sou · GNB321 · 2000-01-01 00:00:00 — Jag anser emellertid att behovet av resursförstärkningar på dessa områden är mycket stort. Som jag tidigare nämnt har regeringen i budgetpropositionen till- fört äldreområdet ytterligare medel. Det är min förhoppning att detta skall kunna göras också inom handikappområdet. Jag be- dömer att de resurser som skulle behövas för att förverkliga mina förslag uppgår till ca på årsbasis. En del av dessa resurser avser en temporär förstärkning av vissa områden. De föreslagna åtgärderna för att förhindra domstolstrots (kapitel 2) förutsätter en viss förstärkning av länsstyrelsernas re- surser. och länsstyrelserna har tillförts i budgetpropositionen för att för- stärka och intensifiera tillsynen av vården av äldre och funktions- hindrade personer. En del av dessa resurser bör kunna avsättas för att, i enlighet med mitt förslag, ge länsstyrelserna en mer aktiv roll när det gäller att föregripa domstolstrots, men jag bedömer att det inte är tillräckligt. Jag uppskattar behovet av resursförstärk- ning för länsstyrelsernas del till ytterligare MILJONER KRONOR. 82 +OSTNADER OCH FINANSIERING Ett annat av mina förslag syftar till att stärka den enskildes ställning genom att skapa möjligheter att framföra synpunkter och kritik på bemötandet (kapitel 5). Jag föreslår att huvudmännen inrättar en särskild funktion för detta ändamål som är fristående från den ordinarie verksamheten och med uppgift att granska och behandla olika synpunkter och klagomål på bemötandet. Jag be- dömer att behovet av en sådan funktion är stort. mulansbidrag till huvudmännen på uppskattningsvis MILJONER KRONOR skulle, enligt min mening, un- derlätta och påskynda utvecklingen. Bidraget bör användas för att pröva och utvärdera organisatoriska lösningar som på bästa sätt kan tillgodose huvudmännens behov i det här avseendet. Kompetensutvecklingsprogrammet (kapitel 7) kräver en cen- tral styrning. Jag har föreslagit att Sisus får den rollen. Om det förslaget vinner gehör räknar jag med att Sisus behöver en viss personalförstärkning och vissa administrativa och andra resurser för att genomföra, utveckla och följa upp programmet. mer att Sisus anslag bör förstärkas med sammanlagtMILJONER KRONOR om förslaget skall kunna realiseras. den kompetensutveckling som föreslås till största delen ses som en normal och reguljär del av huvudmännens personalutbild- ningsansvar. Jag anser emellertid att det finns skäl att staten med- verkar till att de handikappolitiska målen förs ut och förankras bland politiker, arbetsledare och personal som arbetar med handi- kappfrågor i olika verksamheter, och att de får ökad kompetens på området. Det behövs också åtgärder för att få ett bättre samarbete och en samsyn bland chefer och anställda kring de handikap- politiska principerna och hur dessa skall omsättas och följas upp i den praktiska verkligheten samt i frågor som rör bemötandets etik. För att åstadkomma en sådan utveckling bör Sisus kunna förfoga över tillfälliga kompetensutvecklingsmedel för att stimu- lera huvudmännen och handikapporganisationerna att tillsam- mans ta initiativ till olika modellprojekt med sådant innehåll och för att se till att utbildningsmaterial m.m. utvecklas. Jag bedömer att det finns ett behov av ett tillfälligt KOMPETENSUTVECKLINGSST¶D OM MILJONER KRONOR PER ¥R UNDER EN FEM¥RSPERIOD för detta Handikappforskningen arbetar med små resurser och verksamheten är splittrad och lågt prioriterad i förhållande till forskning på många andra områden. Jag har därför föreslagit (kapitel 8) att SFR bör utveckla en strategi för handikappforsk- ningen. Det finns också, enligt min mening, ett behov av att för- stärka handikappforskningen på samma sätt som regeringen +OSTNADER OCH FINANSIERING 83 förslagit att forskningen på äldreområdet bör förstärkas. Jag be- räknar att MILJONER KRONOR PER ¥R UNDER EN FEM¥RSPERIOD skulle behövas för att handikappforskningen skulle få den bredd och fördjupning jag föreslagit. När det slutligen gäller