sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Genom ett sådant kan den smittade t.ex. åläggas vissa skyldigheter och underlåtenhet att följa des- sa kan straffas. Exempelvis kan föreskrivas att en hivsmittad måste an- vända skyddsmedel vid sexuellt umgänge och före umgänget informera sin partner om smittan, dess art och om hur smittan överförs. En dylik straffrättslig regel kan medföra åtskilliga fördelar. Rättsläget blir tämli- gen enkelt att förstå för den enskilde, och domstolarna slipper ta ställ- ning till sannolikheten för att smitta skulle kunna överföras genom ett visst beteende och vad den tilltalade kunnat inse beträffande detta. På detta sätt skulle man således bl.a. väsentligen underlätta bedömningen av den tilltalades uppsåt. Ett antal invändningar kan dock riktas mot införandet av ett särskilt hivbrott. Den allvarligaste invändningen, en- ligt kommitténs uppfattning, är att det särskilda utpekandet av hivinfek- tion i en straffbestämmelse kan befaras bidra till stigmatisering och för- domar mot hivsmittade i allmänhet och medföra negativa konsekvenser för smittskyddsarbetet. Man kan dessutom fråga sig varför en bestäm- melse av detta slag inte även skall omfatta andra smittsamma sjukdo- mar med mycket allvarliga konsekvenser för den enskilde. En annan fråga gäller hur tillämpningen av en sådan bestämmelse kan anpassas 440 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW till den medicinska utvecklingen. kan tänkas att upptäckten av nya mediciner kan leda till att hiv blir en kronisk – men ej dödlig – sjukdom eller att infektionen t.o.m. blir botbar. En straffbestämmelse som enbart tar sikte på hivinfektion så som den gestaltar sig kan på så sätt bli föråldrad, men ändock leva kvar. Sammantaget finner kommittén att det ur många aspekter torde vara mindre lämpligt med ett särskilt hivbrott, och att en dylik straffbestämmelse inte bör införas. Mycket talar i stället för att den straffrättsliga frågan om överföring av hiv inte bör ses isolerad. De straffrättsliga problem som förekommer i hivfallen kan föreligga även då det gäller överföring eller fara för överföring av andra farliga sjukdomar. I syfte att fånga upp flertalet nu aktuella gärningar och för att åstadkomma ökad enhetlighet och förut- sägbarhet anser kommittén att man bör överväga att införa HQ Q\ VWUDII UlWWVOLJ EHVWlPPHOVH som tar sikte på sådana handlingar som orsakar fara för smittoöverföring av vissa farliga sjukdomar. En dylik be- stämmelse skulle således inte endast omfatta hivinfektion utan även vissa andra allvarliga sjukdomar. Bestämmelsen torde lämpligen place- ras i 3 kap., som innehåller övriga grundläggande straff- rättsliga bestämmelser vad gäller brott mot liv och hälsa. 30.3Utformningen av en ny straffrättslig bestämmelse Som framgår av författningsförslaget (se s. 50) föreslår kommittén en ny 3 kap. 8 a § enligt vilken den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utsätter någon annan för fara att smittas av livshotande sjukdom skall dömas för RUVDNDQGH DY VPLWWIDUD till fängelse i högst fy- Enligt den föreslagna bestämmelsen skall vidare gälla att ansvar inte skall utdömas om den, mot vilken gärningen begåtts, informerats om gärningsmannens sjukdom och faran att smittas men ändock sam- tyckt till att utsätta sig för fara att smittas. Till grund för den föreslagna utformningen ligger främst följande överväganden. En första fråga är vilka sjukdomar den nya bestämmelsen bör om- fatta. Enligt kommitténs mening bör det röra sig om ett mycket begrän- sat antal sjukdomar som är av särskilt allvarlig art, nämligen sådana som är livshotande. Endast beträffande dessa får det anses befogat att ha en särskild straffrättslig bestämmelse. Vad gäller andra smittsamma sjukdomar får befintliga bestämmelser anses tillräckliga. Att sjukdo- marna skall vara livshotande innebär att de skall vara så svåra att de allmänt sett leder till döden. Döden kan inträffa tämligen omgående eller först . En sjukdom som generellt sett inte är dödlig, men 