sou · GNB310 · 2000-01-01 00:00:00 — Många har fått ett intryck av att själva makten i sig blivit poli- tikens och politikernas enda futtiga mål. En mästare i manipulation var exempelvis den socialistiske presidenten . I stället för att försöka omvända borgerliga väljare riktade han sin valkampanj inför presidentvalet mot grupper i samhället som visat en hög grad av soffliggande, som till exempel kvinnor och ungdomar vars föräldrar var invandrare. Mycket tack vare dessa nya väljargrupper vann han valet. Hans första president- period excellerade i subventionerade rockkonserter under anti- rasismrörelsen SOS-Racismes etikett, som många uppfattade det som om ytterst lite gjordes i praktiken för att förbättra framtidsmöjligheterna för de utsatta ungdomar med invandrade föräldrar som bodde i avlägsna ghettoliknande förorter. blev åtskilliga av dem arbetslösa, slog dank, försökte dryga ut kassan med fuffens och kriminella handlingar, och utsattes för rasistiska fördomar eftersom de just inte ville jobba. Eftersom på flera plan inte lyckades infria de för- hoppningar han skapat hos sina väljare tydde opinionsmätningarna på en kommande förlust. Då han inte kunde räkna med att behålla alla sina tidigare väljare riktade han i stället in sig på att försöka splittra det liberal-konservativa blocket UDF-RPR som stödde hans motståndare, konservative . Hans redskap blev Le Pen. Socialistiske puffade personligen för att Le Pen skulle släppas fram i den statliga televisionen. Den karismatiske Le Pen lyckades över förväntan. Redan hans första TV-framträdande 1984 gjorde honom till stjärna. På olika sätt öppnades även i fortsättningen vissa dörrar diskret för honom. Det var alltså inte bara Le Pens ledarförmåga eller den goda jordmånen för en missnöjespolitiker som banade väg för honom. I tror jag att en sådan avancerad manipulation skulle vara svår att iscensätta, vilket gör det svårare för svenska populister, som lever under ett större tryck att ta sig fram på egen hand, att avancera. SVENSK HÖGERPOPULISM I FRANSKT LJUS En annan viktig ingrediens i Le Pens framgång var den utstuderade metod som Frontens propagandister utvecklade, byggda på teorier om ett slags mullvadsteknik. Långsamt, gradvis, metodiskt och långsiktigt infiltrerades alla organisatoriska skikt i samhället enligt en genomtänkt plan. , in- tresseföreningar, hem- och skolaföreningar, kvartersföreningar, men även studiegrupper och idrottsföreningar infiltrerades med- vetet av frontenaktivister, som öppet eller dolt skapade sina nischer i sina grupper för att sedan, styrda av direktiv från deras partiledning, försöka påverka sina kamrater. Tanken med detta var att på gräsrotsplanet vrida opinionen åt det håll dit Fronten syftade för att dess politik med tiden skulle te sig allt mer förnuftig och självklar. Frontens flitiga aktivister på basplanet tränades också i att skriva insändare till sina lokaltidningar, för att på detta sätt få deras genomtänkta partipropaganda att framstå som röster ur folkdjupet. En liknande strategi har lagts upp av den svenska invandrarfientliga lobbyn kring det så kallade Samfundet för nationell och internationell utveckling. Inte alla folkliga yttringar är så spontana som de kanske förefaller, inte ens i . Nationella Frontens propaganda utformades också mycket medvetet på olika sätt till olika målgrupper. Till äldre människor framhölls att partiet kämpade för de äldres villkor och för att bevara gamla, traditionella värden som var stadda i uppluckring i vårt moderna samhälle. Till bönder sades att partiet kämpade för att bevara det traditionella franska jordbruket. Arbetslösa fick veta att bara landet kunde bli av med invandrarna så skulle de omedel- bart få alla jobb som invandrarna påstods ha tagit från dessa riktiga fransmän. Eftersom det finns en antisemitisk ådra hos vissa grupper i samhället lyftes sådana anspelningar upp i andra tal. Korruptionen bland politiker retade hårt pressade låglönetagare i slitna förorter, som själva tvingades