sou · GNB353d2 · 2000-01-01 00:00:00 — – vilket alltid är offentligt – utan även till det material som åklagaren har grundat sitt ställningstagande på. har målsägande i stor utsträckning fått tillgång till sådant material. Detta torde främst ha berott på att en felaktig praxis utvecklats inom åklagarkåren som inneburit att målsäganden av många ansetts ha en sådan ställning att han betraktats som part i förundersökningen. Denna praxis har inneburit att målsäganden ansetts ha rätt att under förundersökningen ta del av uppgifter rörande sin del av förundersökningen, om uppgifterna kunnat lämnas utan men för utredningen. När den misstänkte fått del av större delen av materialet med stöd av reglerna i 23 kap. 18 § har målsäganden ansetts kunna få del av motsvarande material, i den mån det rört hans sak. Särskilt känsliga uppgifter har dock undanhållits med stöd av 14 kap. 5 § första stycket andra meningen sekretesslagen. Alla målsägande har behandlats lika, dvs. ingen skillnad har gjorts mellan målsägande med skadeståndsanspråk och övriga. Vidare har det ansetts att när material lämnas ut med stöd av 14 kap. 5 § första stycket har detta kunnat lämnas ut med förbehåll. Däremot har förbehåll inte ansetts kunna användas när material har lämnats ut med stöd av 14 kap. 5 § andra stycket. Om målsäganden vid en korrekt rättstillämpning inte betraktats som part utan åklagaren i stället gjort en prövning med stöd av sekretesslagen, har denna prövning som regel lett till att förunder- sökningsmaterial lämnats ut. har med visst fog kunnat hävdas att vid en skadeprövning reglerna i 9 kap. 17 § inte skall tolkas så att den tilltalade skall kunna undgå civilrättslig eller straffrättslig talan i de fall åklagaren avstår från att väcka åtal eller att föra målsägandens talan. Om målsäganden behövt förundersökningsmaterial för att kunna ta tillvara sin rätt har denne normalt fått tillgång till materialet. Denna tillämpning av skaderekvisitet kan möjligen diskuteras. Under alla omständigheter innebär ändringen från rakt till omvänt skaderekvisit att saken nu kommer i ett nytt läge. Inte bara hänsynen till den misstänkte, utan även till alla andra som har hörts under förundersökningen, gör att det torde bli väsentligt svårare att låta målsäganden få del av allt relevant förundersökningsmaterial, i de fall där materialet inte blir tillgängligt genom att detta ges in till domstolen. I de sistnämnda fallen kommer målsäganden att i samma utsträckning som kunna få material genom domstolens försorg. I fråga om den misstänkte är regler tydligare. En misstänkt är part i frågor som avgörs i domstol. misstänkte inte vara part under en förundersökning (SOU 1998:46 s. 111, JO 1995/96 s. 50 f.; jfr dock RÅ ref. 28), men har till följd av reglerna i 23 kap. 18 och 21 §§ rätt till viss insyn och tillgång till handlingar. Om åklagaren beslutar att inte inleda, att begränsa eller att lägga ned en förundersökning eller fattar ett negativt åtalsbeslut har den misstänkte alltid rätt att få del av beslutet. Sådana beslut omfattas nämligen inte av sekretess. Däremot kan den utredning som föregått beslutet omfattas av sekretess. Vanligen är det fråga om sekretess enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen. I viss utsträckning kan även sekretess enligt 5 kap. 1 § förekomma. Även den misstänkte har av flertalet åklagare betraktats som part i förundersökningen. Eftersom den misstänktes rätt till insyn är reglerad i har detta synsätt främst fått betydelse för frågan om en misstänkt har rätt till insyn i en nedlagd förundersökning. I avskrivna mål har åklagarna ansett att såväl den misstänkte som målsäganden har rätt till insyn grundad på oskrivna regler. Den misstänkte har ansetts ha rätt till insyn oavsett om han delgetts misstanke eller ej. Ingen skillnad har gjorts mellan olika kategorier av målsägande. Sekretessbelagda uppgifter har, om det varit av synnerlig vikt, ansetts kunna undanhållas för såväl misstänkt som målsägande med stöd av 14 kap. 5 § första stycket andra