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW 441 som i det enskilda fallet kan vara livshotande p.g.a. att den smittade innan han drabbades av sjukdomen var särskilt svag och mottaglig för infektioner omfattas inte. Vilka sjukdomar som omfattas får avgöras av domstolarna med ledning av i lagtexten stipulerade kriterier. Enligt kommitténs bedömning får t.ex. hivinfektion och multi- resistent TBC anses omfattas av bestämmelsen. Sjukdomar som omfattas av bestämmelsen kan emellertid efter ytterligare medicinsk forskning inte längre vara livshotande, och bestämmelsen skall då inte tillämpas på dessa. Eftersom olika sjukdomar smittar på skilda sätt anser kommittén att regeln bör utformas så att GHQ VRP EHWHU VLJ Sn VnGDQW VlWW DWW DQQDQ XWVlWWV I|U IDUD DWW VPLWWDV VNDOO VWUDIIDV I|U GHWWD. Vad som utgör straff- bart beteende får avgöras i varje enskilt fall, men någon typ av aktiv handling eller underlåtenhet som innebär någon form av otillåtet risk- tagande måste alltid krävas. En särskild fråga är om beteenden som rent typiskt innebär fara för smittoöverföring skall straffbeläggas eller om endast sådana handlingssätt som medför att fara föreligger i det enskil- da fallet skall straffas. Ett val av det första alternativet kan medföra en mer enhetlig bedömning av likartade handlingar. Å andra sidan kan det ifrågasättas om ett handlingssätt som rent konkret inte inneburit någon fara för smittoöverföring är straffvärt. Kommittén finner att övervägan- de skäl talar för det senare synsättet, och att straffrättsliga sanktioner därför enbart bör övervägas för sådana handlingssätt som inneburit att fara för smittoöverföring förelegat i det enskilda fallet. Kommittén har vidare övervägt YLONHQ JUDG DY SHUVRQOLJW DQVYDU som bör medföra straff enligt den nya bestämmelsen. Eftersom man vill ha en specialinriktad bestämmelse med sammanhållen straffskala torde det emellertid vara lämpligast att denna omfattar både uppsåt och oakt- Straffskalan bör därför göras tämligen vid. Vad gäller förut- sättningarna för att XSSVnWOLJW EURWW skall ha begåtts bör inte krävas att gärningsmannen haft för avsikt att smitta målsäganden. Det bör i stället räcka med att man kan konstatera att han haft XSSVnW WLOO DWW IDUD I|U VPLWWR|YHUI|ULQJ I|UHOHJDW, dvs. att han insett att hans handlande inne- burit fara för att smitta skulle kunna komma att överföras. Bestämmel- sen kan härigenom fånga upp många av de fall där man har prob- lem vid bedömningen av det s.k. eventuella uppsåtet. Vad som skall anses YDUD RDNWVDPW KDQGODQGH får bedömas i varje enskilt fall. får – liksom – bl.a. tas till gärningsmannens kunskaper om sjuk- domen och vilka upplysningar och råd han fått av sin läkare. Har alla erforderliga försiktighetsåtgärder vidtagits men smitta ändock överförts kan beteendet inte anses oaktsamt (och är därmed inte straffbart). Ett exempel på oaktsamhet i den föreslagna bestämmelsens mening är om en person som är bärare av en av bestämmelsen omfattad sexuellt över- 442 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW förbar sjukdom underlåter att se till att kondom kommer till använd- ning vid samlag. Kravet på oaktsamhet omfattar även vad gärnings- mannen känt till eller bort känna till om att han själv är smittad av sjukdomen. Detta är ingen utvidgning av det straffbara området jämfört med vad som gäller . En person måste inte ha fått sin sjukdom fastställd genom en läkares diagnos för att kunna ställas till ansvar då han begått en gärning som medfört att smitta överförts eller riskerat att överföras. Det räcker med att han på goda grunder verkligen har haft anledning att misstänka att han är smittad. för dylik misstanke kan t.ex. föreligga om allmänt kända och tydliga symptom på sjukdomen uppträtt eller om personen vet att han varit i en sådan situation där en konkret fara för smittoöverföring förelegat (t.ex. om han haft oskyddat samlag med en person han känt till varit smittad av hivinfektion). Den som befunnit sig i en sådan situation att han haft grundad anledning