förslagen om försöksverksamhet med brukarstödscentra och kulturinsatser för att gissla fördomar före- slår jag att regeringen ställer medel ur Allmänna arvsfonden till handikapporganisationernas förfogande (kapitel 6 och 9). Jag har haft regeringens uppdrag att utreda frå- gor som rör bemötande av personer med funktionshinder inom olika samhällsområden (dir. 1997:04). Enligt direktiven skall jag bl.a. se över hur kraven på valfrihet, inflytande och information för barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder respekteras inom framförallt hälso- och sjukvår- den, service och omsorg, socialförsäkringssystemet, habilitering, rehabilitering och hjälpmedelsförsörjning. I uppdraget ingår också att: Beskriva funktionshindrade personers egna erfarenheter av hur de bemöts och behandlas vid kontakter med myndigheter och andra offentliga organ, vilka möjligheter de har att göra sina intressen gällande samt att undersöka hur de som har svårig- heter att ta ansvar i sitt eget liv kan få rätt stöd. Studera hur verksamheters organisation, ledarskap, struktur och personalens kompetens kan bidra till att förbättra bemö- tandet och kvalitén i insatserna. Undersöka pågående utvecklingsarbete i kommuner och landsting, utbildningssatsningar och kompetenshöjande åtgär- der samt belysa situationer där brister i tillgänglighet kan leda till dåligt bemötande. Speciellt belysa hur funktionshindrade invandrares situation ser ut. Undersöka om det är någon skillnad på hur kvinnor och män med funktionshinder bemöts och vad skillnaderna i så fall be- ror på. Arbeta utåtriktat för att skapa en öppen debatt kring dessa frå- gor. Slutligen skall jag lämna förslag till åtgärder som kan bidra till att avhjälpa brister och missförhållanden i bemötandet av per- soner med funktionshinder. Utgångspunkten för mitt utredningsarbete har varit att personer med funktionshinder själva skall få komma till tals och lämna synpunkter på bemötandet. Arbetet har bedrivits så att så många som möjligt av de berörda skulle kunna göra sin röst hörd. Jag bildade därför en referensgrupp där representanter från alla stats- bidragsberättigade handikapporganisationer varit inbjudna att delta. Jag har även haft regelbundna träffar med berörda myndig- heter och fackliga organisationer. Den bild av samhällets bemötande som jag utgår från i min analys är ett försök till sammanfattning av många människors er- farenheter och upplevelser. Mina beskrivningar och diskussioner behandlar i större utsträckning dåligt bemötande än gott bemö- tande och detta har flera skäl. Det är det dåliga bemötandet som behöver belysas, diskuteras och analyseras. Det dåliga bemötan- det är ofta svårt att se och identifiera för den som inte är utsatt. Det som beskrivs berör ju områden och livsvillkor som är okända och osynliga för de flesta människor. Därför är det nödvändigt att försöka förstå varför både det kollektiva och det individuella be- mötandet kan bli dåligt, trots goda intentioner och god vilja. Utredningen har fått många fler exempel på dåligt bemötande än på gott, men det speglar inte nödvändigtvis den verkliga rela- tionen mellan förekomsten av dåligt respektive gott bemötande. De människor som ringt eller skrivit till utredningen, som berättat vid möten och intervjuer, som representerat handikapporganisa- tionerna i min referensgrupp osv. har tagit upp frågor, händelser och situationer som de ansett vara viktiga för att belysa just det dåliga bemötandet. De goda möten, som enskilda människor har med samhället och samhällets representanter, är ju så att säga i sin ordning. De kräver ingen utredning. Min bild av samhällets bemötande är mörk, och jag är medve- ten om risken att bli beskylld för att ge en för mörk bild. Jag är också medveten om att det kan komma att göras försök att av- färda den bild jag ger med argumentet att urvalet av uppgiftsläm- nare inte är genomsnittligt eller representativt. Men jag menar att mönstret i människors berättelser har bekräftats av så många att