vända på varenda franc, och Le Pen lovade dessa att han skulle rensa upp i träsket. Algeriet- fransmännen, pieds-noirerna, som vid självständighet 1962, hals över huvud tvingats tillbaka till efter ett par generationer i kolonin, kände sig svikna av både de , som släppt , och socialisterna som hade stött Algeriska vänster- partiet . Dessa fann en bundsförvant i Le Pen som också stod utanför etablissemanget och sade sig varken lita på vänstern eller högern. Få av dessa olika väljargrupper hade läst partiprogrammet eller hade någon överblick över partiets övergripande projekt. Då jag talade med väljare ur olika grupper kunde de till och med bli över- raskade över propagandamaterial jag själv visade dem, som egent- ligen var ämnat åt en annan kategori än just deras. Öppen och dold sida Mot bakgrund av en sådan slags utstuderad politisk strategi kan det kännas överraskande att se hur svenskar ibland kan ha en tendens att verkligen tro på valfläsk, utan vana vid att genomskåda en strategi. Populistiska partier riktar till exempel alltid in sig på åldringsfrågor. Säkert för att deras ledare verkligen ömmar för att de gamla skall ha det bra i samhället och oroar sig för sin egen pensinärstillvaro . Men kanske också för att gamla, i alla fall i samhällen som , alltför ofta känner sig överblivna och vilsna. Hos dem finns en stor efterfrågan på kontakt och de har rösträtt. Alltså har det visat sig ge goda röstresultat att ägna lite tid åt de äldre. Många barnfamiljer känner sig också trängda i ; även hos dem finns möjlighet till gehör. Svenskar är mycket måna om sin natur; sådana programpunkter lockar också många väljare. Småföretagare är trängda av skatter och byråkrati och utgör också en lättåtkomlig målgrupp. Under ett uppbyggnadsskede fungerar populistiska partier som flugpapper. De lockar med lite vad som helst, osorterat och utan inbördes korrelation, för att i första hand locka till sig väljare som kan göra sig hemmastadda i partiet och med sina nya kamrater i kampen. I Nationella Frontens fall, och dess svenska marionettparti , vars program och strategi lagts upp av Fronten som också bekostat dess valrörelser, finns en öppen och SVENSK HÖGERPOPULISM I FRANSKT LJUS en dold sida. Den öppna sidan är just detta hopkok av lockande valfläsk. Den dolda är ett projekt som syftar till ett återfött , ett nationernas , där varje folk lever i sin egen etniskt rensade stat. Vårt skall byggas upp med de europeiska nationer som är baserade på civilisationer med rötter i grekiska, keltiska, germanska, latinska och kristna traditioner, som det står i det manifest som representanter för tio europeiska fascistpartier skrev under utanför . Värt att notera är kanske att grupper som saknas i detta europeiska projekt är judar, muslimer, afrikaner, asiater och många andra. Från undertecknades manifestet av , vice ordförande för och kommunfullmäktigeledamot i . Hans namnteckning är avfotograferad i faksimil i min bok revansch – en resa i fascismens . Bland de övriga undertecknarna finns ledare för partier som syftar till att återupprätta diktaturer i vars och ens land, som spanska Francoanhängare, portugisiska Salazaranhängare och grekiska juntanostalgiker. Det nätverk som det lades grunden till vid detta högtidliga kollektiva undertecknande, en gruppbild på dem alla är för övrigt också publicerad i min bok, kallades EuroNat. Dess närmaste mål var då att försöka skapa en gemensam grupp i av vad de själva kallar för nationalistiska partier men som statsvetare i allmänhet betecknar som fascistiska eller högerextrema. En viss svensk godtrogenhet och hyggligt tillmötesgående kan ibland lysa igenom just ifråga om definitioner av konturlösa populistiska partier. Jag har själv hört intervjuer med norske . där han på frågan av svenska reportrar om han är höger- extrem svarat nej, inte alls, varvid reportrarna konstaterat att han alltså inte är det. En liknande egenhet att låta politiker själva definiera och slå fast vad de står för förekommer