sou · GNB384d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Han tänker sig dock inte en övergripande världsstat á la FN. Det handlar snarare om transformerade stater, som likt de multinationella företagen inte känner några nationella gränser för sina handlingar, utan snarare opererar i skärningspunkten mellan det globala och lokala. I denna glokala politik är emellertid stater bara en av många aktörer – tänker sig tillfälliga allianser mellan stater, icke-statliga organisationer och rörelser. Han ger också exempel på två sådana oheliga allianser: aktionen mot Shells försök att dumpa en olje- plattform i och protesterna mot kärn- vapensprängningar i . Världssamhällets nya politiska former får alltså hos gestaltas av två aktioner knutna till politiska teman som burits fram av nya sociala rörelser. Miljö- och fredsrörelser utgjorde också drivande krafter i dessa aktioner. Ett globalt civilt samhälle? Begreppet civilt samhälle har alltså varit intimt förknippat med nationalstatens historiskt specifika förhållan- den. Är det då verkligen fruktbart att använda för analyser av en global politisk situation? Med tanke på att själva samhällsbegreppet refererar till en relativt sammanhållen och homogen social storhet, är det verkligen möjligt att tala om ett världssamhälle (som gör) eller om ett globalt civilt samhälle? Måste inte ett globalt rum begreppsliggöras på ett sätt som bättre förmår fånga dess sociala komplexitet, kulturella heterogenitet och mångtydighet? Mot denna bakgrund kanske de senaste decenniernas försök att återuppväcka olika teorier om det civila samhället i själva verket måste ses som svar på långtgående sociala förändringar, vilka spränger de begreppsramar som konstruerades för det moderna genombrottets västerländska samhällen. De genomgripande struk- turella förändringar som under ägt rum i samhällen världen över (och som är förknippade med begrepp som informationssamhälle och globalisering), innebär en ökande grad av rörlighet, ständiga gränsöverskridanden och en mångtydig- het hos sociala relationer och fenomen. Dessa tendenser kan också sammanfattas i termer av en tilltagande samhällelig komplexitet. De senaste decenniernas framväxt av nya sociala rörelser är exempel på detta. De verkar delvis inom ramarna för nationalstaten, som de på olika sätt överskrider dess gränser och bär fram politiska teman som ifrågasätter nationalstatens status som politi- kens grundenhet. Nya rörelser kan delvis bestå av icke-statliga organisationer som ingår i transnationella nätverk, vilka verkar för solidaritet mellan människor som befinner sig på långa avstånd. utvecklar de ofta samarbetsformer – och uppbär ekono- miskt stöd – från statliga organisationer (och även en överstatlig organisation som FN). Deras politiska handlande utformas ofta på ett sätt som också överskrider det nationalstatliga politiska rummets NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING inre gränser – mellan det privata och det politiska, mellan det parlamentariska och det utomparlamentariska. De nya sociala rörelsernas politik kännetecknas alltså av ständiga gränsöverskridan- den, de befinner sig både innanför och utanför etablerade politiska system och institutioner. I den mån dessa rörelser har påbörjat konstituerandet av ett globalt civilt samhälle, så saknas en global stat som motpart. Snarare är dessa rörelser, som i Becks exempel, verksamma både i opposition till stater och med stater som med- parter. Begreppet civilt samhälle måste givetvis förstås som en analy- tisk konstruktion, men om syftet med skapandet av sådana kategori- er är att synliggöra och analysera samhällsförhållanden, kanske detta begrepp mer skymmer än synliggör politikens nya villkor i globali- seringens och komplexitetens sociala sammanhang. När jag fortsätt- ningsvis skall undersöka några aspekter av politikens globalisering, nya sociala rörelser och nya former av politiskt handlande, kommer jag därför att använda mig av begreppet politisk kultur, snarare än civilt