det är omöjligt att avfärda. Det finns inget skäl att misstänka att de hundratals människor som berättat om sina upplevelser skulle vara särskilt missnöjda eller särskilt benägna att klaga över dåligt bemötande. Det finns inte heller någon anledning att tro att de blivit sämre bemötta än andra i liknande situationer. Däremot har de valt att berätta om erfarenheter som de är missnöjda med, där- för att det är viktigast i det här sammanhanget. Jag är medveten om att det finns mängder av exempel på gott bemötande som inte har speglats i mitt arbete, men det minskar inte trovärdigheten i människors upplevelser av dåligt bemötande, och inte heller nöd- vändigheten av att belysa det och komma tillrätta med det. Jag har valt att försöka hitta det gemensamma i upplevelser av bemötandet i stället för att fokusera på olika typer av funktions- hinder. Det är skälet till att jag i det följande hållit mina resone- mang på en övergripande och principiell nivå och undvikit att fördjupa mig i särskilda verksamhetsområden. Min avsikt har så- ledes varit att försöka hitta en gemensam bild – ett mönster – i människors upplevelser av bemötandet, ett mönster som är det- samma oavsett vilket funktionshinder man har, oavsett livssitua- tion och oavsett vilken typ av stöd och service man söker. Direktiven är omfattande och tar upp områden där det finns relativt lite forskning och sparsamt med statistik och kvantitativa data. Tiden har inte räckt till för att göra de studier och samla in de data som skulle behövas för att få en heltäckande bild av be- mötandet. Det har därför varit nödvändigt att avgränsa arbetet till några av de viktigaste områdena i direktiven. Jag anser att kärnfrågan i bemötandeproblematiken är de strukturella samhällsförhållanden som yttrar sig i politiska beslut, lagar, regler och resurser. Jag menar att detta är ett uttryck för det kollektiva bemötandet och att detta kollektiva bemötande i hög grad påverkar det individuella bemötandet. Jag har således delvis gått utanför mina direktiv därför att jag anser att det finns en klyfta mellan de handikappolitiska målen och den praktiska verk- ligheten som gör det svårt för människor med funktionshinder att uppnå full delaktighet och jämlikhet i samhället och som i högsta grad påverkar det individuella bemötandet. Det fanns i de inledande kontakterna en samstämmig bild hos berörda parter om hur problemen ser ut. Det hårdnande klimatet har inneburit att personer med funk- tionshinder får allt svårare att göra sina röster hörda och få den hjälp och det stöd de anser sig behöva. Regelverk, arbetsorganisationer och arbetsvillkor har ändrats upprepade gånger och detta gör det svårt för personalen att göra ett bra arbete. Deras möjlighet att ge adekvat information till dem som de möter i sitt arbete har försvårats. Bemötandefrågor bör diskuteras ur ett etiskt-ideologiskt per- spektiv. Det handlar om människosyn och alla människors lika värde. Det handlar om vardagsetik. Den människosyn som ge- nomsyrar samhället avspeglas också i det sätt på vilket resur- serna prioriteras och fördelas. En djupare analys av begreppet bemötande bör göras. Eftersom vi redan vet mycket om vad som brister i bemötandet av personer med funktionshinder är det viktigt att dokumentera detta genom "nedslag i verkligheten". Dessa nedslag bör spegla olika situationer, funktionshinder och verksamhetsom- råden och beskriva både det individuella och det offentliga bemötandet. Utredningen måste fånga det som är gemensamt och generellt i bemötandet. Det finns troligen exempel på situationer och upplevelser som alla känner igen och kan dela oavsett funk- tionshinder, ålder och vardagsvillkor. Vad är det som gör att vissa möten fungerar och inte andra? Vi måste hitta nyckelor- den, ringa in områdena och beskriva och analysera faktorer som avgör hur den enskilde upplever sig bli bemött. Information når ofta inte ut som den skall och kompetensen hos personalen behöver förstärkas på många håll. Det saknas tid för samtal