lite varstans i svenska medier. I , där Nationella Fronten efterhand kom att med allt större tydlighet framställas som ett högerextremt parti, tog Le Pen själv initiativet till en kraftmätning angående vem som har rätt att etikettera ett parti. Han slog fast att Nationella Frontens program är på intet sätt extremt. Det svarar mot mänsklighetens klassiska krav och vilar på traditionella dygder som broderskap och rättvisa. Partiet, menade han, var inte alls högerextremt utan skulle betecknas som nationalistiskt, eller den rätta högern. Le Pen sände sedan ut ett cirkulär till landets alla tidningar, i vilket han meddelade att han ämnade åtala varje tidning som hädanefter envisades med att förolämpa hans parti genom att kalla det höger- extremt samt begära genmäla i deras blad. Tidningarna fortsatte i allmänhet som varvid Le Pen åtalade två tidningar, le Monde och , för förtal. En intressant juridisk procedur tog vid. En första instans gav Le Pen rätt. Tidningarna överklagade emellertid och debatten var livlig kring frågan i landet. En huvudfråga var om en domare var rätt person att avgöra politiska skalor. publicerade en enkät i vilken 40 ledande politiker från de flesta partier förklarade varför de själva betecknade Fronten som högerextrem. Och i rätten fick tidningarna rätt i sin överklagan, och det blev alltså fastslaget i domstol att det gick bra att definiera Nationella Fronten både som högerextrem eller fascistisk. Det som slagit mig i är stundom bristen på analys av populistiska partiers program, propaganda, verkliga aktivitet där de skaffat sig positioner och position i förhållande till liknande partier i andra länder. Studierna av dessa partier är i ofta begrän- sade till just . Utan perspektiv och internationellt jäm- förelsematerial kan det vara svårt att skönja konturerna av de internationella kontakter och projekt som finns inom höger- extrema kretsar, liksom inom andra politiska riktningar. Det finns möjligen också en övertro i på det rationella i politiska tal och strävanden. hanteras populistiska partiers resonemang som rationella reaktioner på verkliga missförhållan- SVENSK HÖGERPOPULISM I FRANSKT LJUS den, utifrån den hyggliga svenska attityden att alla egentligen strävar efter samma mål, vill varandra väl och har samma grundsyn. Journalister tar ibland dessa partiers påståenden för självklara sanningar, utan att låta göra en egen analys av grunderna för deras påståenden. I har det däremot visat sig finnas en icke oföraktlig ingrediens av irrationella föreställningar som exempelvis Nationella Fronten blåst under för att det gagnat partiet. Exempelvis har det visat sig, som i en fransk opinionsmätning , att av befolkningen i kommuner med färre än en procent utlänningar ansåg att där fanns för många araber. I kommuner med fler än utlänningar delade emellertid bara 45 pro- cent denna uppfattning. Fronten, liksom många populistiska partier, bygger sin propaganda på känslor och uppfattningar och på verkliga förhållanden. Nationella Fronten excellerar i svepande generaliseringar, hop- buntningar av folk i vad de betraktar som homogena grupper i vilka alla anses tycka och vara likadana och personangrepp på motståndare. Då jag med fransk blick betraktar upptäcker jag till min förvåning, i den gängse politiska debatten och attityderna, något av likartade grepp. En svensk politiker uttryckte i ett utspel att Invandrarna är egentligen moderater. Fascinerad såg jag framför mig en estnisk jurist, en somalisk flykting från en enkel by, en turkisk arbetare, en finsk lärare och ett iranskt sjukvårdsbiträde runt ett bord där de alla var överens om allting för att de alla var invandrare, alltså hade råkat födas utanför . Min mamma var med om något liknande då hon fyllt . Plötsligt fylldes brevlådan av inbjudningar av allehanda slag som förväntades locka den nya grupp hon placerats i, pensionärer. Av nyfikenhet gick hon på en musikafton, där en violinist på en scen höll upp en fiol och långsamt pedagogiskt förklarade