samhälle.8 Det finns alltså ingen global politisk kultur i bestämd form, utan snarare interagerande politiska kulturer som delar av ett (framväxan- de) globalt politiskt rum. Grunden för detta rum utgörs av en serie institutioner, i vilka olika typer av kommunikationsteknologier ut- gör viktiga byggstenar. präglas det globala politiska rum- met lika mycket av kulturella skillnader och gränsdragningar som av gränsöverskridanden. Jag vill också introducera rörelsekultur som ett mer specifikt begrepp, särskilt relevant för att analysera och diskutera sociala rörelser – det gäller inte minst förhållandet mellan gamla och nya rörelser. En rörelsekultur kan ses som en form av politisk kultur, knuten till den historiska framväxten av en eller flera sociala rörelser. En social rörelse är per definition en politisk utmaning mot den etablerade samhällsordningen. Detta innebär inte att etableran- det av en ny rörelsekultur alltid mynnar ut i en dominerande ställ- ning för denna kultur. Historiska exempel på rörelsekulturer i som har haft ett betydande inflytande är den politiska kultur, liksom framväxten av arbetarrörelsens kultur kring förra sekel- skiftet. Även i anslutning till nationalsocialis- tiska rörelse etablerades en rörelsekultur, bestående av bl.a. klubbar och publikationer. etablerades s.k. alternativ- kulturer med anknytning till student-, freds- miljö- och kvinno- rörelsen, vilka samlats under beteckningen nya sociala rörelser. Det är till detta sammanhang vi nu skall vända oss. Från nya sociala rörelser till ny politik De nya sociala rörelserna horisont kan det sena och det tidiga i många avseenden betraktas som en brytningstid i efter- krigstidens västerländska samhällen. Vi kan då skönja början till en rad förändringstendenser som har slagit igenom med full kraft: vi ser början på IT-samhällets kommunikationsrevolution, genom- slaget för TV-mediet och därmed för det nya och visualiserade mediasamhället. Under 1960- och det tidiga 70-talet inleds också den fas av ekonomins globalisering som vi nu befinner oss i.9 etableras också ekologin som ett betydelsefullt politiskt tema. Till de viktiga kulturella förändringarna hör genom- brottet för ungdomskulturen och dess nya livsstilar, som formas med utgångspunkt i den nya konsumtionskulturens symbolvärld. sker också en kraftig urbaniseringsvåg, som resul- terar i att det livet dominerar i Europa.10 sker en kraftig omstrukturering av innerstäderna, vilket bl.a. innebär att många av de gamla arbetarstadsdelar som utgjort basen för industrisamhällets arbetarkultur försvinner. Dessa kulturella förändringar bidrar till att bryta upp och fragmentera de relativt homogena klasskulturer som uppstått – och dominerat – under industrikapitalismen, och till en fördjupad individualisering av det sociala livet. Dessutom ser vi en början till de senaste decennier- nas genomgripande förändringar av könsrollsmönster och av kärn- familjens form. Mot denna bakgrund skönjer vi också framväxten – eller genom- brottet – för en rad nya sociala rörelser, framför allt i och . Dessa hade en stark koppling till den nya ungdomskulturen: 1960-talets politiska manifestationer har ofta med viss giltighet sammanfattats under begrepp som ungdomsrevolten eller studentrevolten. Om studentrörelsen delvis gav uttryck för mot- sättningar och konflikter gällande kunskapens sociala användning i ett nytt kunskaps- eller informationssamhälle, så inkluderade den också en rad andra politiska teman som berörde själva grunderna för samhällets organisering. Studentrörelsen kan ur en synvinkel ses som ett av många politiska svar på de samtida sociala förändrings- processerna – av vilka många hade en global räckvidd. NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING att skapa nya politiska handlingsformer och artikulera nya politiska teman manifesterades inom denna komplexa och motsättningsfyllda sociala rörelse. Efter dess kulmen med de stora manifestationerna 1967–1968 fragmenterades studentrörelsen. formades i dess efter- dyningar