sou · GNB31 · 2000-01-01 00:00:00 — Det bör vidare införas en regel av innebörd att i händelse av att tvisten avslutats genom dom, räknas tidsgränsen från när kronofog- demyndigheten redovisat till löneborgenären att det saknas utmätningsbara tillgångar för täckande av utmätningsfordran. En rätt till lönegaranti för sparad semester bör införas. Lagstiftaren har framhållit att det är socialt angeläget att en arbetstagare, som i övrigt är helt bunden till en arbetsgivare och som saknar möjligheter att själv styra sin fritid, i vart fall fritt ska kunna förfoga över . Det är socialt oacceptabelt att endast arbetstagare hos stat och kommun vågar utnyttja möjligheten att spara semester. När det gäller det nya förslaget om ett tak för de förmånsberättigade lönefordringarna är vi emot att ett sådant anges som ett generellt belopps- tak. Det kan förhålla sig så att en arbetstagare har krav av många olika typer och att dessa sammantaget kan uppgå till avsevärda belopp. Det kan exempelvis gälla en felaktigt avskedad arbetstagare som har krav på eko- nomiskt skadestånd samt dessutom stora semesterlönefordringar och intjä- nad provisionslön. Bara det faktumet att den totala fordringen är betydande, innebär inte att den inte är socialt berättigad. Det exempel som anges i tex- ten förefaller kunna få sin lösning genom allmänna skrivningar om att för- månsrätten omfattar fordringar som inte på ett påtagligt sätt avviker från lön i normala inkomstlägen. När det gäller taket för lönegarantin välkomnar vi att det nu görs bas- beloppsanknutet. Däremot anser vi att fyra basbelopp är för lågt. Regler av den här typen riskerar att bli kontraproduktiva för verksamheten genom att nyckelpersoner flyr företag med tillfälliga formsvackor. Taket bör vara minst sex basbelopp. Vi är ense med kommittén om att inte bör ratificera konven- tion nr 173 i dess nuvarande utformning. En ratificering förutsätter enligt vår bedömning att avgångsvederlag fullt ut görs förmånsberättigade. Med hänsyn till de ekonomiska ramar som givits kommittén framstår inte en så- dan reform som den mest angelägna. Vi kommer istället via våra fackliga organisationer att verka för att tolkningen av konventionen ändras så att ratifikationshindret faller bort. Slutligen har vi konstaterat att en svårighet för oss att vinna gehör för våra synpunkter har varit det sparbeting på lönegarantin om 300 miljoner som regeringen i ett tilläggsdirektiv ålagt kommittén. Vi noterar med till- fredsställelse att vi är ense med kommittén att det sparbetinget är svårför- ståeligt. Systemet med intäkter och utgifter för lönegarantin är i balans och går trendmässigt med överskott. Det saknas alltså inte ekonomiskt ut- rymme för de reformer på löneskyddets område som vi föreslår. Särskilt yttrande av experten och sakkunnige Med de utredningsförutsättningar som har förelegat anser vi att den för- månsrättsordning som kommittén föreslår är genomtänkt och välavvägd. Detta hindrar inte att vi anser oss böra framföra en principiell synpunkt. Som kommittén har fastslagit bör den grundläggande fördelningsprinci- pen mellan borgenärerna vara pari passu, dvs att lika utdelning skall utgå på alla fordringar. Från denna likställighetsprincip bör göras undantag en- dast om övertygande skäl föreligger för detta. Enligt det framlagda förslaget kommer i viss utsträckning lönefordring att vara förenad med förmånsrätt. Så ock fordring avseende regress för utbetal- ning under lönegarantin. Att en anställd kan ha behov av skydd för sina lönefordringar är oom- tvistligt. Det säger emellertid inget om vem som skall bära kostnaden för skyddet. De ifrågavarande förmånsrätterna innebär att kostnaden för det sociala skyddet i hög grad belastar konkursboet och därmed övriga borgenärer. Detta är efter vår uppfattning inte motiverat. Konkursborgenärerna lider