att det var en fiol, och här sitter strängarna som man kan göra det eller det med, innan han skred till verket och spelade en trudelutt till piano- ackompanjemang. Min mamma undrade roat för sig själv om han möjligen trodde han hade hamnat på dagis. Hon fick också er- bjudanden om bingokvällar och seniordans. Hjärnkirurger, musiker, skolstädare, taxichaufförer, skåde- spelare, förgyllare, lärare, ingenjörer, affärsbiträden, bibliotekarier, svarvare, psykologer och alla andra förväntades alltså som av ett trollslag ha fått samma intressen för att de alla blivit 65. En kollega gjorde ett radioprogram i public service-radion och av en dator förvägrades använda en viss låt i programmet, eftersom den hade fått inprogrammerat vilka låtar lyssnare under inte tyckte om. Liknande generaliseringar uttrycker Le Pen när han påstår att intellektuella, konstnärer och etablissemangets politiker i hem- lighet lever i bevakade bostäder med säkerhetsanordningar i av- skilda lyxkvarter, medan folket som de suger ut får hållas i fattiga förorter. Han brukar också framhålla att alla journalister och intellektuella är det internationella kapitalets lakejer som medvetet lurar folket. Bristen på respekt för individer, deras enskilda smaker, intressen och åsikter, kan ibland i övergå till ett känslosamt daltande, vilket kanske kan hindra oss att verkligen lyssna på vad personerna i fråga faktiskt uttrycker. De i internationella sammanhang troligtvis unika turerna kring teaterprojektet 7:3 är ett av många exempel på, som jag ser det, brist på respekt för att folk har rätt att hålla sig med vilka personliga åsikter de vill. Grabbarna som tilläts formulera sina nazistiska utbrott på scen behandlades som clowner eller förirrade barnungar som bara be- höver kramas lite och få möta förståelse och kamratskap för att begripa hur fel de haft. En ung persons uttryck för en tro på de starkas nävrätt, förakt för svaghet och förtryck av oliktänkande bemöts ibland i SVENSK HÖGERPOPULISM I FRANSKT LJUS som psykologiska störningar, troligtvis åsamkade i barndomen av en auktoritär far eller känslokall mor. För alla i är ju egent- ligen överens, och vilsegångna lamm behöver bara lite uppmuntran för att åter rätta sig i ledet. Därmed undandrar man sig en idédebatt. Åsikter behöver inte definieras och formuleras eftersom ståndpunkter har psykologiska orsaker. Hos Nationella Fronten bemöter man inte alltid politiska mot- ståndare med argument utan med förringanden av själva mot- ståndaren som individ. , en av Nationella Frontens företrädare, har själv förklarat för mig att ett av partiets främsta medel att motarbeta motståndarnas attacker var att diskvalificera dem. Inte att svara på angreppen utan att i stället försöka klä av angriparna själva för att deras argument då skulle förlora i tyngd. En sådan taktik är ju emellertid tämligen utbredd i svenska medier, där personcentrerade påhopp förmedlas på ett sätt som stundom skulle vara belagt med skadestånd för ärekränkning i den strängare franska presslagstiftningen. I och med att personliga värdeomdömen ostraffat får slängas ut av vem som helst mot vem som helst och föras vidare i svenska medier tvingas inte svenska politiker eller journalister vakta sin tunga och respektera mot- ståndarens personliga integritet. Detta bidrar till den samman- blandning mellan sak och person som den svenska politiska debatten tyngs av. I kan t.o.m. en politiker förlöjligas i text och bild för sin kroppshydda. I tvingas populistiska politiker, som ofta vädjar till känslan mer än till förnuftet, att strängare än i följa spelets regler och hålla sig till sak. Detta skärper det idémässiga innehållet i den politiska debatten och begränsar de alltför grova utspelen i . Vilket i och för sig Nationella Frontens talare, med den franska retoriska konstens alla regler, försöker kringgå genom insinuationer och underförstådda liknelser. Men i underhåller också politiker från olika läger denna personcentrerade nivå genom att själva tala