heterogena europeiska rörelsekulturer (som ofta kallats alternativkulturer). Dessa hade 1960-talets nya ungdomskultur som en av sina förutsättningar och utformades delvis i opposition mot de parlamentariska demokratiernas dominerande politiska kulturer. Det gällde i första hand de former som är starkt knutna till den rörelse som historiskt sett föregick den nya rörelse- kulturen, arbetarrörelsen, eller i till ett bredare sammanhang I ett europeiskt sammanhang är det möjligt att urskilja två tendenser inom de nya rörelsekulturerna. Å ena sidan ett återvändande till arbetarrörelsens organisationsformer och teo- retiska källor. Här skulle man kunna säga att det nya fogades in i gamla ramar, det vill säga ett nytt globalt konfliktkomplex tvinga- des in i politiska kläder ur det moderna genombrottets garderob. De olika gränslinjerna inom den nya rörelsekulturens socialistiska sub- kultur avspeglade också i hög grad 1900-talets socialistiska historia med dess teoretiska konfliktlinjer och fraktionsstrider. Å andra sidan utvecklades också en rad nya organisations- och handlingsformer samt nya politiska teman som global solidaritet, feminism och miljö. Här fanns inte bara kopplingar till 1960- talets studentrörelse, utan också till medborgarrättsrörelsen i och anti-atomvapenrörelse. Den senare utgör inte bara en början på efterkrigstidens nya fredsrörelse, utan bidrog också till att föra upp frågor om global miljö på den politiska dagordningen. Om den klassiska arbetarrörelsens politiska teman och organisa- tionsformer hade en stark ställning inom de nya rörelsekulturerna i , så kom dessa med 80-talets inbrott att träda tillbaka till förmån för det stora genombrottet för freds- och miljörörelsen i det offentliga politiska rummet i början på detta decennium. Det var också som det inom den internationella sociologin etablerades en ny forskningsinriktning, där nya sociala rörelser utgjorde det centrala forskningsobjektet.11 Inom denna forskning kontrasterades de nya rörelserna mot de gamla, dvs. industrisamhällets tongivande politiska aktörer. Den sociologiska forskningens polarisering mellan nya och gamla rörelser innebar emellertid en alltför stark förenkling. sin opposition mot politikens etablerade former är de nya rörelserna inte enbart nya – de anknyter också till etablerade politiska teman och handlingsstrategier. I miljörörelsens fall är parlamentarismen ett uppenbart exempel. En renodlad kontrastering mellan nytt och gammalt blir också problematisk mot bakgrund av att dominerande politiska aktörer relativt snabbt införlivade (och förvisso också om- formade) teman och handlingsformer som de nya rörelserna fört in i den politiska offentligheten. Det gäller exempelvis miljöfrågan och feminismen som politiska teman. Detta gäller i särskilt hög grad för , där den nya rörelse- kulturen – i jämförelse med en rad andra europeiska länder – haft en större närhet till statsmakten. De svenska folkrörelsernas och Saltsjöbadsandans politiska kultur har som bekant varit starkt präglad av en strävan mot samförstånd. Detta har medfört att nya politiska frågor och konflikter relativt snabbt upptagits och integre- ras inom ramarna för det etablerade partisystemet, eller att stats- makten har visat en viss öppenhet för att lyssna på representanter för nya rörelseorganisationer. Miljöorganisationer har fungerat som remissinstanser och nyckelpersoner inom nya rörelseorganisationer har tagit steget in som experter i statliga organisationer eller rent av i regeringssammanhang (i vissa fall har också dessa personer haft medlemskap både i en ny rörelseorganisation och i ett etablerat politiskt parti).12 Denna lyhördhet hos staten gäller emellertid i första hand just de fall då nya rörelser har agerat inom ramarna för folkrörelsekulturens organisations- och handlingsformer och i be- tydligt mindre grad när man har agerat med mer radikala former – som civil olydnad. Möjligen är de svenska folkrörelsernas politiska kultur och dess starka anknytning till