och förberedelser. Det saknas samordning, sam- arbete och ett gemensamt förhållningssätt på de olika nivåerna. Det saknas helhetssyn. Arbetsledning och handledning måste förbättras. Det är denna bild jag haft med mig under hela utredningsar- betet och som format mitt sätt att lägga upp arbetet. Ett möte består alltid av minst två parter och båda dessa parters inställning och agerande har stor inverkan på mötet. Vid kart- läggningen av bemötandet behövs det därför kunskap om hur både personer med funktionshinder och de offentlig anställda ser på bemötandet, vilka faktorer som påverkar bemötandet och hur det kan förbättras. Jag inledde mitt utredningsarbete med att göra en översikt över vetenskaplig och annan litteratur om bemötande av personer med funktionshinder. Undersökningen visade att det inte finns mycket forskat eller skrivet om de här frågorna. I den engelskspråkiga litteraturen finns ingen motsvarighet till vårt ord BEM¶TANDE. Man talar istället om ATTITUDES ATTITYDER. Det finns delade meningar om vad som formar attityder. Många forskare menar också att det är mer än attityder som formar bemötande. För att beskriva funktionshindrade personers erfarenheter av hur de bemöts och behandlas inom olika samhällsområden har jag valt metoden att intervjua personer med olika funktionshinder, erfarenhet och ålder för att få ett brett underlag. detta arbetssätt skulle ge mig mer relevant information om pro- blemens art, orsaker och möjliga lösningar, än jag skulle få ge- nom att använda en standardiserad enkät, där man inte kan söka orsakerna bakom ett visst svar. Jag har bedömt de data som på detta sätt har kommit utredningen till del som mycket tillförlit- liga. För att få ytterligare underlag har jag uppmanat människor med erfarenhet av funktionshinder och deras anhöriga att skriva eller på annat sätt höra av sig till mig, jag har uppmanat handi- kapporganisationerna att ge mig en samlad bild av sina erfaren- heter och bedömningar av bemötandet och jag har gjort studiebesök runt om i landet. Data insamlade på detta sätt kan visserligen uppfattas som en beskrivning av de subjektiva upple- velser som de personer som vi har träffat ger uttryck för. Men jag menar att resultatet av undersökningarna ger en stark och entydig bild av hur människor med funktionshinder bemöts och mycket relevant information att bygga mina analyser på. Intervjuerna ger en kvalité på informationen som inte kan uppnås på något annat sätt. Genom att intervjuformen valdes har även personer som inte skulle ha kunnat svara på en enkät haft möjlighet att komma till tals. Eftersom mötet skapas i samspelet mellan två parter var det viktigt att även beskriva de anställdas syn på bemötande. Frå- gorna som jag vill ställa till den här gruppen ser dock helt annor- lunda ut. Orsaken till ett möte kan vara att den enskilde vill diskutera sina behov av olika insatser eller önskemål av annat slag. De anställda skall utföra ett arbete som ofta är mer eller mindre styrt av regler, resurser m.m. Jag ville därför söka deras syn på det arbete de utför. Anser de att de ger ett gott bemötande? Hur ser de på den kritik som personer med funktionshinder har riktat mot dem? För att få svar på dessa frågor valde jag av två skäl att genomföra en enkätundersökning. För det första ville jag nå ett så stort antal anställda att det inte skulle vara möjligt att intervjua dem. För det andra garanterar en enkät respondenternas anonymitet. De frågor jag ville ha svar på handlar om yrkesstolt- het, attityder och synen på den egna arbetsplatsen, och anonymi- teten ger bättre förutsättningar för att få sanningsenliga svar. För att få en djupare analys av enkätresultaten arrangerade jag en se- minarieserie med chefstjänstemän och politiker. Det är många faktorer som avgör om ett möte mellan två per- soner skall bli bra eller inte. Jag har sökt en del av de faktorerna på det KOLLEKTIVA PLANET. Vilka lagar och regler är med och formar Vilka organisatoriska och andra strukturella faktorer