sou · GNB3140 · 2000-01-01 00:00:00 — I ett annat ärende har regeringen prövat om ett företag som anord- nade språkresor till hade skyldighet att ställa säkerhet enligt resegarantilagen. Själva transporten till arrangerades i sam- arbete med ett flygbolag medan språkreseföretaget ordnade med inkvartering och utbildning för kursdeltagarna. Regeringen fann även i detta fall att språkreseföretaget var arrangör av paketresor (Regerings- beslut , In97/1747/KO). Regeringen har dessutom i ett ärende funnit att konferensresor utom- lands var att betrakta som paketresor i lagens mening. Resorna anordna- des på uppdrag av och i nära samråd med juridiska personer, som utsåg resenärerna och svarade för kostnaderna (Regeringsbeslut , C94/585/FOK). Vid prövningen av frågan om ställande av säkerhet jämställs ideella organisationer som anordnar utbytesverksamhet för skolungdom med arrangörer av paketresor. Denna praxis har bl.a. motiverats med att del- tagaren betalar för att få del av hela programmet, dvs. för att få transport till vistelselandet, husrum, undervisning och stöd i vistelselan- det, liksom av eventuella informationsträffar före avresan (se Ds 1994:109 s. 36 och 39). har vidare i ett publicerat avgörande ansett att en resa för studier vid college i var att betrakta som en paketresa, eftersom det i avtalet ingick både flygresa och inkvartering (1993/94 ref nr 42). har i ett mål om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) haft att ta ställning till om paketrese- direktivet överhuvudtaget är tillämpligt på resor som består i utbytespro- gram för skolelever (dom av i mål C-237/97 AFS Intercultural Programs ry, s. I-825). Resorna anordnades av en i verksam förening, som utan vinstsyfte arrangerade inter- nationellt elevutbyte. Tvisten i den nationella domstolen handlade om huruvida föreningen överhuvudtaget kunde åläggas att ställa finländsk resegaranti (se avsnitt 4.2). Vistelsen utomlands pågick ungefär , och hade till syfte att eleven skulle gå i skola i värdlandet och lära känna dess folk och kultur. Eleven bodde under utlandsvistelsen som familjemedlem i en frivillig värdfamilj. konstaterade inledningsvis att de aktuella resorna inne- håller den transportkomponent som förutsätts i artikel 2.1 i direktivet, eftersom elevernas resa till värdlandet anordnades med linjeflyg (punkt 25). Domstolen konstaterade därefter att den aktuella typen av vistelse i 58 Den nuvarande resegarantiordningen SOU 1999:140 en värdfamilj inte nödvändigtvis skall betecknas som inkvartering i den mening som avses i direktivet. Med beaktande av typen av inkvartering, dess vederlagsfrihet och varaktighet fann domstolen vid en samlad bedömning att en vistelse av det nu aktuella slaget inte kunde betecknas som inkvartering i direktivets mening. Domstolen framhöll också att researrangörens val av skola inte i sig kunde anses som en turisttjänst i den mening som avses i artikel 2.1 c i direktivet, eftersom syftet med denna tjänst var att utbilda deltagarna. Vidare konstaterade domstolen att den tjänst som består i att välja en värdfamilj i vart fall var en till övriga komponenter direkt knuten tjänst i den mening som avses i artikel 2.1 c i direktivet, varför den sålunda inte föll under beteckningen andra turisttjänster. Slutligen konstaterade domstolen att iordningsställandet av de handlingar som krävs för utlandsvistelsen och de kurser som eleverna går med sina föräldrar före avresan för att förbereda sig för livet i ett annat land i vart fall inte utgjorde en väsentlig del av resepaketet. Under dessa omständigheter konstaterade domstolen att en elevutbytesverksamhet av det aktuella slaget inte innehåller de komponenter som är nödvändiga för att verksamheten skall anses utgöra en paketresa i den mening som avses i direktivet (punkterna 28-33). Vid jämförelse med tolkning av begreppet paketresa i paketresedirektivet synes nationell praxis i anslutning till svensk lagstift- ning ge uttryck för en vidare definition av paketresebegreppet, som