att anta att han kan ha smittats kan således inte undgå ansvar för egna efterföljande gärningar genom att underlåta att kontrollera om han smittats eller ej. Enligt befintliga bestämmelser skall det dömas för olika brott bero- ende på om smitta överförts eller ej (t.ex. misshandel eller fram- kallande av fara för annan) samt beroende på om målsäganden hunnit avlida vid tiden för den rättsliga prövningen eller alltjämt är i livet (har målsäganden hunnit avlida kan t.ex. dömas för vållande till annans död). Om smitta verkligen överförts och om den smittade hunnit avlida innan rättegången slutförts är dock vanligen omständigheter som står utanför gärningsmannens kontroll. Vilket straff som kan komma ifråga för gärningen är emellertid, som nämnts under 30.1, till stor del beroende av hur brottet rubriceras. Ansvar enligt den nya bestäm- melsen skall kunna utdömas RDYVHWW RP VPLWWD |YHUI|UWV HOOHU HM, och oavsett om målsäganden avlidit vid tiden för den rättsliga prövningen eller alltjämt är i livet. Dessa faktorer skall således fortsättningsvis inte påverka brottets rubricering, vilket skapar större förutsägbarhet och utgör en skillnad mot nu befintliga bestämmelser. Påpekas bör emellertid att man enligt allmänna straffrättsliga princi- per vid bestämningen av straffet för ett brott bl.a. skall beakta den ska- da, kränkning eller fara som gärningen inneburit (29 kap. 1 §). Detta innebär att man trots en enhetlig rubricering inte helt kan undgå att ta hänsyn till ovan nämnda faktorer vid utmätningen av straf- fet. Detta får dock ske inom ramen för den för brottet fastställda straff- skalan. Vidare kan det bli aktuellt att döma även för annat brott (t.ex. vållande till annans död, 3 kap. 7 §). Ett särskilt problem är hur man skall se på ett samtycke från en osmittad att utsätta sig för fara att smittas. Detta problem aktualiseras av naturliga skäl främst då det gäller sjukdomar som kan överföras 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW 443 Som ovan nämnts innebär nuvarande bestäm- melser att ett samtycke inte kan befria gärningsmannen från straff- ansvar i dylika situationer. Inget torde emellertid hindra att en sär- bestämmelse om samtyckes inverkan införs i en ny straffbestämmelse. Inför övervägandet av vilken betydelse ett samtycke bör ha i detta sam- manhang måste emellertid beaktas vilket syfte som ligger bakom att man bestraffar handlingar som medför fara för överföring av smitta. Ändamålet kan vara att skydda den enskilde individen från att smittas, eller att skydda allmänheten från att smittan sprids i allt vidare cirklar. Sannolikt utgör syftet en kombination av dessa synsätt. En logisk följd av att en straffbestämmelse skall skydda allmänheten från smittsprid- ning vore att båda parter – både den smittade och den osmittade – har ett ansvar för att så inte sker. Används inte kondom vid samlag i en sådan situation kan synas följdriktigt att båda parter skall kunna bli föremål för straffrättslig påföljd (känner båda parter till smittan men använder kondom under hela akten är beteendet sådant att förutsättning för att straffa någon knappast föreligger, ens om kondomen går sön- der). Detta skulle emellertid, enligt kommitténs mening, föra alltför långt. Ur ett individperspektiv är den osmittade att anse som den mest utsatte i situationen, och straffbestämmelsen bör även ha till syfte att skydda denne. Kommittén anser således att den osmittade partnern inte i något fall skall kunna ställas till ansvar. framstår det som orimligt att utkräva ansvar av en smittad person om dennes partner va- rit informerad om smittrisken men ändock beslutat sig för att utsätta sig för denna. Enligt kommitténs uppfattning bör bestämmelsen därför ut- formas så att inte heller den smittade kan ställas till ansvar i dessa fall. En ny straffbestämmelse av nu angivet slag kan bidra till en ökad enhetlighet vid bedömningen av likartade gärningar av den typ som är ifråga. Att helt kunna undvika tillämpnings- och tolkningsproblem torde dock inte vara