meningen. Med ett omvänt skaderekvisit förändras enligt vår mening möjligheterna att lämna ut material under en förundersökning. Vid en skadeprövning skall även lagenliga åtgärder, t.ex. en framgångsrik indrivning eller påföljden för ett brott räknas som skada. Målsägandens berättigade krav på att kunna föra talan om skadestånd står då mot den misstänktes krav på skydd för den personliga integriteten. Om presumtionen är emot offentlighet kan ett gentemot målsäganden generöst synsätt knappats tillämpas. Vidare måste även hänsyn till andra hörda, som exempelvis vittnen, i större utsträckning vägas in i bilden. Eftersom uppgifter om personers vistelse på brottsplatser ofta inte är helt harmlösa finns det risk för att även många som har utsatts för brottsmisstanke kan få samma insyn som tidigare i den utredning som har berört dem själva. När det gäller insynen efter avslutad förundersökning måste risken för vidarespridning av uppgifter – även i syfte att använda uppgifterna lagenligt – uppmärksammas Det torde uppstå särskilda problem i VDPDUEHWHW PHOODQ nNODJDUH RFK NRQNXUVI|UYDOWDUH eftersom de senare i denna egenskap inte anses ha någon tystnadsplikt. Uppgifter kan inte lämnas med stöd av generalklausulen eftersom denna bara gäller mellan myndigheter. I samarbetet med konkursförvaltare är det framför allt konkreta uppgifter om enskilda juridiska eller fysiska personer som är av intresse. har åklagaren i inte ringa utsträckning kunnat lämna uppgifter till konkursförvaltare om enskilda eftersom 9 kap. 17 § sekretesslagen haft ett rakt skaderekvisit. Med ett omvänt skaderekvisit riskerar uppgifts- lämnandet till konkursförvaltare att inskränka sig enbart till harmlösa Vad slutligen gäller WLOOlPSQLQJHQ DY JHQHUDONODXVXOHQ torde införandet av ett omvänt skaderekvisit i och för sig kunna få en positiv effekt när det gäller polisen, tullens och åklagarnas möjligheter att med stöd av generalklausulen få uppgifter från sådana verksamheter där tidigare en strängare sekretess rådde. Detta är dock av begränsad betydelse eftersom det finns en rad andra regler som tillgodoser behovet av information i t.ex. den brottsutredande verksamheten. Som tidigare nämnts, blir det motsatta förhållandet fallet när det gäller möjligheterna för polis, tull och åklagare att med stöd av generalklausulen lämna ut uppgifter till myndigheter, vars verksamhet skyddas av ett skaderekvisit som ger ett sämre sekretesskydd än de brottsutredande myndigheternas. Många myndigheter har ett svagt sekretesskydd allmänt sett. Till dessa hör bl.a. kronofogde- myndigheterna och tillstånds- och tillsynsmyndigheter på miljö- området. Det bör också noteras att – med undantag för att insynen ökar något i vissa av polisens register – DOOPlQKHWHQV P|MOLJKHW WLOO LQV\Q L SROLVHQ nNODJDUQDV WXOOHQV RFK |YULJD P\QGLJKHWHUV EURWWVEHLYUDQGH RFK EURWWVXWUHGDQGH YHUNVDPKHW JHQHUHOOW PLQVNDU. Detta torde bli särskilt märkbart i fråga om polisens verksamhet. Polisen kommer av naturliga skäl ofta i kontakt med integritetskänsliga uppgifter i sin verksamhet. Det har varit en styrka att sekretessen inte har varit så sträng. Det har därför inte varit svårt för polisen att föra en öppen diskussion om sin verksamhet. Paradoxalt nog kommer det som varit huvudskälet till förändringen av 9 kap. 17 § sekretesslagen, nämligen att skapa en större öppenhet för att öka förtroendet för polisen i viss del av dess verksamhet, att leda till att en stor del av den övriga verksamheten i stället blir mera sluten. Man kan fråga sig om detta är en önskvärd effekt. I fråga om åklagarverksamheten är den ökade slutenheten särskilt olycklig eftersom det inte finns något lekmannainflytande inom denna del av rättsväsendet. I diskussionen om sådant bör införas har det spelat en viktig roll att åklagare arbetar under förhållandevis stor öppenhet i och med att sekretessgraden har varit låg. cNODJDUHV WLOOJnQJ WLOO EHODVWQLQJVUHJLVWHU RFK PLVVWDQNHUHJLVWHU I belastningsregisterlagen (1998:620) har införts bestämmelser om för vilka