sou · GNB316d2 · 2000-01-01 00:00:00 — 4.utlänningar som kan sändas till ett land som tillträtt konventionen rörande bestämmandet av den ansvariga staten för pröv- ningen av en ansökan om asyl som framställts i en av medlemsstaterna i de europeiska gemenskaperna () och som i det landet är skyddade mot förföljelse och mot att sändas till hemlandet eller ett annat land där de inte har motsvarande skydd, 5.utlänningar som i andra fall än som avses i 3 och 4 före ankomsten till har uppehållit sig i ett annat land än hemlandet och där är skyddade på det sätt som anges i 4, och 6.utlänningar som har särskild anknytning till ett annat land och där är skyddade på det sätt som anges i 4. Paragrafen motsvarar 3 kap. 4 § UtlL. Första stycket motsvarar första stycket i 3 kap. 4 § UtlL. Här anges den grundläggande regeln att flyktingar och andra utlänningar med skyddsbehov, som dessa grupper har definierats i 2 och 3§§, i princip har rätt att få uppehållstillstånd i . Ett förtydligande tillägg har gjorts, nämligen att den principiella rätten till uppehållstillstånd förut- sätter att utlänningen befinner sig i . Andra stycket motsvarar andra stycket i 3 kap. 4 § UtlL. Här anges i sex punkter de undantag från huvudregeln i första stycket som ändå finns och där alltså uppehållstillstånd kan vägras även den som i och för sig hör till någon av de kategorier som anges i 2 och 3§§. Reglerna i punkterna 1–6 avser att tydligt uttrycka när en utlänning som i och för sig är flykting eller skyddsbehövande i övrigt ändå inte kan anses ha ett berättigat behov att få stanna i . Detta undantag gäller såväl flyktingar som skyddsbehö- vande enligt 3 § första stycket 2 och 3 (dvs. de som flytt undan krig eller en miljökatastrof samt de som riskerar förföljelse på grund av kön eller homosexualitet). Enligt förarbeten till motsvarande tidigare bestämmelser (prop. 1954:41, s. 77 och prop. 1975/76:18, s. 107) skall med synnerliga skäl avses dels situationer då det av hänsyn till rikets säkerhet framstår som omöjligt att bevilja uppehållstillstånd, dels omständigheter som enligt Genèvekonvention diskvalificerar en flykting från flyktingkonventionens skydd, t.ex. brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och liknande gärningar. Hit hör också grova icke- politiska brott som förövats innan utlänningen kom till . Lagtexten är avsedd att ge en viss anvisning om vad som skall anses vara synnerliga skäl att vägra uppehållstillstånd för flyktingar och andra skyddsberättigade. För skyddsbehövande som avses i 3 § första stycket 2, dvs. de som flytt undan krig eller en miljökatastrof, får uppehållstillstånd vägras på grund av utlänningens brottslighet. Detta undantag gäller för denna kategori utöver de undantag som anges i första punkten. Till skillnad mot vad som gäller enligt nuvarande 3kap. 4 § andra stycket 2 UtlL skall uppehållstillstånd inte kunna vägras för denna kategori med hänvisning till någon annan misskötsamhet än sådan som kommit fram genom lagakraftvunnen dom. Liksom måste det vara fråga om en lagakraftvunnen dom som avser fängelsestraff av inte alltför kort varaktighet för att ett avslag skall övervägas (jfr prop. 1994/95:179). Som anges i nämnda proposition måste det också bli fråga om en bedömning i det enskilda fallet där straffets längd måste vägas mot utlänningens skyddsbehov. Det kan vidare finnas anledning att se inte bara till straffets längd utan också till gärningens art. Grova oaktsam- hetsbrott som visserligen leder till fängelsestraff men där återfallsrisken normalt är liten torde därvid kunna anses som något mindre allvarliga än brott som lett till fängelsestraff av samma längd men där återfallsrisken typiskt sett är större. Av den nordiska passkontrollöverenskommelsen följer att inresekontroll i princip skall ske i det land i vilket man reser in i . Som en följd härav är det land som medger inresa skyldigt att ta tillbaka en utlänning som utan tillstånd reser vidare in i ett annat nordiskt land. I