möjligt; hänsyn måste alltid tas till omständlig- heterna i det enskilda fallet. De tolknings- och tillämpningsfrågor som kan uppkomma måste därför även fortsättningsvis till del lösas i praxis. Kommittén är även medveten om att den nya bestämmelsen kan ge upphov till bevisproblem, t.ex. vad gäller frågan om samtycke lämnats eller inte. När gärningsmannen hävdar att samtycke förelegat har åklagaren att bevisa att så inte varit fallet. Men för att åklagaren skall tvingas motbevisa detta påstående krävs, enligt allmänna straffrättsliga principer, att invändningen om samtycke kan anses som trovärdig och inte helt ogrundad. Samma bevisproblem torde vidare i huvudsak före- ligga även vid tillämpningen av befintliga bestämmelser om samtycke. Slutligen bör framhållas att särskilt allvarliga gärningar, t.ex. där gär- ningsmannen haft för avsikt att smitta sitt offer eller varit uppenbart likgiltig för om så sker, även fortsättningsvis kommer att bedömas 444 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW enligt nuvarande bestämmelser om mord, dråp, grov misshandel m.m. 30.4Sekretessfrågor vid utredning av brott som rör överföring av smitta Nuvarande bestämmelser i sekretesslagen (1980:100) begränsar en åklagares möjligheter att få tillgång till t.ex. journalanteckningar om en misstänkts hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Huvudre- geln är att sekretess gäller inom hälso- och sjukvård samt inom social- tjänst för dylika uppgifter. Sekretessen bryts visserligen vid misstanke om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , eller om misstanken gäller vissa brott som begåtts mot någon som är . Brott som rör överföring av smitta rubriceras emel- lertid vanligtvis som grov misshandel, vållande till kroppsskada eller sjukdom eller framkallande av fara för annan; för samtliga dessa brott är föreskrivet ett lägre straffminimum än fängelse . Detta innebär att sekretessgenombrott enligt befintlig lagstiftning i övervä- gande antalet fall inte sker vid brott som rör överföring eller risk för överföring av smittsam sjukdom. Sekretessen för den enskildes personliga förhållanden gör sig starkt gällande inom hälso- och sjukvården och inom . Detta inte minst för att den enskilde skall kunna känna förtroende och respekt för sin läkare eller socialtjänsteman och våga vända sig till denne med sina olika frågor och bekymmer. Enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) skall en god hälso- och sjukvård särskilt b ygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Det betonas bl.a. att vård och behandling så långt som möjligt skall utformas och genom- föras i samråd med patienten. Av naturliga skäl är det av stor vikt för den enskilde att utomstående inte utan hans samtycke kan få del av journalanteckningar m.m. som rör hans hälsotillstånd. Om utomstående skulle kunna få full insyn i enskilds sjukjournaler skulle detta bl.a. kun- na leda till att vissa personer skulle avstå från att söka hjälp från sjuk- vården. Rör det sig om en person som bär på en smittsam sjukdom är det naturligtvis mycket viktigt att denne inte avskräcks från att söka vård, både för den sjuke själv och för hans omgivning. Likaså är det angeläget att hjälpsökande inte avhåller sig från att uppsöka social- tjänsten. I mål som rör överföring av smittsam sjukdom är det emellertid för utredningens skull av stor betydelse att polis och åklagare kan få del av uppgifter beträffande när den misstänkte konstaterats vara smittad, 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW 445 vilken information om sjukdomen han fått av sin läkare, vilka råd som givits honom m.m. Nuvarande sekretessbestämmelser innebär i princip, som tidigare nämnts, att en fullständig brottsutredning endast kan genomföras om den enskilde samtycker till att sekretessen efterges. Detta kan i vissa fall innebära att förutsättning för åtal endast föreligger om sådant samtycke ges. Avvägningen mellan intresset av en effektiv brottsbekämpning och intresset av vårdsekretess är ingen enkel