ändamål registerutdrag får lämnas ut till åklagare. har åklagare haft generell tillgång till utdrag ur kriminalregister. Bestämmelsen i 2 § första stycket 2 belastningsregisterlagen anger att åklagare kan få utdrag för tre ändamål, nämligen för beslut om förundersökning, för åtal samt för utfärdande av strafföreläggande. Syftet med bestämmelsen torde ha varit att precisera ändamålet, inte att inskränka tillgången till registerutdrag för åklagare (se prop. 1997/98:97 s. 83). Så som bestämmelsen har utformats torde den emellertid inte täcka alla de ändamål för vilka åklagare kan behöva registerutdrag. Den torde exempelvis inte omfatta fall där åklagare väcker talan om näringsförbud eller rådgivningsförbud utan att väcka åtal. I dessa fall kan det vara nödvändigt att åklagaren har tillgång till utdrag ur belastningsregister för att över huvud taget kunna avgöra om de rättsliga förutsättningarna för talan är för handen. Ändamålsbestämmelsen torde inte heller omfatta talan om ändring av påföljd enligt 38 kap. , trots att upplysningar om påföljden är avgörande för om talan skall väckas. Talan om extraordinära rättsmedel torde normalt förutsätta att förundersökningen kompletteras varför huvudregeln sannolikt kan tillämpas i dessa fall. Vid handläggning av besöksförbud torde den generella ändamåls- bestämmelsen i 2 § första stycket 4 kunna tillämpas, eftersom åklagaren prövar om förbud skall utfärdas. Det bör dock framhållas att det finns åklagaruppgifter som inte ryms under ändamålsbestämmelsen under punkten 2 och som inte heller förutsätter någon prövning av åklagaren. Detta gäller exempelvis när någon annan väckt en fråga och åklagaren enligt författningsbestämmelse är dennes motpart i domstol. Det gäller också när åklagaren på någon annans begäran utför en talan (se t.ex. 28 kap. 8 § ) eller föranstaltar om en domstols eller annan myndighets prövning (se t.ex. enligt lagarna om utlämning). På motsvarande sätt förefaller ändamålsbestämmelsen i 2 § lagen (1998:621) om misstankeregister ha blivit för snäv. Som exempel kan nämnas att vid en framställning om utlämning för brott till annat land skall åklagaren undersöka om den som begärs utlämnad står under åtal eller är misstänkt för brott här i landet. Utredningen i ett ärende om utlämning är inte en förundersökning i mening. För sådana ändamål synes åklagare inte kunna få utdrag ur misstanke- registret. Inte heller för de behov som kan uppstå i andra fall där åklagare genomför utredning, som inte är att anse som förundersökning men bedrivs i enlighet med reglerna om förundersökning, synes det vara möjligt att få tillgång till registerutdrag. Här kan exempelvis nämnas den utredning som skall föregå beslut om besöksförbud eller talan om näringsförbud eller rådgivningsförbud. Visserligen kan regeringen utfärda verkställighetsföreskrifter till lagarna om belastningsregister och misstankeregister men det är tveksamt om det är möjligt i detta fall. Delegationsbestämmelsen i 6 § första stycket 4 lagen om belastningsregister omfattar enligt sin ordalydelse inte rätt att meddela föreskrifter för åklagarmyndigheter. Av motiven framgår också att regeringens verkställighetsföreskrifter endast skall avse andra myndigheter än de som räknats upp i bestämmelsen om utlämnande (prop. 1997/98 s. 83). före- faller således genom ändamålsbestämmelsens utformning uttömmande ha reglerat utlämnandet till vissa myndigheter. Det torde därför bli nödvändigt att ändra ändamålsbestämmelsen i 2 § för att tillgodose behovet av tillgång till registeruppgifter i andra fall än de som täcks av ändamålsbestämmelsen. På motsvarande sätt förhåller det sig med ändamålsbestämmelsen i lagen om misstankeregister. gYHUYlJDQGHQ RFK I|UVODJ De ändringar som beslutats men ännu inte trätt i kraft får, som framgått av det ovan sagda, omedelbara effekter för verksamheten på sätt som förmodligen inte har varit avsett. Mot den bakgrunden framstår det som angeläget att vidta ändringar i lagstiftningen redan nu för att undvika övergångsproblem. En