även omfattar ideell utbytesverksamhet för skolungdom. Enbart detta förhållande föranleder dock knappast någon konflikt med EG-rätten. Här kan erinras om att i ett annat mål har uttalat att artikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG), som förbjuder inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster, inte är tillämplig på ett nationellt förbud mot att sprida information om abort – som är en tjänst i fördra- gets mening – i fall då informationen inte sprids i vinstsyfte (dom av i mål C-159/90 The ., ECR s. I-4685). Tjänster som inte gör arrangemanget till en paketresa är exempelvis servering på ett flygplan och normal service på hotell. Dessa får anses vara direkt knutna till flygresan resp. hotellinkvarteringen. Förhållandet kan även beskrivas på så sätt, att servering på ett flygplan och normal service på hotell enbart utgör ett led i transport- resp. inkvarteringstjän- sten (prop. 1992/93:95 s. 22 och 65 f.). För att betraktas som paketresa skall arrangemanget vidare vara eller inbegripa övernattning och säljas eller marknadsföras för ett gemensamt pris eller priser som är knutna till varandra. Det avgörande är inte om ett eller flera belopp anges. Avgörande är i stället om det pris som tas ut framstår som ett pris för en kombination av tjän- ster och inte som flera, av varandra oberoende priser för olika tjänster. Den nuvarande resegarantiordningen 59 De olika tjänster som ingår skall alltså, på angivet sätt, behandlas gemensamt vid prissättningen. Det kan vara fråga om en paketresa om tjänsterna i fråga om priset behandlas som ett gemensamt arrangemang när de säljs, även om de inte marknadsförts till ett gemensamt pris eller till priser som är knutna till varandra. Med uttrycket knutna till varandra avses att det skall finnas ett sådant samband mellan priserna – i det fall flera belopp anges – att beloppen är beroende av varandra. Om priserna för var och en av två tjänster är desamma oberoende av om resenären köper en eller båda, är det sålunda normalt inte fråga om en paketresa. Om emellertid resenären får köpa den ena tjänsten endast under förutsättning att han också köper den andra, bör priserna anses knutna till varandra på det sätt som åsyftas i bestämmelsen (a. prop. s. 64 f.). I ett fall som har haft att bedöma var det fråga om en resenär som av en resebyrå hade köpt ett researrangemang som innefattade flygresor och hotell. Resenären yrkade återbetalning av en del av resekostnaden. Resebyrån bestred resenärens yrkande och anförde bl.a. att resenären hade köpt flyg och hotell till separata priser enligt den s.k. byggstensmetoden. I anslutning därtill angav resebyrån att den inte var något charterbolag utan arbetade som kommissionär för flygbolag och hotell. Av handlingarna i ärendet framgick att resenären hade debiterats ett totalbelopp utan någon uppdelning av priset för olika tjänster. Vidare angav resebyrån i samma prislista såväl flygpriser till olika destinationer som priser till olika hotell. Vid angivna förhållanden fann nämnden att det aktuella researrangemanget var en paketresa i lagens mening (1993/94 ref nr 40). Med arrangör avses enligt 3 § paketreselagen den som annat än till- fälligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dem direkt eller genom en återförsäljare. Vid bedömningen av vad som i detta sammanhang är annat än tillfälligtvis torde man få beakta dels hur ofta vederbörande ordnar paketresor men dels också hur regelbundet eller sporadiskt resorna återkommer. Den som ordnar resor till en viss återkommande kongress eller något annat evenemang torde sålunda få anses vara arrangör i lagens mening. Men den som ordnar två eller tre paketresor tätt efter varandra till ett visst evenemang omfattas knappast av lagen, om han i övrigt inte alls organiserar resor. Detsamma torde gälla den som oregelbundet och relativt sällan ordnar resor. Vidare är endast den arrangör i lagens mening som säljer eller marknadsför paketresor. Det betyder att det skall finnas en