fråga. Efter övervägande anser emellertid kommittén att starka skäl talar för att sekretessen inom sjuk- vård och socialtjänst inte får drivas så långt att den riskerar att leda till ofullständiga eller felaktiga brottsutredningar i de allvarliga fall som här är i fråga. Intresset av ett korrekt beslutsunderlag för åklagare och domstolar vid de aktuella gärningarna väger mycket tungt, såväl med hänsyn till den enskilde målsäganden som med hänsyn till den större allmänhet som straffbestämmelserna i ett vidare perspektiv avser att skydda. Vidare är det otillfredsställande att resultatet av åtal kan bli helt olika beroende på om den misstänkte efterger sekretessen eller inte; till del kan detta även bero på hur utredaren väljer att rubricera den misstänkta gärningen. Kommittén föreslår därför att sekretesslagen ändras, så att sekretessen inte hindrar vårdpersonal eller personal vid att lämna de uppgifter som behövs till åklagare och polis då det föreligger misstanke om att en person begått sådan gärning som inneburit att han utsatt annan för risk att smittas av allvarlig sjukdom enligt den av kommittén föreslagna nya straffbestämmelsen (se 30.3 ovan). Detta skall också gälla om fråga är om grov misshandel eller försök därtill, som begåtts genom överföring eller försök till överföring av sådan smittsam sjukdom som avses i den nya straffbestämmelsen. Däremot berörs inte brotten vållande till kroppsskada eller sjukdom el- ler framkallande av fara för annan. En följd av den föreslagna för- ändringen i sekretesslagen blir att motsvarande förändringar kommer att gälla beträffande möjligheten att ställa frågor till vittnen under rätte- gång samt vad gäller företeende av skriftlig handling inför domstol. 30.5Lagen (1988:1473) om undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål Som framgått av kap. 12.10 finns enligt och lagen (1988:1473) om undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål möj- lighet att i vissa fall tvångstesta en person för smittsam sjukdom då denne misstänks ha begått en brottslig gärning. Vidare föreslår kommit- tén att smittskyddslagen skall innehålla regler som medger tvångsun- 446 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW dersökning, då en person med fog kan misstänkas bära på en allmän- farlig smittsam sjukdom och då ovissheten om så är fallet medför på- taglig risk för att andra människor kan smittas (se kap. 26). i har i skrivelse till kommittén, kommitténs diarienummer 3/96, framfört viss kritik mot de befintliga bestämmelserna om tvångstestning. har bl.a. pekat på att lagen om undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål endast kan tillämpas vid hivinfektion och inte vid andra smittsamma sjukdo- mar och att en förutsättning för undersökning enligt lagen är att den person som man önskar undersökt är skäligen misstänkt för brott. re har påpekats att det vid de brott polisen riskerar utsättas för i sin tjänst enligt lagen krävs att det skall föreligga någon konkret omstän- dighet som tyder på att den misstänkte är smittad. menar att det bör finnas en möjlighet för den som inom ramen för sin tjänstgöring utsätts för smittrisk från den som är frihetsberövad att efter begäran få en provtagning genomförd, och att det därvid inte bör krävas några särskilda omständigheter som tyder på att den frihetsberövade är smittad av hivinfektion. Det ankommer inte på kommittén att mera generellt överväga reg- lerna om provtagning vid misstanke om brottslig gärning. Med anled- ning av vad polismyndigheten i anfört har kommittén emel- lertid övervägt om förutsättningarna för provtagning enligt lagen om undersökning beträffande hivsmitta i brottmål är ändamålsenliga eller om någon utvidgning bör ske för att stärka skyddet för dem som i sitt arbete kan utsättas för särskild risk att smittas av allvarliga sjukdomar. Kommittén är medveten om att polisens arbete i många fall är av utsatt natur och att den enskilde polismannen i sin yrkesutövning kan försät- tas i situationer där det är svårt att skydda sig