skada redan till följd av konkursen. Det sociala skyddet måste vara en sam- hällelig uppgift att tillgodose. Så kan ske genom en försäkringslösning (jfr motion L 313 av m.fl. behandlad i lagutskottets betänkande 1996/97:LU19). Det kan också ske inom ramen för det nuvarande lönega- rantisystemet genom att förmånsrätten för lönegarantiregressen avskaffas. Vår inställning kan således sammanfattas sålunda att vi anser att kostna- den för det sociala skydd som en löntagare kan anses böra ha med avseende på sina lönefordringar i konkursen inte skall bäras av konkursborgenärerna. I stället skall kostnaden bäras av skattebetalarna genom staten eller finansi- eras genom en försäkringslösning. Därav följer att varken lönefordringar eller lönegarantiregresskrav skall vara förenade med förmånsrätt. Särskilt yttrande av sakkunnige Hur skall morgondagens förmånsrättsordning se ut? Förmånsrättsordningen inverkar på beslut som företaget, borgenärerna eller konkursförvaltningen gör vid en konkurs eller vid en företagsrekonstruktion. Det är emellertid inte endast den lilla minoriteten av krisdrabbade företag som påverkas av för- månsrättslagstiftningen. Eftersom förmånsrätten avgör värdet på olika sä- kerheter som används vid kreditgivning spelar lagstiftningen även en fun- damental roll för kreditförsörjningen till företag i allmänhet. Min ståndpunkt – vilken även delas av direktiven till den svenska utred- ningen - är att en reform av förmånsrätten inte får försämra kreditmarkna- dens funktionssätt. Förmånsrätten bör utformas på ett sätt som ger företag tillgång till en långsiktig och stabil finansiering. En sådan ordning kommer alla företagets olika intressenter till godo. Min huvudsakliga invändning mot utredningens förslag är att en försvagning av företagshypotekets kreditvärde kommer att försämra förutsättningarna för en långsiktig och stabil finansie- ring av små och medelstora företag. I en idealiserad ekonomi kommer alla företag med lönsamma projekt att erhålla finansiering oberoende av hur goda säkerheter som erbjuds. Låne- räntan kommer att anpassas efter verksamhetens risk. I praktiken kommer emellertid vissa företag att få problem med att erhålla långsiktig finansie- ring för lönsamma projekt till en rimlig kostnad. En förklaring till detta är att informationsproblem föreligger mellan låntagaren och långivaren. Kre- ditgivare har i allmänhet mindre information om verksamhetens framtida vinstutveckling och om risknivån jämfört med vad låntagaren har. Detta informationsproblem är som störst för de kreditgivare (banker) som ger långfristiga krediter. Dessa kreditgivare måste i sin kreditbedömning ha en långsiktig syn på kredittagarens förhållanden. Det räcker inte att studera kredittagarens aktuella ekonomiska styrka och sättet att sköta sina betal- ningar . Det är också nödvändigt att skåda in i fram- tiden och söka bedöma kredittagarens möjligheter att betala igen lånen. Det är särskilt svårt att underbygga beslutet om långfristiga krediter till små och medelstora företag eftersom dessa företag har en begränsad historik. Om en långivaren är bristfälligt informerad om ett företags risk kan räntan inte anpassas efter risken för det specifika företaget utan man är tvungen att debitera ett risktillägg som motsvarar t ex risken i branschen överlag. En högre ränta på lånet kan emellertid leda till att låntagaren tar större risker. En högre ränta påverkar också urvalet av företag som söker kredit. Om banken kräver en hög ränta kommer de företag som söker kredit överlag att ha en mer riskfylld verksamhetsinriktning. Relativt riskfria företag eller projekt är inte lönsamma att finansiera till denna ränta. Under dessa om- ständigheter kan banken välja att avstå från att ge kredit och vissa företag kommer att få problem med att erhålla finansiering. Tillgången på kredit