regel finns ingen risk för att sökanden inte kommer att få sin sak prövad i inreselandet. Utlänningen skall dock kunna få en asylansökan prövad i om det är uppenbart att uppehållstillstånd, på asylskäl eller på annan grund, inte kommer att beviljas i inreselandet. Så kan vara fallet exempelvis om utlänningen redan fått slutligt avslag på en ansökan om uppehållstillstånd i inreselandet. Denna punkt motsvarar 3 kap. 4 § andra stycket 6 UtlL. Punkten har flyttats eftersom den har ett nära samband med det undan- tag som anges i punkten3. Om en annan stat inom EU har skyldighet att pröva asylansökan enligt den s.k. , får en asyl- sökande sändas till det landet. En förutsättning är att utlänningen i det landet är skyddad mot förföljelse eller mot att sändas till hemlandet och också mot att sändas till ett annat land där utlänningen inte har mot- svarande skydd. Till skillnad mot vad som gäller enligt punkten3 krävs det enligt punkten 4 inte att utlänningen rest in från eller tidigare uppe- hållit sig i det land, dit han eller hon skall sändas. Enligt Dublin- konventionen föreligger nämligen i vissa fall skyldighet att pröva en asylansökan för det land som utfärdat ett uppehållstillstånd eller en visering, även om utlänningen aldrig utnyttjat det tillståndet genom att resa in i landet. Denna punkt motsvarar nuvarande 3 kap. 4 § andra stycket 4 UtlL. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. första asyllands- principen. För att en asylsökande skall kunna återsändas till ett annat land enligt denna undantagsbestämmelse krävs inte att han eller hon redan har fått eller ens sökt asyl där. Däremot krävs det att utlänningen har uppehållit sig i det landet och att man på grund av detta lands lagstiftning, interna- åtaganden eller kända praxis kan vara helt övertygad om att utlänningen i det landet inte löper risk att återsändas till ett land där utlänningen riskerar förföljelse eller mot att sändas till hemlandet och också mot att sändas till ett annat land, där utlänningen inte har mot- svarande skydd. För att asyl skall kunna vägras på denna grund krävs som nämnts att utlänningen har uppehållit sig i det första asyllandet. Den som endast har rest direkt genom ett land anses inte ha uppehållit sig där. Det är ut- länningen som har att göra troligt att det enbart har varit fråga om direkt Det kan ske exempelvis genom att utlänningen visar upp pass eller biljetter som styrker påståendet. Undantag från första asyl- landsprincipen görs också om vistelsen i det första asyllandet blivit längre än beräknat på grund av akut sjukdom, trafiktekniska hinder eller någon annan omständighet som utlänningen inte rår över. Denna punkt motsvarar nuvarande 3 kap. 4 § andra stycket 5 UtlL. En utlänning kan ibland ha möjlighet att få skydd i ett annat land än ett s.k. första asylland. Det förutsätter normalt att utlän - ningen har någon särskild anknytning till det landet. Det kan exempelvis vara fråga om långvarig tidigare vistelse i det landet eller stark familje- anknytning dit. Har två makar skilts åt vid flykten och den ena har hunnit få asyl i ett land brukar det landet vara berett att ta emot även den andra maken/makan, om han eller hon ännu inte hunnit få asyl. Det kan också vara fråga om att utlänningen har ett gällande uppehållstillstånd i ett annat land. För att en utlänning skall kunna sändas till ett annat land med stöd av punkten 6 krävs att utlänningen i det landet är skyddad på samma sätt som krävs enligt punkterna 4 och5. 