styr mötet? Förutom de svar på dessa frågor som har framkommit i kartläggningsarbetet, har jag i tre seminarier om samhällets kollektiva bemötande diskuterat tillsammans med forskare, sam- hällsdebattörer och funktionshindrade personer hur synen på per- soner med funktionshinder genom tiderna har manifesterats i lagar och regler. Utifrån den faktagrund som olika undersökningar ger anser jag att jag fått en god uppfattning om de frågor som jag ombetts att utreda, men eftersom jag lyft fram frågan om det kollektiva be- mötandet har andra nog så viktiga frågor fått stå tillbaka. Jag hade t.ex. velat belysa bemötandet inom hjälpmedelsområdet mer in- gående. Också frågorna om tillgänglighet, borde ha fått en mer framträdande plats. Jag har heller inte kunnat undersöka vilka ut- bildningssatsningar och kompetenshöjande åtgärder huvudmän- nen vidtagit för att öka de anställdas medvetenhet om de här frågorna i den utsträckning jag har velat. Det pågår emellertid ett omfattande utvecklingsarbete på t.ex. hjälpmedelsområdet där bemötandefrågorna har sin givna plats. Det finns också bra exem- pel på utbildnings- och kompetensutvecklingsarbete med direkt inriktning på etik och bemötandefrågor. Särskilda stimulansbi- drag utgår för att förbättra tillgängligheten inom olika samhälls- områden. Jag utgår därför från att dessa frågor kan bli belysta i andra sammanhang och på så sätt komplettera min utredning. I mitt samlade material har ett antal områden utkristalliserat sig som speciellt angelägna att åtgärda. Överväganden och förslag till åtgärder presenteras i slutbetänkandets första del. I denna del av betänkandet, del II, beskriver jag arbetets gång, gör en sam- manfattning och en analys av hur samhällets värderingar formar bemötandet, hur människor med funktionshinder upplever bemö- tandet från olika samhällsorgan, hur bemötandet påverkar männi- skors liv och i vilken mån anställdas arbetsförhållanden, inställning och arbetsplatsens organisation har betydelse för vilket bemötande den enskilde får. Jag visar på behovet av forskning och på diskrepansen mellan ideal och realiteter och menar att be- mötandet ytterst är en politisk fråga och att det krävs bl.a. poli- tiska insatser för att förbättra bemötandet. Denna sammanfattning och analys ligger till grund för de be- dömningar och förslag jag redovisar i del I. Som jag redan tidigare nämnt har jag haft många kontakter med handikapprörelsen. Jag har haft regelbundna träffar med alla statsbidragsberättigade handikapporganisationer för att informera om arbetet och inhämta deras synpunkter. Detta har varit nödvän- digt och berikande, eftersom det har inneburit att jag haft de direkt berördas perspektiv i fokus. Redan i utredningens inledningsskede skrev jag en artikel i handi- kapptidskrifterna med uppmaningen att enskilda med egna erfa- renheter skulle skriva till mig och berätta om sina upplevelser av bemötande i samhället i stort och hos olika myndigheter. Artikeln har också vidarebefordrats till de grupper inom invandrarorgani- sationerna som riktar sig till invandrare med funktionshinder. Många har hörsammat denna uppmaning, men inte så många som jag trott och önskat. Jag tror att många har föredragit att ringa och berätta om vad de har upplevt, sekretariatet och jag har haft många hundra samtal. I samband med att våra rapporter har pub- licerats har antalet brev och samtal ökat i anmärkningsvärt hög grad. Sammanlagt har jag fått cirka 260 brev. Breven har gett mig mycket information om hur människor med funktionshinder har det och verkligen bekräftat behovet av en utredning om hur per- soner med funktionshinder blir bemötta . De som har skrivit till oss tillhör alla samhällskategorier, har olika funktionshinder och olika erfarenheter. Personer med elöverkänslighet, tandvårds- skador och övervikt har varit mest aktiva brevskrivare. Tillsam- mans står de för mer än 100 brev. Jag bad också handikapporganisationerna och invandrarorganisa- tioner som arbetar med handikappfrågor att