare res- pektive år och 1996 på 11 smittskyddsläkare. Åtta smittskyddsläkare meddelade inte beslut om tvångsundersökning under något av de undersökta åren. I tabell 7:4 jämförs antal beslut mellan de smitt- skyddsläkare som erhållit flest underrättelser de undersökta åren. och har vardera sammantaget med- delat flest beslut. Intressant att notera är att t.ex. i är beslut om tvångsundersökning ytterst sällsynta trots att smittskydds- läkaren erhållit ett stort antal underrättelser och att länet, enligt Smitt- skyddsintitutets årsrapporter, har en relativt hög förekomst av t.ex. kla- mydia. Det skall härvid också nämnas att beslutet av smittskydds- läkaren i rörde tuberkulos. 7LOOIlOOLJW RPKlQGHUWDJDQGH RFK WYnQJVXQGHUV|NQLQJ 145 $QWDO EHVOXW RP WYnQJVXQGHUV|NQLQJ .lOORU: Rapport beträffande undersökning av underrättelser 1992 till smittskyddslä- karna enligt 26 § smittskyddslagen, . 1993, och intervjuer med samtliga smittskyddsläkare. 7HFNHQI|UNODULQJ: * = uppgift saknas, - = inte något beslut. 7DEHOO $QWDO EHVOXW RP WYnQJVXQGHUV|NQLQJDU L YLVVD .lOORU: Rapport beträffande undersökning av underrättelser 1992 till smittskyddslä- karna enligt 26 § smittskyddslagen, . 1993, och intervjuer med * i och i läns slogs samman För enkelhetens skull har uppgifterna för dessa smittskyddsläkare sam- undersökning rörande 1992, liksom en tidigare under- sökning 1991, visar att det förelåg stora variationer mellan länen såväl när det gäller antal underrättelser enligt 26 § i förhållande till folk- mängden i länet som beträffande antalet tvångsundersökningar som följd av sådan underrättelse. Liknande variationer framkommer även i kommitténs undersökning. Orsakerna till dessa variationer har inte kun- nat närmare analyseras men såväl undersökning som kommitténs intervjuer pekar på att variationerna åtminstone till viss del kan förklaras med skillnader i hur smittskyddsläkarna hanterar och bedömer dessa ärenden, särskilt beträffande ärenden som rör misstänkt klamydia. 146 7LOOIlOOLJW RPKlQGHUWDJDQGH RFK WYnQJVXQGHUV|NQLQJ Den absoluta majoriteten av ärenden som rört underrättelse enligt 26 § smittskyddslagen avslutas genom att berörd person frivilligt låter sig undersökas. På smittskyddsläkarenheten i avslutades, såväl 1995 som 1996, av ärendena på detta sätt. I andra fall har ärendena skrivits av, främst p.g.a. att personuppgifterna har varit så ofullständiga att personen inte gått att identifiera eller p.g.a. att per- sonen har flyttat till ett annat län och ärendet därför flyttats över till an- nan smittskyddsläkare. Det förekommer även andra skäl till att ett ären- de skrivs av. Det kan t.ex. vara så att personen redan har blivit under- sökt, att underrättelse ägt rum på felaktiga grunder eller att personen av olika anledningar inte gått att nå. I några fall har vissa smittskydds- läkare skrivit av ärenden som rört klamydia p.g.a. att smittskyddsläka- ren inte ansett att det förelegat epidemiologiska skäl till tvångsåt- gärden, t.ex. att det gått så sedan smittillfället att undersökning inte framstått som meningsfull. En ur epidemiologisk synvinkel intressant fråga är i vad mån tvångsundersökningarna leder till att människor med smittsam sjukdom upptäcks. I kommitténs intervjuer med smittskyddsläkarna ställdes frå- gan om provresultaten vid genomförda tvångsundersökningar. Med hänsyn till osäkerheten i vissa av uppgifterna ger redovisningen dock endast en bild av resultaten. 7DEHOO 6DPPDQODJGD SURYUHVXOWDW IUnQ WYnQJVXQGHUV|N QLQJDU I|U RFK $QP * Beträffande 23 av dessa undersökningar har uppgifter har inte kunnat erhållas eller så har resultaten uppgivits vara osäkra eller ospecificerade. Detta sammanhänger bl.a. med att analysmetodiken för klamydia inte haft tillräckligt hög grad av känslighet och därför inte kunnat ge ett säkert svar. I kommitténs intervjuer med smittskyddsläkarna ställdes allmänna frå- gor om rutinerna då underrättelse enligt 26 § smittskyddslagen inkom- mit. Smittskyddsläkarna försöker i de allra flesta fallen att få berörd person att frivillig söka läkare för undersökning. Det är ytterst sällsynt att beslut om tvångsundersökning meddelas utan att smittskyddsläkaren 7LOOIlOOLJW RPKlQGHUWDJDQGH RFK WYnQJVXQGHUV|NQLQJ 147 har försökt att få kontakt med personen. Beslut om tvångsundersökning fattas vanligen först efter det att den berörde personen anmanats en el- ler . Emellertid framgår av kommitténs intervjuer att ruti- nerna varierar. Detta gäller också hur kontakterna tas. Enligt intervju- erna förekommer