blir ransonerad. Om banken emellertid tar säkerhet i form av olika tillgångar reduceras problemet med asymmetrisk information vad gäller företagets framtida vin- stutveckling och risknivå. På motsvarande sätt leder ett försvagat företags- till att problemen med asymmetrisk information försvåras och kan således leda till att banker hellre avstår från att bevilja krediter. Man kan få en uppfattning om ifrågavarande risk genom att räkna fram det risktillägg på låneräntan som en riskneutral långivare borde erhålla lån. Antag för enkelhet skull att en kreditgivare kräver en förväntad avkastning som motsvarar den riskfria räntan, r och att en långivare vid en eventuell konkurs återfår en andel gav det nominella beloppet vid lånets slutdag. Ett högt gkan naturligtvis vara ett resultat av att långivaren har tillförsäkrat sig säkerhet i fast eller lös egendom. Om R betecknar räntan på en riskfylld kredit innebär det ovan antagna avkastningskravet att riskpre- mien, R - r uppgår till R - r = 1 - p(1 - g) - (1 + r) För att illustrera formeln numeriskt antar vi att den riskfria räntan är och att konkurssannolikheten uppgår till 0,15. Om man studerar UCs risk- klassificeringssystem finner man att en mycket stor andel av de små och medelstora företagen är placerad i Riskklass 2, dvs de har en risk mellan att gå i konkurs, träda i likvidation, inleda ackord eller ställa in betalningarna1. För att illustrera värdet av kreditsäkerheter låter vi värdet på återvinningsgraden gvarierar mellan 0 och 0,80. Nedanstående tabell visar riskpremien vid alternativa g: 1 UC är ledande kreditupplysningsföretag. UC-information används som underlag till mer än 4 miljoner affärs- och kreditbeslut som fattas på företag, banker och finansbolag. UC erbjuder bland annat information om företag och privatpersoner för kreditbedömning av kunder och potentiella affärsförbin- delser samt kvalificerade ekonomiska bedömningar. UCs system för att bedöma kreditrisker i företagssektorn används av för att analysera företags- sektorns betalningsförmåga. Ju mer omfattande kreditsäkerheten är, desto lägre blir lånekostnaden för kredittagaren. Som framgår av tabellen skulle en bank behöva erhålla ett risktillägg på vid en kreditförmedling utan säkerhet. Min bedöm- ning är att en bank i en sådan situation väljer att avstå från att ge kredit istället för att låna ut och debitera ett risktillägg på för att täcka en förväntad kreditförlust. Här gör utredningen ett felslut eftersom man inte skiljer på återbetal- ningsförmåga och risker. av de företag som är har en konkursrisk i UCs riskklassificeringssystem som är i stor- leksordningen . Flertalet av dessa små och medelstora företag bör na- turligtvis ha en långsiktig och stabil finansiering. De kan ha god återbetal- ningsförmåga men är inplacerade i en hög riskklass eftersom de inte har någon nämnvärd historik. Det är därför viktigt att skilja på ett företags eller ett projekts återbetalningsförmåga (lönsamhet) och dess risk. Det föreligger inte någon som helst motsättning mellan att pröva återbetalnings- förmågan och begära betryggande säkerhet. Det framgår av utredningens undersökningar att företagsinteckning tas ut till betydande belopp hos små och medelstora företag. Jag menar att reso- nemanget ovan visar att kreditsäkerhet är en förutsättning för att ett företag skall erhålla en långsiktig stabil finansiering. Utredningen är inte lika villig att dra den slutsatsen. Tvärtom konstaterar utredningen utan någon närmare motivering att man inte utan vidare kan dra slutsatsen att företagshypotek i samma utsträckning har varit nödvändig för krediten. De medel som skulle ha utlånats med företagshypotek som säkerhet kommer vid en försämring av företagshypoteket att kanaliseras på andra sätt till olika investeringsobjekt. Vilka kanaler medlen kommer att ta är inte