den svenska välfärdsstaten ett av skälen till att de nya rörelserna i ett jämförande europeiskt perspektiv också före- faller ha haft en svagare förankring än i andra länder. I den svenska konstaterades det att endast ca en procent av den svenska befolkningen var aktiva i de nya rörelseorganisationerna.13 Genom att föra upp nya frågor på den politiska dagordningen, på- verka opinionen och de politiska besluten har de nya rörelserna haft stort inflytande, men däremot mycket få aktiva, menade utredarna. är det betecknande att de nya rörelserna i Maktutred- ningen kallas de nya folkrörelserna när de nya rörelsekulturerna i själva verket utmärks just av att de på en rad punkter skiljer sig från folkrörelsernas politiska kultur. Det gäller inte minst en minskad betydelse för organisationsbyggandets strategi det vill säga att långsiktigt bygga och institutionalisera formella organisationer med NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING en så stor medlemsbas som möjligt. Bortsett från ett fåtal tillfällen, som , eller när hundratusentals människor deltog i fredsdemonstrationer runt om i , framträder de nya sociala rörelserna, till skillnad från industrisamhällets mest inflytelserika sociala rörelser, inte som massrörelser. Mot denna bakgrund är det relevant att ställa frågan om huruvida den marginella ställning som de nya rörelserna tillskrivits, delvis är en konsekvens av att de framträder i andra former än de gamla rörel- serna – och att de därmed blir osynliga då man försöker betrakta, eller mäta, dem med analysverktyg som utformats med utgångs- punkt i de gamla rörelsernas framträdelseformer. värdering av aktiviteten i nya rörelser var baserad just på medlem- skap i organisationer. De specifikt svenska relationerna mellan nya och gamla rörelser måste också sättas in i ett globalt perspektiv – det gäller inte minst i då folkhemmets politiska kultur förefaller att vara i upplösning – delvis under globaliseringsprocessens tryck. Sammanfattningsvis skulle man kunna säga att gränserna mellan nya och gamla rörelser, mellan etablerade och icke-etablerade poli- tiska teman och handlingsformer, i många avseenden inte är så tydliga som de var då de nya rörelserna först trädde fram. Den nya politiska situation som infunnit sig , i efter- dyningarna av och den vittomfattande nedskär- ningspolitiken, har förstärkt denna tendens. Detta skall emellertid inte förstås som att det nya har uppslukats och smälts av det gamla, som därmed skulle ha lämnats i stora drag intakt. Tvärtom är det relevant att tala om framväxten och etablerandet av en ny politik, som kan skönjas både innanför och utanför de etablerade politiska institutionernas och organisationernas gränser. De rörelser som växte fram under sent 1960- och , och som konceptualiserades som de nya rörelser- na, är alltså inte längre så nya. Men de har spelat en viktig roll för introduktionen av nya politiska teman och handlingsformer – och fortsätter att göra det. Det gäller inte minst för etablerandet av globala perspektiv och handlingsstrategier. Det senare gäller särskilt miljö- och kvinnorörelsen, som har etablerat sig som demokra- tiska krafter i en rad politiska kulturer världen över. En växande betydelse har också olika typer av lokalautonoma och regionala rörelser världen över. Dessa rörelser agerar och organiseras ofta i den nya politikens former, som de kan inbegripa en rad olika politiska teman, knutna till lokala förhållanden. Hur inflytels- rika eller betydelsefulla de nya politiska formerna är i jämförelse med de äldre och mer etablerade, är inget som jag kommer att ta ställning till här. Syftet är snarare att peka på att nya former faktiskt har etablerats, samt att undersöka vilken innebörd de har, inte minst genom att diskutera hur de förhåller sig till de gamla formerna. Jag kommer i det följande att diskutera vad ny politik och framväxten av en ny politisk kultur kan innebära och kommer då i första hand att göra detta med miljörörelsen och den nya kvinno- rörelsen som