ut om sina privata angelägenheter i medier och böcker som om de inställsamt ville bli du och bror med och och fika efter person- lig sympati snarare än åsiktsgemenskap. Denna från fransk horisont säregna art av politiskt spel befarar jag dock kunna slå tillbaka med en tillvänjning av just en förenklad känslomättad kommunikation som snarare fördunklar än skärper en politisk debatt. Och som i förlängningen banar vägen för mottagligheten av det sorts känsloargument som populistiska partier odlar. För att glida över från populism till extremhögern igen får jag i ibland ett intryck av att kampen mot extemhögern främst är ett ärende för invandrare och för dem som förordar ett multi- kulturellt samhälle. Men extremhögern riktar sig ju inte bara mot invandrare utan mot hela den solidariska princip som vårt demo- kratiska samhälle bygger på. En idé som utgår ifrån synen på oss människor som jämlika individer med lika rättigheter och skyldig- heter, och som kan hjälpa och stötta varandra och försöka dela med oss till varandra under den korta tid vi är här på jorden. En av den franska extremhögerns ideologer, , har formulerat en syn på den mänskliga arten som har stora lik- heter med många djurarters kamp för överlevnad. Att i stället för att försöka hjälpa och stötta varandra släppa djungelns lagar fria på det att de starkaste må överleva och på så vis kunna föra arten vidare. Humanistiska känslor vi kan hysa för någon enskild står i motsats till den mänskliga generella behov. Det medlidande vi kan känna för någon asocial individ, vars underlägsenhet mycket väl kan härstamma från obotliga skador under barndomen eller ärftliga defekter, hindrar oss i själva verket från att skydda normala individer. Med en grundläggande människosyn av den sorten utvecklar olika nazistiska partier handlingsplaner som ska gå ut på att släppa fram en elit och ett herrefolk och förtrycka eller förgöra ovärdiga SVENSK HÖGERPOPULISM I FRANSKT LJUS individer och folkgrupper. Eftersom hierarkin i denna samhälls- modell är absolut tillåts inte heller fri debatt. när vi i har drabbats av fanatiker blir det ju lätt att panikartat dra alla nassar över en kam som terrorister. Men alla övertygade nazister är inte våldsmän. Debatten kring förbud eller inte mot nazistiska organisationer är svår i ett demokratiskt sam- hälle vars själva grundpelare är respekten för vars och ens åsikter; så länge man håller sig till lagen, kanske behöver tilläggas. Dilemmat att i ett demokratiskt samhälle hantera en rörelse vars målsättning är ett odemokratiskt samhälle har skapat mycket huvudbry i . Man kan med lagliga medel förbjuda och låta upplösa grupper och partier vars målsättning strider mot den franska grundlagen. Det har också gjorts, som då högerextrema Ordre Nouveau upplöstes 1973, och senast ett neonazistiskt regionalistparti i , HVE, 1993. Emellertid har många franska jurister och beslutsfattare numera kommit fram till att en sådan åtgärd inte alltid lönar sig, eftersom dessa grupper då bara omskapar sig på nytt, men i hemlig form, vilket dessutom blir svårare att hålla ett öga på. I stället infördes en ny lag , Gayssot-lagen, som skärpte paragrafen om hets mot folkgrupp. Den linje som har hållits under hela Frontens uppsving och smågruppers agitationer har varit att beivra överträdelser mot den franska , men inte förbjuda partierna. Diskussionen kring ett förbud eller inte även mot ett parti som Nationella Fronten var mycket livaktig, särskilt under de fram- gångsår mellan segern i de kommunala valen 1995, då tre städer, och senare ytterligare en, kom att styras av partiet, och , då partiet började spricka inifrån. Under dessa började Frontens ledare formulera alltmer hotfulla och triumfe- rande tal och dess framryckning verkade inte kunna stå att hejda. I början behandlades Le Pen som en clown som muntrade upp innehållslösa måndagstidningar med smaskiga rubriker, ungefär Men till många journalisters förskräckelse upp- fattade inte alla läsare hans för dem befängda