av de viktigaste frågorna att lösa är den situation som uppstått genom ändringen i 7 kap. 17 § sekretesslagen. Det torde bli nödvändigt att ändra sekretessregeln så att den är möjlig att tillämpa utan att tjänstemännen riskerar att göra sig skyldiga till brott mot tystnadsplikt. Det finns tre tänkbara lösningar. Det första, och enklaste, alternativet är att använda samma modell för att reglera sekretessen för belastningsregistret som för andra register av motsvarande integritets- känslig art. Detta innebär att absolut sekretess skall gälla för uppgif- terna, men bara i verksamheten för att föra registret och i verksamhet som avser uttag ur registret. Med den lösningen skyddar man registret som sådant men inte de enskilda uppgifterna sedan de har lämnat registret. Eftersom enligt 80–av utdragen ur kriminalregistret går till rättsväsendet kommer den nya strängare sekretessen i 9 kap. 17 § att bli tillämplig på utdragen i de flesta fall. Det andra alternativet är att i 7 kap. 17 § ta in regler om undantag för den absoluta sekretessen såvitt gäller utdrag ur registret. Med en sådan lösning skulle man dock sannolikt tvingas komplettera undantaget med hänvisningar till andra tillämpliga sekretessregler vilket skulle göra regeln svårtillämpad. Det tredje – och mest komplicerade och tidskrävande alternativet – är att gå igenom sekretessregleringen för alla de myndigheter som har direktåtkomst eller tillgång till utdrag ur belastningsregistret och att för var och en av dessa göra nödvändiga förändringar i den sekretess- reglering som gäller för verksamheten i fråga. Det lämpligaste torde vara att reglera sekretessen efter samma huvudprinciper som tidigare, nämligen att absolut sekretess skall gälla för själva registret och för den verksamhet som består i att föra registret eller att göra uttag ur detta. För de enskilda uppgifterna bör, i enlighet med ställningstagande, gälla sekretess med omvänt skade- rekvisit när uppgiften finns hos de brottsbekämpande myndigheterna. I övrigt bör sekretessen regleras som för utdrag ur registret. Ett förslag till hur bestämmelsen kan utformas bifogas (bilaga 1). Vidare bör bestämmelserna om för vilka ändamål åklagare kan få utdrag ur belastningsregistret respektive misstankeregistret ändras så att åklagaren kan få uppgifter för alla de ändamål där lagstiftningen förutsätter att åklagaren har tillgång till sådana uppgifter. Eftersom det är fråga om ett stort antal arbetsuppgifter som regleras i olika författningar torde det lämpligaste vara att knyta an nya ändamål till åklagarens uppgifter att föra talan i domstol och till sådana utredningar som genomförs enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Den sistnämnda formuleringen innebär att utdrag blir tillgängliga bl.a. i ärenden om internationell rättshjälp, utlämning etc. Ett förslag till hur bestämmelsen kan ändras bifogas. När det gäller den tredje frågan som har berörts i skrivelsen, och som är den mest komplicerade och den som har störst räckvidd, nämligen frågan om konsekvenserna av ändringen från rakt till omvänt skaderekvisit i 9 kap. 17 § och vad som skulle kunna göras för att minska effekterna av denna ändring, framstår det som nödvändigt att utreda detta. Med hänsyn till nuvarande direktiv och sammansättning samt den korta tid som återstår innan utredningen skall presentera sina resultat är det inte möjligt för utredningen att ta sig an alla de svåra frågor som är förknippade med ändringarna i 9 kap. 17 § sekretesslagen. Vi vill emellertid bringa frågorna till departementets kännedom för fortsatta överväganden. En utredning om effekterna av ändringen från rakt till omvänt skaderekvisit bör enligt vår mening inriktas på framför allt tre aspekter. En av de viktigaste frågorna är om brottsoffer skall ha en självständig rätt till information om förundersökningar. Den frågan har redan tidigare aktualiserats (se bl.a. prop. 1993/94:143) men ställs nu på sin spets genom ändringen från rakt till omvänt skaderekvisit. Målsägandens behov av information