såväl skriftliga som muntliga anmaningar och i vissa fall kombineras dessa förfaranden. Flertalet beslut om tvångsundersökning har genomförts med biträde av polis. Enligt kommitténs intervjuer är det vanligaste tillvägagångssättet att beslutet om tvångsundersökning del- ges personen genom polisens försorg varvid polisen tar med vederbörande för undersökning. Emellertid skiftar rutinerna mellan smittskyddsläkarna. Så uppgav t.ex. en smittskyddsläkare att berörd person först delges ett beslut om tvångsundersökning i vilket vederbö- rande ges på sig att efterkomma beslutet. Först om läkarun- dersökning ändå inte kommer till stånd begärs biträde av polis för att genomföra undersökningen. En smittskyddsläkare uppgav att han t.ex. aldrig begär biträde av polis för undersökning som rör misstänkt klamydia. I kapitlet redogörs för tillämpningen av bestämmelserna om tvångsiso- lering. Underlaget för avsnitt 8.3 har erhållits genom intervjuer med samtliga smittskyddsläkare och genom två rapporter från Socialstyrel- sen, nämligen "uppföljning av tillämpningen av 38 § smittskyddslagen", redovisning och "Rapport beträf- fande undersökning av till smittskyddsläkarna inkomna underrättelser enligt 25 § smittskyddslagen", 12 decem- ber 1994. Enligt kommitténs direktiv skall särskild vikt fästas vid bestämmel- serna om bl.a. tvångsisolering och särskild uppmärksamhet skall riktas mot tvångsisoleringens varaktighet, den tvångsisolerades rättigheter och de stöd- och hjälpåtgärder som erbjuds den isolerade. I syfte att be- lysa dessa frågor har domstolarnas akter mellan och studerats. Kommittén har även tagit del av smitt- skyddsläkarnas akter och inhämtat kompletterande uppgifter från smitt- skyddsläkarna och från den särskilda enheten vid för omhändertagande enligt smittskyddslagen. För att närmare belysa de tvångsisolerades situation ur ett psykiat- riskt perspektiv har inhämtats ett särskilt utlåtande från socialläkaren . Utlåtandet finns intaget i del B, bilaga 9. Den behandlande läkaren har enligt 25 § smittskyddslagen skyldighet att underrätta smittskyddsläkaren om det finns anledning att anta att en patient som för eller misstänks föra smitta av en samhällsfarlig sjuk- dom inte kommer att följa eller inte följer meddelade förhållningsreg- ler. Enligt samma lagrum skall den behandlande läkaren också anmäla om en sådan patient avbryter pågående behandling utan att den behand- lande läkaren är införstådd med detta. Enligt 28 § smittskyddslagen skall smittskyddsläkaren efter att ha fått en underrättelse enligt 25 § vidta de åtgärder som behövs för att förhindra vidare smittspridning. I paragrafen anges vidare att smitt- skyddsläkaren innan han tillgriper en tvångsåtgärd bör söka nå rättelse på frivillig väg. Enligt 38 § smittskyddslagen kan länsrätten på ansökan av smitt- skyddsläkaren fatta beslut om tvångsisolering i två fall. Det ena är om den som för smitta inte medverkar frivilligt till de åtgärder som behövs för att hindra smittspridning. Underlåtelsen är emellertid en tillräcklig grund för isolering endast om den medför risk för smittspridning. Ett beslut om tvångsisolering kan också fattas om det finns grundad anled- ning anta att den smittade inte följer meddelade förhållningsregler och underlåtenheten innebär en uppenbar risk för smittspridning. Det bör härvid uppmärksammas att tvångsisolering endast kan äga rum beträf- fande en person som konstaterats vara smittad av en samhällsfarlig sjukdom. Om det är fråga om någon som endast misstänks vara smittad och denne inte frivilligt medverkar till nödvändiga åtgärder kan det däremot bli fråga om ett tillfälligt omhändertagande enligt 37 § (jfr kap. 7.2). Om länsrättens beslut inte kan avvaktas på grund av risken för smittspridning kan smittskyddsläkaren enligt 39 § smittskyddslagen fatta beslut om tvångsisolering. Smittskyddsläkarens beslut skall dock underställas länsrättens prövning. Tvångsisolering får enligt 40 § smittskyddslagen pågå från den dag den smittade togs in på sjukhus på grund av beslutet om isolering. Om smittskyddsläkaren bedömer att det finns be- hov av isolering även skall han, enligt 41 §, före tre- månaderstidens utgång ansöka om förlängning av tvångsisoleringen hos länsrätten. Ett beslut om fortsatt isolering får avse högst åt gången. Någon yttersta gräns för hur länge isoleringen sammanlagt får pågå finns inte. I propositionen anges att tvångsisolering skall pågå så länge det finns risk för smittspridning på grund av att den smittade inte frivilligt