alldeles lätt att bedöma, men potentiellt kommer leasing- och factoringakti- viteten, belåningsgraden av pant och inteckningar och finansieringen med eget kapital att öka. Teorin om kreditransonering vid asymmetrisk informa- tion talar för att det i första hand är små eller medelstora företag som kom- mer att beröras vid en försämring av företagshypoteket. Krediter kommer i större utsträckning att kanaliseras till större och väletablerade företag och till företag som har en tillgångsmassa som ger en bättre realsäkerhet för krediter (fastigheter och andra panträtter i fast egendom). Eftersom andra kreditgivares position förbättras i motsvarande grad kan följden av ett sva- gare företagshypotek också bli att leverantörer oftare, och till något för- månligare villkor, säljer på kredit åt riskfyllda företag. Men sådana eventu- ellt utökade handelskrediter kompenserar inte för bortfallet i den långfristiga finansieringen. Medan min bedömning således är att ett försvagat företagshypotek kan leda till en ineffektiv kreditgivning konstaterar utredningen istället: Företagshypoteket torde också leda till att bankkrediter i viss mån styrs till fel företag, nämligen inte till dem som har de bästa lönsamhetsutsikterna utan till dem som kan erbjuda större realsäkerhet. Härigenom torde tillverk- nings- och handelsföretag gynnas framför utvecklingsbolag och tjänsteföre- tag. Så vitt jag kan bedöma finns det ingenting i utredningsmaterialet som stödjer denna tes. Tvärtom har vi pekat på att det inte föreligger något mot- satsförhållande mellan en noggrann kreditprövning och att begära kreditsä- kerheter. I en bilaga till utredningen (bilaga 6) har jag tillsammans med illustrerat att förmånsrättsordningen har ytterligare effekter på företagets kapitalförsörjning; förmånsrätt för nya lån kan vara en förutsätt- ning för att erhålla ny finansiering till lönsamma projekt men det finns ock- så situationer där förmånsrätt för nya lån kan innebära att företag erhåller finansiering till projekt som inte är lönsamma. Vi har också visat att olikheter mellan olika borgenärer vad gäller för- månsrätt har en potentiell negativ inverkan på konkursrealisationen och på företagsrekonstruktioner. Ekonomisk analys visar således att det finns såväl för- som nackdelar med att ge prioritet till fordringar med kreditsäkerhet. Det är inte problem- fritt att väga samman fördelar och nackdelar med kreditsäkerheter, framför- allt för att fördelarna och nackdelarna kan vara branschspecifika och även skilja sig i olika faser för ett och samma företag. En finansieringsstruktur som t ex hämmar möjligheterna att rekonstruera ett företag kan vara kost- sam för företag i vissa utvecklingsfaser inom vissa branscher, medan kost- naden är negligerbar för andra företag. Svårigheten att finna det rätta regelverket är uppenbar. Det är lagstiftarens dilemma. Innebär detta att området är för mångfacetterat för att en effektiv lag- stiftning skall kunna utformas? Är varje form av regelverk lika effektiv? Ett allmänt resultat i finansiell ekonomi är att ju mer vari- ationsrik menyn för placeringsalternativ är desto effektivare kanaliseras kapitalet. Ett mål med förmånsrätten bör vara att ge enskilda företag kon- traktsalternativ så att de kan utnyttja de säkerheter som är lämpliga för dem. En självklar utgångspunkt för kontraktsteorin är effektivitet. Om par- terna ingår avtal om att lånekapital skall ställas till förfogande, och en vari- ationsrik meny av säkerheter ställs tillbuds, kommer parterna att utforma effektiva avtal. Den kontraktsteoretiska ansatsen leder till följande slutsats vad gäller behovet av lagstiftning på förmånsrättens område: i avsaknad av kontrakts- imperfektioner finns det inget behov av tvingande lagstiftning som urholkar värdet av företagshypoteket. Parterna kommer på egen hand att formulera