bidra till utrednings- arbetet med sin samlade bild av hur deras medlemmar bemöts i olika sammanhang. Tanken var att organisationerna genom sina rika erfarenheter och kontakter skulle kunna peka på ett åter- kommande mönster i bemötandet och ge förslag på möjliga lös- ningar. Det var också viktigt att se om organisationerna hade samma uppfattning om situationen som den övriga kartläggning gett mig. Jag fick svar från 29 av de 44 tillfrågade handikapporganisa- tionerna och två svar från invandrarorganisationer. Svaren har gett oss mycket information om vad som uppfattas som orsaker till dåligt bemötande och förslag på hur man skall kunna förbättra situationen. Bilden från tidigare kartläggning bekräftades. För att studera goda exempel, få information och sprida informa- tion om utredningen har sekretariatet och jag gjort många studiebesök. Många kommuner, myndigheter och organisatio- ner har också tagit kontakt med oss för att berätta om sin verk- samhet och för att få information om utredningens arbete. Möten med invandrare, ungdomar och kvinnor Mitt sekretariat och jag har även haft möten med olika grupper som vi har ansett vara viktiga att få träffa. En del handikapporga- nisationer har särskilda ungdomsförbund som vi på det här sättet velat tala direkt med. Invandrare med funktionshinder syns inte så mycket i det svenska samhället. De ställs inför andra problem än funktionshindrade personer med svensk bakgrund och handi- kappet kan förstärkas av kulturskillnader och språksvårigheter. Vi träffade ett antal representanter från grupper inom invandrarorga- nisationer som arbetar med handikappfrågor för att med dem dis- kutera vad utredningen kan göra för att belysa deras situation. Kvinnor med funktionshinder har på många sätt sämre livs- villkor än män med funktionshinder. Det har varit viktigt för mig att ta del av deras upplevelser av bemötandet. Därför har jag haft kontakt med kvinnor i handikapprörelsen som har stor erfarenhet och kunskap i de här frågorna. I inledningsskedet av min utredning poängterade många att ut- redningen borde arbeta ur ett etiskt ideologiskt perspektiv och lyfta fram de viktigaste förändringar som har skett under de se- naste åren ur det perspektivet. En seminarieserie om det kollek- tiva bemötandet genomfördes där experter och berörda tillsammans diskuterade samhällets syn på personer med funk- tionshinder som det uttrycks och har uttryckts i lagstiftning, handlingsprogram och andra officiella dokument. I serien hölls tre seminarier. Det första behandlade samhällets officiella syn på människor med funktionshinder, det andra fokuserade människo- syn och värderingsförändringar och slutligen det tredje seminariet som gav en internationell utblick på handikappfrågorna. I en annan seminarieserie diskuterades resultaten i rapporten och attityder professionellas möte med per- soner med funktionshinder (SOU 1998:121 I de fyra seminari- erna, ett för var och en av sektorerna skolan, sjukvården, och , deltog politiker och tjäns- temän samt personer med funktionshinder. Syftet var att få de re- sultat som kommit fram i rapporten ytterligare belysta. Arbetet har resulterat i ett delbetänkande och fyra rapporter. Dessa presenteras i bilaga 1. 12Bemötandet har många dimensioner Ord kan definieras på många olika sätt och betyda olika saker för olika människor. De flesta som hör ordet bemötande tänker nog på hur någon uppträder eller uppför sig mot en annan person. Ett gott bemö- tande är väl vanlig hyfs, som någon uttryckte sig. Enligt betyder ordet "EM¶TA upp- träda emot, behandla, uppföra sig, bete sig mot. finieras som hållning, uttrycksfullt åskådliggörande av någons handling. I stora synonymordbok beskrivs attityder som inställning, referensram, handlingssätt, förhållningssätt, be- teende. Negativa attityder ligger mycket nära ordet I betänkandet Brister i Omsorg – en fråga om bemötande av äldre (SOU 1997:51) definieras bemötande som en ömsesidig relation, den inställning personer har till varandra.