5 § Flyktingar upphör att vara flyktingar om de 1.av fri vilja på nytt använder sig av det lands skydd där de är med- borgare, 2.av fri vilja på nytt skaffar sig det medborgarskap som de tidigare hade förlorat, 3.förvärvar medborgarskap i ett nytt land och får det landets skydd, 4.av fri vilja återvänder för att bosätta sig i det land där de är medbor- gare eller där de som statslösa tidigare hade sin vistelseort, eller 5.inte längre befinner sig i en sådan situation att de kan anses som flyktingar och därför inte kan fortsätta att vägra använda sig av det lands skydd där de är medborgare eller där de som statslösa tidigare hade sin vistelseort. Paragrafen motsvarar 3 kap. 5 § UtlL. Den motsvarar i sak artikel 1 C Genèvekonvention. Frågan om en utlänning är flykting bör tas upp endast när det finns anledning till det. Det är exempelvis fallet när fråga kommer upp om utvisning på grund av brott. Det gäller också när utlänningen ansöker om flyktingförklaring eller resedokument. 6 § Om en flykting begär det, skall antingen i sam- band med att uppehållstillstånd beviljas eller därefter förklara att utlän- ningen är flykting (flyktingförklaring). En flyktingförklaring skall återkallas av , om det kom- mer fram att utlänningen kan anses som flykting. Paragrafen motsvarar 3 kap. 6 § UtlL. Institutet flyktingförklaring infördes i svensk rätt genom utlänningslag. 1979/80:96 anfördes bl.a. att utfärdande av ett dokument som anger flyktingstatus utgör ett av de grundläggande ele- menten i asylprövningen enligt de konklusioner som antogs av och som därefter fastställts av generalförsamling. Föredraganden framhöll vidare i nämnda proposition att det för flyktingen själv måste framstå som utomordentligt betydelsefullt att redan i ett tidigt skede få klarlagt att han eller hon är skyddad mot att sändas tillbaka och garanterad de rättigheter som följer med status som flykting. I nämnda proposition anfördes även att en utlänning som kräver att få behålla sitt hemlandspass eller som skaffar sig nytt hemlandspass i allmänhet inte bör tillerkännas status som flykting. En flyktingförklaring blir i praktiken bindande för domstolar och andra myndigheter. Som framgår av andra stycket kan den återkallas om utlänningen är att anse som flykting. Att den frågan bör tas upp endast när det finns anledning till det framgår av kommentaren till 5 §. 7 § För flyktingar och statslösa får utfärda en sär - skild passhandling för resor utanför (resedokument) enligt de före- skrifter som regeringen meddelar. Paragrafen motsvarar 3 kap. 7 § UtlL. Bestämmelser om utfärdande av resedokument finns i artikel28 Genèvekonvention. Närmare bestämmelser om resedokument och om dokumentets utseende finns i bilaga till konventionen. 8 § Regeringen får i fråga om en viss grupp av utlänningar meddela före- skrifter om att den som söker uppehållstillstånd med stöd av 5kap. och bedöms ha ett tillfälligt behov av skydd här i landet får ges ett tidsbegrän- sat uppehållstillstånd. Ett sådant tidsbegränsat uppehållstillstånd får beviljas för en samman- lagd tid av högst . Om ett program för återvändande har inletts inom , får uppehållstillståndet förlängas . Om ett tidsbegränsat uppehållstillstånd har getts en utlänning med stöd av första stycket får ett tidsbegränsat uppehållstillstånd ges också till en utlänning som är make, maka, sambo eller barn till den person som först beviljats tillstånd. Detsamma gäller en förälder, om barnet meddelats tillstånd enligt första stycket. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 kap. 4 a § UtlL. av regeringen om att tidsbegränsat uppehållstillstånd får beviljas för den som kan bedömas ha ett tillfälligt behov av skydd i bör meddelas i form av en förordning. Regeringen kan där ange att personer tillhörande en viss grupp under vissa förutsättningar bör beviljas ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Av andra stycket framgår att tidsbegränsat uppehållstillstånd normalt får beviljas för sammanlagt högst . Om ett program för att förbereda återvändandet har inletts får dock för- längas med ytterligare högst . Den yttersta gränsen för ett tids- begränsat uppehållstillstånd enligt denna paragraf blir således . 