effektiva kreditavtal med varierande grad av säkerhet i företagshypotek. Den avgörande skillnaden mellan kontraktsteorin och den traditionella rättsvetenskapliga synen på förmånsrätten är att den förra betonar att det är den som vänder sig till kapitalmarknaden och söker kapital som får bära kostnaden för de olika informations- och övervakningsproblem som då kan uppkomma. Så vitt jag kan förstå föreligger det inte någon motsättning mellan privata incitament och samhällsekonomiska intressen vid valet av de regler som skall gälla vid företagets anskaffning av kredit. Gäldenären har incitament att tillgodose borgenärernas skyddsintresse, tillhandahålla den information som efterfrågas och utnyttja sin egendom som kreditunderlag på ett effektivt sätt. I den mån han inte lyckas med detta och i stället erbjuder kreditgivarna säkerheter som fördyrar övervakningskostnaderna och skapar intressekonflikter i samband med potentiella framtida konkursrealisationer eller rekonstruktionsförfaranden erhåller gäldenären en högre kapitalkost- nad. Om en gäldenär till exempel utnyttjar företagshypotek på ett sådant sätt att borgenärer med de lägsta övervakningskostnaderna fråntas incitament att övervaka företaget, eller ger kreditsäkerheter som ger incitament att försätta företag i konkurs trots att värdet vid en rekonstruktion skulle vara högre, kommer företagets totala kapitalkostnad att vara högre. Eftersom företag vill minimera kapitalkostnad kommer man att utnyttja företagshypotek på ett sådant sätt som är förenligt med denna målsättning. I vissa situationer kan det vara ändamålsenligt att skriva in nollklausuler i lånekontrakt där man förbinder sig att inte låna med företagshypotek som säker- het, i andra situationer är det kanske optimalt att reducera värdet i den in- tecknade egendomen till kanske . Slutligen kan det finnas situa- tioner då ett företagshypotek där säkerheten utgör det fulla värdet av den intecknade egendomen är att föredra. En reform på området bör ha siktet inställt på att ge företag och långivare en variationsrik meny av kontraktsalternativ. En tvingande urholkning av företagshypoteket skulle vara en reform i motsatt riktning. Rättsvetenskapen har av hävd sett som sin huvuduppgift att analysera och förklara innehållet i lagstiftning och regleringar. Formella analytiska redskap, för att exempelvis förutsäga hur effektivt en föreslagen lagstift- ningsprodukt kommer att fungera som fördelning av rättigheter och skyldig- heter, används inte så ofta i den rättsvetenskapliga analysen. Ekonomisk vetenskap är däremot i besittning av analytiska och formella redskap som visserligen inte kan avslöja de exakta ekonomiska effekterna av normer, men som likafullt kan nå långt i den riktningen. Att kombinera ekonomi och juridik är långt ifrån oproblematiskt. För att ekonomisk analys av rättsliga problem skall bli framgångsrik krävs att rättsfrågor formuleras på ett adekvat sätt. I så måtto är rättsvetenskaplig analys omistlig. Ofta förtas värdet av ekonomisk analys just av bristen på klarhet ifråga om de rättsliga utgångspunkterna och deras innebörd. Att beroendet mellan ekonomi och rättsvetenskap är ömsesidigt framgår således av att ekonomer sällan kan uppnå tillfredsställande analytisk precision utan att integrera rättsvetenskaplig analys. Rättsvetenskapen löper alltså å sin sida risken att föreslå svagt underbyggda lösningar medan ekonomer före- slår lösningar på onöjaktigt formulerade problem. Det blir alltmer uppenbart att det svenska rättsväsendet är beroende av ekonomisk och juridisk analys i samverkan för att klara de utmaningar som lagstiftning och rättsbildning inom för svenskt näringsliv centrala områden kräver. Jag vill därför uttrycka min uppskattning av de seriösa försök till integration av ekonomi och juridik som har gjorts i utredningsarbetet.