kundrelation mellan arrangören och resenären. Härigenom utesluts paketresor som t.ex. idrottsföreningar, församlingar och skolor själva ordnar för sina 60 Den nuvarande resegarantiordningen medlemmar resp. elever. Den som därvid står för arrangemangen kan inte anses vara arrangör i lagens mening (a. prop. s. 67). Regeringen har i ett ärende om säkerhet enligt resegarantilagen haft att ta ställning till om ett reseföretag var att betrakta som arrangör beträffande kryssningsresor som företaget planlade och organiserade för ett TV-företags räkning. Kryssningsresorna utgjorde vinster i ett TV- program. Reseföretaget ansvarade för resenärerna fram till att de steg ombord på kryssningsfartyget. Därvid stod företaget för den praktiska hanteringen med bl.a. anslutningsflyg, busstransporter, flygbiljetter till , hyttfördelning och kontakter med rederiet. Rederiet fakturerade reseföretaget som i sin tur fakturerade TV-företaget. Regeringen fann att de offerter som reseföretaget skickade ut och de åtgärder som företaget vidtog när paketresorna utvecklades i samarbete med kunden () var att anse som marknadsföring på sätt som avses i resegarantilagen. Reseföretaget var därför att betrakta som arrangör av paketresor (Regeringsbeslut , In 97/580/KO). Värt att notera är att reseföretagets mellanhavanden med TV-företaget som beställare betraktades som marknadsföringsåtgärder i resegarantilagens mening. Med återförsäljare avses enligt 3 § paketreselagen den som säljer eller marknadsför paketresor som organiseras av den som är arrangör i lagens mening. En person eller ett företag kan givetvis vara återförsäl- jare med avseende på en paketresa men arrangör med avseende på en annan (a. prop. s. 67). Enligt 1 § skall säkerheten motsvara arrangörens eller återförsäljarens åtagande mot resenärerna för paketresor. Vidare skall säkerheten mot- svara arrangörens eller återförsäljarens åtagande mot resenärerna för andra resor som sker tillsammans med en paketresa. Avsikten är att skydda resenärer som köper resor som arrangeras av en paketresearran- gör men där resan bara består av själva transporten, s.k. stolsförsäljning. Det gäller främst resenärer som förvärvar en resa av samma arrangör eller återförsäljare som paketresenärerna har gjort samt reser med samma transport som paketresenärerna. Det spelar ingen roll vilket transportmedel som används. Såväl flyg som båt och buss etc. omfattas. Normalt sett krävs dessutom att stolsresenären reser på samma transport som paketresenärerna. Som ett typexempel på garantipliktig stolsförsäljning anges i förarbetena följande situation. En paketrese- arrangör ordnar paketresor till . Bolaget äger två egna flygplan, Den nuvarande resegarantiordningen 61 med vilka resenärerna transporteras till . Arrangören försöker fylla planen med paketresenärer så långt som möjligt. Tomma platser säljs sedan till stolsresenärer, främst studenter, som vill komma billigt ner till grekiska övärlden (prop. 1995/96:182 s. 22 f.). Formerna för att ställa säkerhet Om Kammarkollegiet inte medger något annat, skall säkerheten enligt 3 § bestå av en betalningsutfästelse, utfärdad av bank eller försäkrings- bolag, som fullgörs vid anfordran. Det ankommer på Kammarkollegiet att se till att bank- och försäkringsgarantierna utformas så att de inte kan tillgodogöras för andra syften än dem, för vilka de blivit ställda, och att de följaktligen inte kommer att representera något värde för rese- företagets eventuella konkursborgenärer (se prop. 1967:106 s. 35). I samband med införandet av paketreselagen kom en ny typ av arran- gemang att omfattas av resegarantilagen, nämligen paketresor bestående av inkvartering och turisttjänst. Främst berörs mindre företag med lokala arrangemang, t.ex. hotell, campingplatser och turistbyråer. På grund härav har , Sve- riges samt Föreningen i Sve- rige/FörTur fått ställa gemensamma, schablonmässigt beräknade säker- heter för de medlemmar i resp. förbund som anordnar paketresor, vilka inte innefattar transport. Detta