underkastar sig de åtgärder och inskränkningar i sin livsföring som är nödvändiga för att hindra smittans vidare spridning. Först när situationen för den isolerade har ändrats på ett sådant sätt att förutsättningar för tvångsisolering inte längre föreligger kan beslutet om tvångsisolering hävas. Isoleringstidens längd blir således enligt propositionen beroende av den isolerades inställning till sin situation och sin omgivning. Enligt 42 § smittskyddslagen skall tvångsisolering ofördröjligen upphöra när det inte längre finns skäl för den. Smittskyddsläkaren skall vidare ofördröjligen pröva frågan om tvångsisoleringens upphörande när den isolerade begär det. Avslår han begäran kan den isolerade över- klaga detta beslut. I 43–50 §§ smittskyddslagen finns bestämmelser om omhänder- tagandet , om den isolerades rättigheter och vilka inskränkningar som får göras och om tillstånd att vistas utanför sjuk- husområdet. Beträffande dessa bestämmelser se avsnitt 8.7.1 nedan. Som ovan redogjorts för fattas beslut rörande tvångsisolering av länsrätten och flertalet av de beslut som fattas av smittskyddsläkaren, t.ex. rörande tillstånd att vistas utanför sjukhusområdet, kan överklagas till länsrätten. Beträffande handläggningen av dessa mål gäller huvud- sakligen bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen. Vissa komplette- rande bestämmelser finns dock i 54–61 §§ smittskyddslagen. Dessa innebär i korthet följande. Smittskyddsmålen skall handläggas skyndsamt. Om smittskydds- läkaren fattat beslut om omedelbar tvångsisolering enligt 39 § smitt- skyddslagen eller om målet rör ansökan om fortsatt tvångsisolering skall länsrätten ta upp målet till avgörande inom från den dag då ansökan kom in eller underställning enligt 39 § skedde. Huvud- regeln är vidare att muntlig förhandling skall hållas i mål om tvångs- isolering eller om upphörande av tvångsisolering. I mål som rör tvångs- isolering skall vidare nämndemän ingå i rätten. Här bör också uppmärksammas att särskilda bestämmelser gäller rö- rande beslutens offentlighet. Beslut enligt smittskyddslagen omfattas som huvudregel av hälso- och sjukvårdssekretessen i 7 kap. 1 § sekre- tesslagen (1980:100) (SekrL). Undantag görs dock i 7 kap. 2 § 2 p. SekrL för vissa beslut. Enligt denna bestämmelse gäller inte hälso- och sjukvårdssekretessen om beslutet angår frihetsberövande åtgärd. Undantagna är dock mål som rör sådana smittsamma sjukdomar som anges i bilaga 1.3. i smittskyddslagen, dvs. gonorré, hivinfektion, kla- mydia, syfilis och ulcus molle. Beträffande dessa sjukdomar är även beslut som rör frihetsberövande åtgärd sekretessbelagda. att i mål som rör tvångsisolering av en hivpositiv person är alla upp- gifter i domen, utom själva domslutet, sekretessbelagda. Om målet rör en person som bär på tuberkulos är uppgifterna i domen däremot offentliga. 8.3Handläggningen före beslut om tvångsisolering 8.3.1Statistiska uppgifter rörande underrättelse enligt 25 § smittskyddslagen Som redogjorts för i avsnitt 8.2 skall den behandlande läkaren underrätta smittskyddsläkaren om läkaren misstänker att en smittad eller misstänkt smittad person inte följer meddelade förhållningsregler. I tabell 8:1 och i tabell 8:2 presenteras antalet underrättelser i enlighet med bl.a. de uppgifter kommittén erhållit vid intervjuer med smittskyddsläkarna i landet. 7DEHOO $QWDO XQGHUUlWWHOVHU HQOLJW VPLWWVN\GGVODJHQ I|UGHODW Sn VMXNGRPDU Hepatit B och/eller C .lOORUSocialstyrelsens uppföljning av tillämpningen av 38 § smittskyddslagen, redo- visning , Rapport beträffande undersökning av till smittskyddsläkarna inkomna underrättelser enligt 25 § smittskyddslagen, 12 , samt intervjuer med samtliga smittskyddsläkare. $QP Det bör observeras att uppgifterna från smittskyddsläkarna lämnats med förbehåll för viss felmarginal, dock torde det endast röra sig om något enstaka fall mer eller Under "övriga" ryms enstaka underrättelser rörande tuberkulos, syfilis, gonorré, salmonella och shigella. 7DEHOO /lQ PHG IOHVW DQWDO XQGHUUlWWHOVHU HQOLJW VPLWWVN\GGVODJHQ RFK .lOORU: Intervjuer med samtliga smittskyddsläkare. * i och i län slogs samman un- Uppgifterna för dessa smittskyddsläkare har för enkelhetens skull samman- Som framgår av tabell 8:2 hänför sig det övervägande antalet under- rättelser till storstadsområdena och . När det gäller hivinfektion hänför sig underrättelserna, med några få undantag, till eller . Smittskyddsläkaren i erhöll 1995 och 1996 drygt 100 underrättelser rörande hivinfektion vardera året.