exempel. (I bidrag i denna bok analyseras en lokalautonom rörelse i .) Diskussionen kommer att struk- tureras med utgångspunkt i en åtskillnad mellan tre dimensioner av politisk kultur: 1)Den politiska offentlighetens diskursiva dimension. I fokus för analysen står här det politiska handlandets begrepp och identiteter och de grundläggande sätt att se på världen som dessa inbegriper. Genom att använda diskurs snarare än det mer gängse begreppet ideologi vill jag betona att politikens kollektiva identiteter skapas genom konfliktfyllda, språkliga interaktionsprocesser, genom en kamp om att göra anspråk på och definiera centrala och omstridda begrepp. En politisk diskurs rymmer en ideologisk aspekt, dvs. arti- kuleringen av ett kollektivt intresse i formen av ett allmänintresse, men den kan inte reduceras till detta. 2)Institutioner, mobiliserings- och organisationsformer. Här inklude- rar jag både de etablerade demokratiska institutionerna, medierna och olika typer av politiska organisationer, samt de institutioner och organisationer som kan upprättas utanför dessa. 3)Livsformernas och livsstilarnas politiska dimension, vilken tradi- tionellt sett har ansetts ligga bortom det politiska, men som under i tilltagande grad har politiserats. Vi skall börja med en diskussion om framväxten av nya politiska diskurser och identiteter. Nya politiska diskurser och kollektiva identieter Med det moderna genombrottet etablerades ett fält av politiska diskurser som med utgångspunkt i den ordna- des enligt en vänster-högerskala. Denna skala var inte bara ett prag- NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING matiskt sätt att ordna de mest inflytelserika diskurserna, konserva- tism, liberalism, socialism, kommunism och fascism. Den utveckla- des i själva verket till ett slags de politiska ideologiernas paradigm, det vill säga ett specifikt sätt att betrakta de politiska diskursernas universum, som innebär att alla politiska ståndpunkter i princip kan inordnas på denna skala. Under har det emellertid börjat föras en diskussion om huruvida vänster-höger- skalan håller på att förlora sin betydelse som en meningsfull princip för att analysera skillnader mellan betydelsefulla politiska aktörer. Två delvis sammanhängande argument för detta har framförts: 1)De ideologiska skillnaderna mellan de mest inflytelserika före- trädarna för vänster och höger, dvs. socialdemokraterna och de borgerliga partierna, har under de minskat på ett sätt som gör att det inte i samma mening som tidigare går att tala om grundläggande ideologiska skillnader. Det viktigaste stödet för detta argument är att frågan om statlig reglering av marknadsekonomin inte längre utgör någon fundamental skiljelinje i den etablerade politiken, utan snarare handlar om en gradfråga. 2)Uppkomsten av nya politiska diskurser som svårligen låter sig inordnas på en vänster-högerskala. Enligt detta argument skär miljö- och könsfrågor tvärs igenom både de etablerade ideologiska gräns- linjerna och de sociala klassgränserna. Där framväxten av nya rörelser har kopplats till teorier om framväxten av ett post- modernt samhälle har det hävdats att en ny grundläggande politisk skiljelinje gäller framstegsbegreppet, eller snarare det framstegs- begrepp som är synonymt med tillväxt som ekonomisk expansion. De etablerade politiska diskurserna – från vänster till höger – före- träder ur detta perspektiv ett slags produktivitetsparadigm som är knutet till industrisamhället (både det kapitalistiska och det socialis- tiska) – och som innebär att tillväxt och framsteg är överordnade be- grepp för det politiska handlandet. Mot det modernistiska framstegsbegreppets föreställning om oänd- lig mänsklig expansion, ställer den ekologiska tillväxtkritiken be- grepp som (global) överlevnad och reproduktion. Om både naturen, de sociala relationerna och hela människans fysiologiska existens i industrisamhället har underordnats industriproduktionens logik, så måste det omvända förhållandet nu gälla. Inom miljörörelsen