utgör ett undantag från huvudregeln att varje företag skall ställa individuell säkerhet (se nedan). De gemensamma säkerheterna fungerar på så sätt att branschorgani- sationen för sina medlemmars räkning ställer säkerhet i form av en betal- ningsutfästelse, som har bestämts till ett lägre belopp än vad som sam- manlagt skulle ha krävts för de enskilda företagen. Kammarkollegiet har ställt upp vissa villkor för de gemensamma säkerheterna. Dessa säkerheter får bara omfatta företag som arrangerar paketresor utan transport. skall branschorganisationen genom- föra en enkät bland sina medlemmar för att ta reda på vilka medlemmar som omfattas av den gemensamma säkerheten och hur stor omsättning av paketresor de har haft . Säkerhetens storlek bestäms på så sätt att den minst täcker den högsta enskilda månads- omsättningen hos ett företag som omfattas av den gemensamma säker- heten. Om t.ex. branschorganisationen endast vill ställa en säkerhet om , måste medlemsföretag med en högsta månadsomsättning som överstiger ställa individuell säkerhet. Det är således branschorganisationen som bestämmer vilka företag som skall ingå i den gemensamma säkerheten, dock under förutsättning att arrangemangen inte innehåller transporter. 62 Den nuvarande resegarantiordningen Kammarkollegiet har av flera skäl ställt som villkor att transport inte får ingå i resepaket som omfattas av gemensam säkerhet. På grundval av uppgifter från branschorganisationerna har kollegiet bedömt att risken för att konkurser skall drabba resenärer som har köpt en paketresa utan transport är mycket lägre än när det gäller resenärer som har köpt en paketresa med transport. Dessutom kan hemtransporten av resenärerna bli dyrbar om många befinner sig ute på resmålen. Därför är det viktigt att säkerheten blir korrekt beräknad och att det enskilda företaget kan åläggas att lämna nya uppgifter så snart verksamheten avviker från budget. Det är enligt kollegiet inte möjligt att ha den typen av kontinuerlig bevakning av varje enskilt företag som ingår i en gemensam säkerhet. Vidare har kollegiet bedömt att en gynnande särbehandling av paketresor utan transport inte negativt påverkar konkurrens- förutsättningarna för de företag som arbetar med traditionella paketresearrangemang. Beräkning av säkerhetens storlek Säkerheten skall enligt 4 § gälla det belopp som Kammarkollegiet med hänsyn till reseverksamhetens art och omfattning bestämmer. Beloppet skall uppgå till för arra ngörer och för återförsäljare av resor som anordnas av arrangörer utanför . För återförsäljare av inom riket anordnade paketresor skall beloppet vara . Om det finns särskilda skäl får kollegiet fastställa säkerheten till ett lägre belopp eller helt efterge kravet på säkerhet. Resegarantilagen uppställer sålunda ett krav på att varje reseföretag skall ställa en individuell säkerhet som i princip motsvarar företagets ekonomiska åtaganden gentemot resenärerna vid varje enskild tidpunkt (prop. 1984/85:214 s. 9). Enligt fast praxis bestäms dock säkerheten för återförsäljare av inom riket anordnade paketresor regelmässigt till minimibeloppet . Kammarkollegiets beslut om säkerhet grundar sig i första hand på de uppgifter som företagen själva lämnar om sin verksamhet. Vid en verk- samhet där arrangören anordnar paketresor kontinuerligt beräknar kollegiet det ekonomiska åtagandet med hjälp av en formel, varvid hänsyn tas till de betalningsvillkor arrangören tillämpar – dvs. anmälningsavgiftens storlek och tidpunkten för slutbetalning – samt kostnaden för hemtransport av resenärer som kan tänkas befinna sig på resmålen vid en eventuell inställelse av arrangörens verksamhet. Företag med samma antal resenärer och med samma priser för resorna får därför ställa säkerhet för helt olika belopp om det ena företaget kräver slutbetalning före avresa och det andra före avresa. Den nuvarande resegarantiordningen 63 Företagens uppgifter skall lämnas på blanketter som fastställts av kollegiet. På blanketten Anmälan om planerad