9 § Regeringen skall anmäla föreskrifter om tidsbegränsat uppehållstill- stånd enligt 8 § till genom en särskild skrivelse inom tre måna- der. Paragrafen motsvarar 2 kap. 14 § sista stycket UtlL. 10 § Regeringen får i fråga om en viss grupp av utlänningar meddela föreskrifter om permanent uppehållstillstånd därför att de är skyddsbehövande enligt 3 § första stycket 2 på grund av en väpnad konflikt eller en miljökatastrof. Paragrafen motsvarar 3 kap. 8 § första stycket UtlL. Bestämmelsen innebär att regeringen får möjlighet att i förordningens form peka ut vilka grupper som bör komma i fråga för skydd enligt 3§ första stycket 2. Att regeringen genom generella föreskrifter kan besluta om tidsbegränsat uppehållstillstånd för dessa kategorier följer av 8 § första stycket. Bemyndigandet i denna paragraf tar sikte på situationen där en viss grupp bedöms ha ett varaktigt behov av skydd i . Regeringen kan då föreskriva att en viss grupp har en principiell rätt till permanent uppehållstillstånd. 11 § Regeringen får meddela föreskrifter om att uppehållstillstånd inte får beviljas för skyddsbehövande enligt 3 § första stycket 2, om det behövs därför att möjligheter att ta emot utlänningar har blivit begränsa- de. Regeringen skall anmäla sådana föreskrifter till genom en särskild skrivelse . Paragrafen motsvarar 3 kap. 8 § andra och fjärde styckena UtlL. Bestämmelsen i första stycket innebär att regeringen under hänvis- ning till uppkomna begränsningar i möjligheter att ta emot utlänningar ges rätt att meddela generella föreskrifter som innebär att uppehållstillstånd inte får beviljas för den kategori som flyr undan en yttre eller inre väpnad konflikt eller en miljökatastrof. Möjligheten att meddela sådana föreskrifter bör utnyttjas endast i undantagsfall. Möj- ligheterna att genom internationellt samarbete komma till rätta med situationen bör vara uttömda innan ett sådant förordnande lämnas. Det är viktigt att möjligheten tillämpas enhetligt eftersom upprepade för- ändringar i rätten till invandring skapar betydande rättsosäkerhet (jfr prop. 1975/76:18 s. 108 och prop. 1983/84:144 s. 36 ang. äldre förhål - landen). 12 § Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från 4 § andra stycket 5, om utlänningens anknytning till är av sådan art att utlänningen inte bör nekas att få sin ansökan om asyl prövad här i landet. Paragrafen motsvarar 3 kap. 8 § tredje stycket UtlL. Genom bemyndigandet kan regeringen meddela föreskrifter om undantag från den s.k. första asyllandsprincipen. Regeringen har lämnat föreskrifter om sådant undantag i utlänningsförordningen. 6 kap. Avvisning och utvisning I detta kapitel finns bestämmelserna om avvisning och utvisning. Det motsvarar i huvudsak 4 kap. UtlL. 1 § Utlänningar får avvisas 1.om de saknar pass när det krävs pass för inresa eller vistelse i Sve- 2.om de saknar visering, uppehållstillstånd eller något annat tillstånd som krävs för inresa, vistelse eller arbete i , 3.om det vid ankomsten till kommer fram att de tänker besöka något annat nordiskt land men saknar det tillstånd som krävs för inresa där, eller 4.om de vid inresan undviker att lämna begärda uppgifter, medvetet lämnar oriktiga uppgifter som är av betydelse för rätten att resa in i eller medvetet förtiger någon omständighet som är av betydelse för den rätten. Paragrafen motsvarar 4 kap. 1 § första stycket UtlL och innehåller de s.k. formella avvisningsgrunderna. Enligt denna punkt kan utlänningar hindras från att resa in i om de saknar pass, när sådant krävs för inresa eller vistelse här. Den som underlåter att visa upp sitt pass får anses sakna sådant. Bestämmelsen är tillämplig också på en utlänning som har pass vid inresan men som senare under vistelsen här visar sig sakna pass. Enligt denna bestämmelse kan utlänningar avvisas om de saknar vise- ring, uppehållstillstånd eller annat tillstånd som de kan vara skyldiga att ha när de reser in i eller uppehåller sig i . De tillstånd som kan krävas är, förutom visering och uppehållstillstånd, främst arbetstillstånd för den som har för avsikt att arbeta här. Avvisning kan för det första ske av den som vid ankomsten saknar föreskrivna tillstånd. Men avvisning kan också ske av den som inte behöver tillstånd för själva