inne- bär detta i första hand att den mänskliga produktionen måste under- ordnas de begränsningar som planetens ekologiska system sätter. Inom delar av kvinnorörelsen har denna kritik knutits till ett könsperspektiv, så att det moderna förtrycket av kvinnor är en del av samma logik som exploateringen av naturen. Det moderna sam- hället har organiserats med utgångspunkt i en åtskillnad mellan pro- duktion och reproduktion, där den förra har överordnats den . Till reproduktionens sfär hör främst de sociala aktiviteter som företrädesvis varit kvinnornas – och de har ofta också definierats som essentiellt kvinnliga: omhändertagande av barn, vård av sjuka och äldre. Oavsett om dessa aktiviteter utförts i hemarbetets eller lönearbetets form har de utifrån produktivitetsparadigmet kunnat definierats som improduktiva. Detta synliggjordes på ett mycket tydligt sätt i den svenska 90-talsdebatt, där termerna närande och tärande sektor lanserades. Feminismen har inte bara inbegripit en kritik av kvinnornas förvisning till reproduktionens sfär, utan också av själva gränsdragningen mellan produktion och reproduktion som en samhällelig organisationsprincip. Om det bland annat var miljörörelsens genombrott kring 1970 som aktualiserade frågan om vänster-högerskalans eventuella upp- lösning, så har miljöpolitikens etablerande under de följande decen- nierna visat att ett miljöperspektiv kan knytas både till vänster- och högerståndpunkter. I samband med bildandet av De Gröna som ett politiskt parti har det även visat sig nödvändigt för den politiska ekologins företrädare att positionera sig i fördelningsfrågor – och därmed på vänster-högerskalan. I både pionjärlandet och i har detta utmynnat i koalitioner med traditionella vänsterpartier (vilket naturligtvis inte betyder att miljörörelsen eller miljöpartierna nu per definition kan förstås i traditionella vänstertermer). De nya kvinnorörelsen kan i viss mån sägas ha rört sig i motsatt riktning. Vid genombrottet kring 1970 artikulerades den nya femi- nismen som en tydlig vänsterideologi. Därefter skedde en differen- tering, så att begreppet feminism kunde inbegripa en rad olika (och ibland överlappande) ståndpunkter: förutom olika typer av socialis- tisk feminism – radikalfeminism, ekologisk feminism, särartsfemi- nism, liberalfeminism, anarkfeminism och postmodernistisk feminism. Parallellt med ett misslyckat försök att bilda ett kvinno- parti har vi i sett framväxten av en mängd kvinnliga nätverk, som bildats med syftet att på olika sätt stärka kvinnors positioner i samhället. I många fall har det varit en med- veten strategi att inte knyta dessa nätverk till etablerade politiska diskurser (vilket också ibland inbegriper att begreppet feminism undviks). NYA SOCIALA RÖRELSER OCH POLITIKENS GLOBALISERING Av detta följer att medan vissa varianter av ekologi och feminism på ett radikalt sätt bryter med höger-vänsterskalan, innebär varken en feministisk eller en ekologisk ståndpunkt per definition ett sådant brott. Lika lite förefaller det vara möjligt att hävda att feminism eller ekologi per definition kan knytas till någon specifik ståndpunkt på höger-vänsterskalan (och att alla andra kopplingar därmed skulle innebära förvanskningar av ideologins sanna innebörd). Ett fruk- bart sätt att karakterisera de ekologiska och feministiska diskurser- na, är att se dem som nya, självständiga politiska kategorier med sina egna historiska tillblivelseprocesser, med specifika politiska teman och med sina höger- och vänsterflyglar. Detta synsätt skulle också innebära att vänster-högerskalan varken upplöses eller lämnas intakt. Miljörörelsens och den nya kvinnorörelsens diskurser har delvis inordnats på vänster-höger- skalan, men detta har också framtvingat en förskjutning – eller åt- minstone en modifiering – av de traditionella positionerna på denna skala. Det politiska fältet har med feminism och ekologi tillförts nya koordinater, och politikens diskursiva fält framstår som både mer mångdimensionellt och instabilt .