paketreseverksamhet för prövning av säkerhet enligt resegarantilagen skall företagen lämna uppgifter om sin identitet (firma jämte bifirmor och marknadsförings- namn, organisationsnummer, m.m.). Vidare skall de lämna uppgift om vilken typ av verksamhet de bedriver (arrangör eller återförsäljare m.m.). På en blankett Budgetuppgift för paketresor skall paketresearra ngörer lämna uppgift om antal resenärer och bruttointäkt månad för månad. Efter det att resesäsongen är avslutad skall en blankett Resultatredovis- ning med motsvarande uppgifter lämnas in. Resultatre dovisningen skall vara undertecknad av företagets revisor. Vidare skall varje arrangör lämna registreringsbevis samt broschyrer och annat marknadsförings- material som används i verksamheten. För företag som redan ställt säkerhet hos kollegiet måste storleken av säkerheten omprövas med vissa intervall. Tidpunkten för omprövningen bestäms av Kammarkollegiet. lämnar vanligen uppgifter om sin verksamhet ; i samband med att de ger ut katalogen resp. vintersäsongen. kan ofta lämna uppgifter för framöver, varför deras säkerheter omprövas en gång . Det förekommer emellertid även att företag kan lämna uppgifter för endast åt gången, vilket medför att kollegiet måste kräva uppgifter från företagen med tätare intervall för omprövning av säkerheten. Omprövning av säkerheten görs även då företaget självt begär det, exempelvis för att antalet sålda resor är mindre än det budgeterade antalet. För arrangörer med stora säsongsmässiga variationer i verksamhetens omfattning beslutar kollegiet vanligtvis om dels en säkerhet som skall gälla tills vidare, dels en eller flera tidsbegränsade tilläggssäkerheter. De tidsbegränsade tilläggssäkerheterna skall ges in till kollegiet successivt i den takt som det ekonomiska åtagandet ökar. Tilläggssäkerheterna skall gälla fr.o.m. den månad det ekonomiska åtagandet kan väntas öka och skall normalt ha kommit in till kollegiet ca de börjar gälla. Tilläggssäkerheterna fastställs så att de tillsammans med tillsvidaresäkerheterna bildar en pyramidkonstruktion med ett antal säkerheter som kan byggas på eller minskas i takt med att det ekonomiska åtagandet varierar. Avsikten med pyramidkonstruktionen är att så långt möjligt begränsa risken för att säkerheten blir för låg men också att tillse att arrangörens kostnader för säkerheten inte blir onödigt höga. Vid avvägningen mellan tillsvidaresäkerhetens och de tidsbegränsade tilläggssäkerheternas storlek tar kollegiet hänsyn till två faktorer. För det första skall tillsvidaresäkerheten täcka verksamheten under en rimligt stor del av året så att antalet tidsbegränsade tilläggssäkerheter kan 64 Den nuvarande resegarantiordningen För det andra skall tilläggssäkerheten vara rimlig i förhål- lande till arrangörens totala säkerheter . Tillsvidaresäkerheten är i allmänhet den enda säkerhet som företaget har ställt då marknads- föringen av resor påbörjas och som, vad som än inträffar, kommer att finnas tillgänglig till resenärernas skydd. Kammarkollegiets strävan har därvid varit att begränsa antalet tilläggssäkerheter till högst fyra per säsong. Undantag från minimikraven i resegarantilagen Minimibeloppet om har varit oförändrat sedan lagens till- komst . Även enligt resegarantilagens föregångare, lagen om ställande av säkerhet vid sällskapsresa till utlandet, gällde ett minimi- belopp om . Vid lagstiftningens tillkomst var detta ett avse- värt belopp. Mot bakgrund av penningvärdesförsämringen har kollegiet ansett att det i fråga om arrangörer av paketresor till länder utanför Nor- den där transport ingår, inte finns anledning att annat än i mycket spe- ciella undantagsfall besluta om lägre tillsvidaresäkerhet än . Fr.o.m. omfattar resegarantilagen helt nya typer av arrangemang. Paketresor till närbelägna resmål inom som varar endast är inte särskilt kostsamma och betalas ofta i nära anslutning till avresan. De arrangörer som i liten skala uteslutande anordnar sådana resor har sällan tagit emot några större belopp