tal på samma sätt. Tvärtom kom medierna då att agera megafon för frustrerade utbrott som många kände igen sig i. Ironiska slängar mot Le Pen uppfattades av många bara som överhetens förakt för den lille mannen som Le Pen försökte spela rollen av. Trots att han är mycket välbärgad, har blivit det på säreget sätt och har stora tillgångar undangömda i Schweiziska bankfack, vilket ju sällan den lille mannen på gatan har. Men även fast dessa sanningar kom fram i medierna ändrades inte hans anhängares syn på honom som en av dem. Deras hängivenhet rörde sig alltså inte på ett rationellt plan. Medierna började då gräva fram icke särskilt rumsrena detaljer från många av Frontens ledares nazistiska förflutna under kriget. Men inte heller detta minskade partiets attraktionskraft. Dels trodde många av anhängarna helt enkelt inte på journalisterna, eller också läste de inte deras tidningar utan Nationella Frontens egna. Eller så var de helt enkelt själva sympatisörer till dem som kollaborerade under kriget. Alla är ju inte egentligen överens om allt i ett samhälle. Då föreslog vissa att låt Fronten bara få makten i några städer så får folk se vad de går för. Och det gjorde de. Hela blev vittne till hur utrensningar av misshagliga individer inleddes bland de kommunalanställda i dessa städer, antingen på grund av deras hudfärg eller åsikter som stred mot Frontens; hur mot- ståndare trakasserades; hur motsättningar mellan olika befolk- ningsgrupper trissades upp med hatfulla argument. Men fransmännen kunde också bevittna en annan företeelse; den stora anpassligheten hos flertalet i dessa städer. I t.ex., en medelstor stad med 170 000 invånare, var ytterst få av de 3 000 kommunalanställda medlemmar av Nationella Fronten då partiet, tack vare splittringar inom de övriga partierna, tog makten med sina blott av rösterna. hade en tredjedel, 1 000 av de kommunalanställda, gått med i partiet. Av övertygelse, rädsla eller anpasslighet? Därom tvistar di lärde. Hur som helst var bristen på civilkurage och beredskap att försvara just ett demokratiskt samhälle bedrövande för många. Det var en liten skara spridda människor som var och en på sina arbetsplatser och SVENSK HÖGERPOPULISM I FRANSKT LJUS bostadsområden försökte stå emot flertalets passivitet eller an- passlighet med stadens nya ledning. Efterhand kunde dock dessa enträgna människor gräva fram oegentligheter som även de lokala ledarna för renlighetsivrarna Nationella Fronten gjort sig skyldiga till och som fick vissa av partiets väljare att dra åt sig öronen med argumentet att de ju inte var bättre än alla de andra. Men alla dessa ansträngningar minskade ändå inte Frontens röstetal markant. Det som fått Fronten att backa i t.ex. är i stället ett aktivt seriöst gräsrotsarbete från framför allt det lokala . Genom att bo i samma område som sina väljare och i sitt dagliga arbete engagera sig konkret för deras problem har vissa av partiets politiker lyckats mobilisera tidigare soffliggare att engagera sig i och rösta på partiet. I den svenska debatten har jag hört förslag från en hårt pressad kommunalpolitiker, ideligen påhoppad av högerextrema aktivister i hans stad, att demokratiska politiker kanske borde visa muskler- na och försvåra de högerextrema aktörernas tillvaro genom att ompröva eller dra in deras a-kassa och hyresbidrag. Även om det kanske förefaller vara ett effektivt sätt att tvinga de misshagliga motståndarna ut i tuffare tag för deras överlevnad blir jag för- skräckt över synsättet. Det är inte länge sedan vi har gått igenom pinsamma sidor av IB-affären, med det åsiktsförtryck och i vissa fall yrkesförbud som motarbetandet av vad som betraktades som vänsterextremister mynnade ut i. Det är ett djupt odemokratiskt tillvägagångssätt. Folk med fel åsikter fråndras sina samhälleliga rättigheter utan en öppen anklagan och juridisk prövning av dessa anklagelser. Ofta var dessa dessutom baserade på skvaller och missförstånd. Bevare oss för en upprepning av denna Stasi-logik!