torde enklast kunna tillgodoses genom en reglering i som är direkt inriktad på denna Denna skulle kunna utformas med regleringen för misstänkt som mönster och ange när, i vilken omfattning och på vilket sätt målsägande har rätt till information. Det torde emellertid inte vara tillräckligt att reglera målsägandens rätt till information under pågående förundersökning, med hänsyn till det omfattande utrymmet för åklagare att begränsa eller lägga ned en förundersökning. Även rätten till information sedan en förundersökning avslutats eller lagts ner kan behöva regleras. En del av dessa frågor torde redan tidigare ha aktualiserats i genom ett beslut av JO (se JO 1995/96 s. 74). Ett annat alternativ kan vara att överväga om målsäganden skall ges ställning som part i en förundersökning. En sådan lösning kräver dock ingående överväganden angående förundersökningsförfarandet som sådant. Enligt förarbetena och den juridiska doktrinen är förundersökning ett faktiskt handlande, inte ett förvaltningsförfarande där det kan förekomma parter (SOU 1976:47, SOU 1998:46 s. 111, JO 1995/96 s. 50). En annan sak är att personer som berörs av en förundersökning under förfarandets gång kan vara part i domstol i någon delfråga, t.ex. häktning eller beslag. Frågan om det finns utrymme för att använda partsbegreppet i förundersökningar är emellertid inte helt oomstridd, se bl.a. JO:s redovisning i JO 1995/96 s. 42 ff. och i SOU 1998:46 s. 90 ff. med där angivna hänvisningar. Ett tredje alternativ är att överväga om målsägandens rätt att biträda åtal och föra enskilt åtal skall avskaffas. Den misstänktes rätt till information bör också ses över för att skapa försäkringar om att ändringen till omvänt skaderekvisit inte ger denne sämre insyn än vad som har varit fallet , om inte detta av andra skäl anses motiverat. Vidare bör närmare belysas effekterna av att allmänhetens insyn minskar påtagligt i framför allt polisen, åklagarnas och tullens verksamhet. Sekretesslagens reglering bygger i stor utsträckning på att verksamhet med myndighetsutövning har rakt skaderekvisit för att tillgodose behovet av insyn, medan verksamhet där uppgifter lämnas i förtroende, som exempelvis hälso- och sjukvården, omgärdas med omvänt skaderekvisit. Ändringen innebär en minskad insyn i stora delar av rättsväsendet, låt vara att möjligheterna till insyn i vissa register ökar något. Effekten av ökad insyn i register är dock märkbar främst för den enskilde som finns upptagen i dessa register och ökar därför inte den allmänna insynen i nämnvärd omfattning. Det är särskilt viktigt med insyn i de delar av rättsväsendet som varken bedriver verksamheten under offentlighet eller har lekmannainflytande. Insynen är viktig för att bibehålla förtroendet för verksamheten. För att tillgodose detta intresse kan det bli nödvändigt att ändra sekretessregleringen så att vissa frågor som har behandlats i 9 kap. 17 § bryts ut till en annan bestämmelse och åter förses med sekretess med rakt skaderekvisit eller att dela upp paragrafen så att olika skaderekvisit gäller för olika typer av uppgifter. Som exempel kan nämnas att det inte torde vara nödvändigt med en så sträng sekretess för verksamheten inom åklagarväsendet och hos . Det kan enligt vår mening också finnas anledning att – om regleringen med omvänt skaderekvisit skall gälla för den brottsbeivrande verksamheten – överväga om sekretessen bör skärpas i 5 kap. 1 § på motsvarande sätt. Det framstår nämligen som egendomligt om en generellt strängare sekretess skall gälla till skydd för den enskilde än för det allmännas verksamhet att beivra brott. Den stränga sekretessen till skydd för den enskilde torde vidare få negativa konsekvenser för myndigheternas möjligheter att samarbeta i brottsförebyggande syfte. Här kan krävas överväganden om generella förändringar i sekretessen mellan myndigheter. Sistnämnda fråga skulle lämpligen kunna överlämnas till den beslutade parlamentariska utredningen om översyn av offentlighetsprincipen och IT samt översyn av sekretesslagen (Dir 1998:32). )|UVODJ WLOO ODJWH[W 1XYDUDQGH O\GHOVH )|UHVODJHQ O\GHOVH Sekretess gäller för XSSJLIW VRP KDU WLOOI|UWV UHJLVWHU VRP I|UV enligt lagen (1998:620) om belastningsregister. Om utläm- nande av sådan uppgift gäller vad som är föreskrivet i den lagen och i säkerhetsskydds- lagen (1996:627) samt i förordningar som har stöd i dessa lagar. Sekretess gäller för YHUNVDPKHW VRP DYVHU I|UDQGH DY HOOHU XWWDJ XU UHJLVWHU enligt lagen (1998:620) om belastnings- register I|U XSSJLIW L UHJLVWUHW. Om utlämnande av sådan uppgift gäller vad som är föreskrivet i den lagen och i säkerhetsskydds- lagen (1996:627) samt i förordningar som har stöd i dessa lagar. Sekretess gäller också i verksamhet som avser förande av eller uttag ur register som förs enligt lagen (1997:1058) om register i brottsbekämpande verksamhet. Om utlämnande av sådan uppgift gäller vad som är föreskrivet i nämnda lag eller i förordning som har stöd i den lagen. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen enligt första stycket i högst . Föreskrifterna i 14 kap. gäller inte i fråga om sekretessen enligt denna paragraf. .RPPHQWDU Ändringen innebär att sekretessen för belastningsregistret och uppgifter i detta regleras efter samma modell som andra integritetskänsliga register och på i huvudsak samma sätt som före lagändringen. Dock har den ändringen gjorts att sekretessen skall gälla för de uppgifter som finns i registret, inte för alla uppgifter som har tillförts detta. Motivet för detta framgår av förslag (s. 334). Den absoluta sekretessen gäller också hos de myndigheter som har direktåtkomst till registret, såvitt gäller verksamheten med uttag ur registret. Däremot följer sekretessen inte med uppgiften sedan den lämnat denna verksamhet. Då gäller i stället, liksom tidigare, de sekretessregler som allmänt gäller för den verksamhet i vilken registeruppgiften förekommer. För polisen, åklagarna, tullen och andra myndigheter som har brottsutredande och brottsbeivrande uppgifter gäller sekretess med omvänt skaderekvisit enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen. /DJHQ RP EHODVWQLQJVUHJLVWHU skall föras för att ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i verksamhet hos 1.polis- och tullmyndigheter för att förebygga, upptäcka och utreda brott, 2.åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning RFK nWDO samt för utfärdande av strafföre- läggande, skall föras för att ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i verksamhet hos 1.polis- och tullmyndigheter för att förebygga, upptäcka och utreda brott, 2.åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning HOOHU I|U DQQDQ XWUHGQLQJ HQOLJW UHJOHUQD RP I|UXQGHUV|NQLQJ L EURWWPnO 3.allmänna domstolar för straff- mätning och val av påföljd och 4.polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig- hetsprövning, tillståndsprövning eller annan prövning som anges i författning. I|U WDODQ YLG GRPVWRO, samt för utfärdande av strafföreläggande, 3.allmänna domstolar för straff- mätning och val av påföljd och 4.polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig- hetsprövning, tillståndsprövning eller annan prövning som anges i författning. Registret får användas också för att till enskild lämna uppgifter som är av särskild betydelse i dennes verksamhet. .RPPHQWDU Ändringen innebär att åklagare kan få tillgång till uppgifter ur belastningsregistret för alla typer av talan i domstol, exempelvis talan om näringsförbud eller rådgivningsförbud som förs utan samband med åtal, för talan om besöksförbud och för talan om ändring av påföljd enligt 38 kap. . Vidare kan utdrag begäras i de fall det ankommer på åklagare att göra utredning enligt reglerna om förundersökning, t.ex. vid utlämning för brott. /DJHQ RP PLVVWDQNHUHJLVWHU skall föras för att underlätta tillgången till sådana uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs i verksamhet hos 1.polis- och tullmyndigheter för att samordna förundersökningar mot en person och för att förebygga, upptäcka och utreda brott