som det kan bli aktuellt att återbetala till resenärerna. För dessa arrangörer gör kollegiet undantag från kravet på att säkerheten skall uppgå till . Lägre säkerhet än , dvs. samma belopp som gäller för återförsäljare av paketresor som anordnas av arrangörer i , brukar dock kollegiet inte besluta om. En annan nyhet fr.o.m. är att även arrangemang, där det överhuvudtaget inte ingår någon transport, omfattas av resegaranti- lagens bestämmelser. Som exempel kan nämnas arrangemang som inne- fattar inkvartering på hotell eller annan anläggning och en turisttjänst. Något generellt undantag från kravet på säkerhet har myndigheten inte ansett sig kunna göra för dessa arrangemang. Under förutsättning att resenären betalar först vid ankomsten eller kanske t.o.m. först vid avresan från hotellet eller anläggningen har risken för att resenären skall lida någon ekonomisk skada som skulle kunna ersättas ur en resegaranti dock ansetts vara minimal. I enskilda fall har myndigheten därför helt eftergett kravet på säkerhet. Den nuvarande resegarantiordningen 65 Ställd säkerhet får enligt 6 § första stycket tas i anspråk för att betala garantipliktig resa som blir inställd eller av annan anledning inte blir av. Garantimedlen kan således tas i anspråk för återbetalning även då resan ställs in eller inte blir av på grund av annat än arrangörens insolvens, t.ex. vid force majeure-händelser såsom krig och naturkatastrofer (prop. 1972:92 s. 30). Av uttalanden i förarbetena framgår att avsikten med uttrycket av annan anledning inte blir av är att göra det möjligt för en resenär att få ersättning för t.ex. en förskottsbetalning som gjorts för en resa som inte slutligt bestämts av arrangören och sedan inte blir av. Även det fallet, att en arrangör betalar förskott till en återförsäljare som inte är behörig att uppbära förskott och som inte heller inlevererar beloppet till arra ngören, med påföljd att denne vägrar resenären att medfölja på resan, faller in under bestämmelsen. Självfallet är det i ett sådant fall återförsäljarens och inte arrangörens säkerhet som skall tas i anspråk. Det ligger i sakens natur att ersättning av garantimedel inte skall utgå om en resenär avstår från en resa av privata skäl (prop. 1972:92 s. 33). I fråga om resor som har påbörjats men inte slutförts får säkerheten enligt 6 § första stycket tas i anspråk för resenärers uppehälle under resan, deras återresa och skälig ersättning till dem för värdet av de för- måner de gått miste om genom att resan avkortats. Återbetalningen i samband med resa som inte blir av skall inbegripa alla avgifter som inbetalats för resan, således också inbetalningar för anslutningsresor när dessa kan anses ingå i det beställda arrangemanget (prop. 1972:92 s. 33 f.). Den ställda säkerheten får således tas i anspråk för återbetalning av pengar som erlagts för en resa som blir inställd och i fråga om påbörjad men icke avslutad resa för bekostande av resenärernas uppehälle i utlan- det och deras återresa. Däremot får i princip garantimedlen inte använ- das för att fullfölja en avbruten resa i enlighet med programmet. När kostnadsskäl talar för att resenären inte bör resa hem , kan medlen dock utnyttjas så att resenären kan fullfölja sin resa eller få den avkortad endast obetydligt (prop. 1972:92 s. 28 f.). Garantimedel får inte heller tas i anspråk för att se till att reseföretaget uppfyller sina kon- traktsenliga åtaganden, exempelvis i fall då en resenär fått bo i ett rum med en lägre standard än som angetts i resebroschyrerna (se prop. 1967:106 s. 38 f.). Med uppehälle under resan avses inte bara vistelsen på det resmål som resenären har avtalat med arrangören. Då en konkurs inträffar kan det exempelvis bli nödvändigt för resenären att ta sig till en annan ort för 66 Den nuvarande resegarantiordningen att t.ex. invänta hemtransport. Resenären kan därvid få ersättning för kostnader för uppehälle också på denna ort (prop. 1995/96:182 s. 24). Återresan skall påbörjas vid första lämpliga tidpunkt.