mot smittrisk. Även andra yrkesgrupper, exempelvis sjukvårdspersonal, kan emellertid utsättas för smittrisk i sitt arbete. Med beaktande av de krav som i regeringsformen uppställs för att medborgarna skall få utsättas för påtvingade kroppsliga ingrepp (se kap. 12.10), anser kommittén inte att polisarbetets utsatta karaktär eller den påfrestning det innebär för en polisman att avvakta resultatet av en undersökning av honom själv utgör tillräckliga skäl för att utvidga möjligheterna till provtagning beträffande hivinfektion på den misstänkte. Om situationen ändras bör det dock inte vara uteslutet att ompröva detta kommitténs ställningstagande. Ett skäl för detta skulle t.ex. kunna vara att det visas att snabbt insatt förebyggande behandling av personer som utsatts för smitta klart minskar risken för smittoöverföring. har antiviral förebyggande behandling givits till bl.a. sjukvårdspersonal i samband med hivsmittotillbud. Enligt tidigare rapporter hade detta tveksam effekt eller ingen effekt alls. 6WUDIIUlWWVOLJD DVSHNWHU Sn VPLWWVN\GGHW 447 resultat från studier som talar för att angiven profylax tycks ha viss skyddande karaktär. Med hänsyn till osäkerheten av effekten av den förebyggande behandling som kan ges , anser komm ittén emeller- tid att förekomsten av detta inte utgör skäl att utvidga möjligheterna till provtagning. Däremot anser kommittén att skäl saknas att endast låta lagen omfatta hivinfektion. Även vad gäller andra svåra smittsamma sjukdomar än hivinfektion kan det vara av vikt för den som utsatts för smittrisk vid brottslig gärning att få reda på om gärningsmannen är smittad. Att utvidga lagen till att omfatta alla s.k. allmänfarliga smittsamma sjukdomar (se kap. 23) skulle emellertid föra alltför långt. Kommittén stannar istället vid att föreslå att vissa all- varliga sjukdomar som kan överföras genom att målsäganden kommer i kontakt med gärningsmannens blod bör omfattas av lagen. Härmed av- ses förutom hivinfektion även hepatit B och C. Även ifråga om dessa sjukdomar kan det ta avsevärd tid för målsäganden att få veta om han själv är smittad. En konsekvens av den föreslagna förändringen blir att lagen fortsättningsvis bör rubriceras på så sätt att det av rubriken framgår att lagen omfattar fler smittsamma sjukdomar än hivinfektion. 31 De s.k. bastuklubbarna Genom lagen (1987:375) om förbud mot s.k. bastuklubbar och andra liknande verksamheter (bastuklubbslagen), som trädde i kraft , förbjöds de s.k. bastuklubbarna och andra liknande verksamheter. Syf- tet med förbudet var att motverka hivspridning på klubbarna. Bakgrun- den till lagen utgjordes bl.a. av en rapport från , i vilken konstaterades att verksamheten vid de aktuella klubbarna innebar en risk för spridning av hivinfektion (se kap. 11.1). I sina direktiv har kommittén ålagts att utvärdera bastuklubbslagen. Kommittén har därvid i första hand sett som sin uppgift att analysera om lagen, i enlighet med sitt syfte, leder till ökat skydd mot smitta av vissa samhällsfarliga sjuk- domar. Bastuklubbslagen förbjuder anordnande av tillställningar eller sam- mankomster som är ägnade att underlätta sexuellt umgänge mellan be- sökare. Både klubbar som inriktar sig på homosexuella besökare och sådana som riktar sig till heterosexuella omfattas av lagen. De klubbar som funnits har emellertid i den absoluta majoriteten fall vänt sig till homosexuella män. Som påpekats i kap. 11.3 saknas tillgängliga statis- tiska uppgifter om hur många som hivsmittats vid besök på bastuklubb. Dylika uppgifter finns vare sig för tiden före eller för tiden efter förbu- dets ikraftträdande. De studier där hivsmittade personer tillfrågats om smittvägar innehåller inte heller någon sådan information. Av kontakter som tagits med några av sjukhusklinikerna i (se kap. 11.3) framgår visserligen att det på (som är en mottag- ning särskilt för homo- och bisexuella män) inte bedöms vara ovanligt att personer kommer för att hivtesta sig därför att de haft anonyma sexuella kontakter på videoklubb eller liknande.