inresan eller som har ett kortare tillstånd för vistelse här, om det av omständigheterna klart framgår att utlänningen under den avsedda vistelsen här kommer att behöva tillstånd. Det kan exempelvis vara fråga om en utlänning som har visering för ett kortare besök här och som ger in en ansökan om uppehållstillstånd för bosätt- ning eller som börjar arbeta utan att ha arbetstillstånd. Den som stannar kvar här efter det att ett besökstillstånd enligt 17§ gått ut bör inte avvisas enligt denna paragraf. I stället kan det tidigare beslutet om avvisning eller utvisning verkställas på nytt enligt bestäm- melserna i 9 kap. 24 § andra stycket. Punkterna 3 och 4 Till skillnad mot avvisning enligt övriga punkter kan avvisning enligt dessa två punkter endast ske i samband med utlänningens ankomst till . 2 § Utlänningar får vidare avvisas 1.om det kan antas att de kommer att sakna tillräckliga medel antingen för vistelsen i eller i något annat nordiskt land som de tänker besöka eller för hemresan, 2.om det kan antas att de under vistelsen i eller i något annat nordiskt land antingen inte kommer att försörja sig på ett ärligt sätt eller kommer att bedriva verksamhet som kräver arbetstillstånd, utan att de har ett sådant tillstånd, 3.om de på grund av tidigare frihetsstraff eller någon annan särskild omständighet kan antas komma att begå brott i eller i något annat nordiskt land, 4.om de på grund av tidigare verksamhet eller i övrigt kan antas komma att bedriva sabotage, spioneri eller olovlig underrättelseverksam- het i eller i något annat nordiskt land, eller 5.om det med stöd av lagen (1996:95) om vissa internationella sank- tioner har föreskrivits att de får avvisas. Utlänningar får avvisas även i andra fall när det har begärts av den centrala utlänningsmyndigheten i ett annat nordiskt land och det kan antas att de annars beger sig till det landet. Paragrafen motsvarar 4 kap. 2 § första och andra styckena UtlL och behandlar de s.k. materiella avvisningsgrunderna. För utlänningar som omfattas av EU-reglerna får avvisning enligt dessa grunder ske endast om det finns grund för avvisning enligt EU-reglerna. Enligt dessa regler, som framgår av (se dock även direktiv /221/EEG), får avvisning endast ske av skäl hänförliga till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Vad som skall anses utgöra tillräckliga medel för vistelsen och hemresan får avgöras från fall till fall. För den som skall bo och äta gratis hos släktingar eller vänner krävs självfallet endast ett mindre belopp. Den som kommer med bil och campingutrustning kan likaså antas behöva mindre pengar för vistelsen här än den som har för avsikt att bo på hotell. Uttrycket "försörja sig på ett ärligt sätt" är en språklig förnyelse av det gamla uttrycket "ärligen försörja sig". I praktiken är det främst prosti- tution som kommit att anses vara ett inte ärligt sätt att försörja sig på. Även om prostitution i sig inte är straffbart är det inte ett av samhället accepterat sätt att försörja sig på. Prostitution leder ofta till eller har samband med brottslighet. Det måste självfallet finnas någon objektiv grund för att anta att någon kommer att försörja sig på ett sätt som inte är ärligt. Vad som skulle kunna utgöra "annan särskild omständighet" för att anta att en utlänning kommer att begå brott i landet behandlades i Utlän- ningslagkommitténs betänkande (SOU 1979:64) Ny utlänningslag. Kommittén anslöt sig till ett uttalande i betänkandet NR16/70 Utlän- ningslagstiftning och utlänningspolitik i . Där anfördes att det ibland inträffar att en utlänning söker resa in i avsikt att begå någon brottslig handling, exempelvis att föra med sig ett barn om vilket han eller hon inte har vårdnaden. påpekade i sammanhanget att det klart måste framgå av utlänningens egna uttalan- den eller av andra förhållanden att utlänningen har för avsikt att begå brott. Andra exempel på vad som kan utgöra sådan "annan särskild omständighet" som nämns i bestämmelsen är missbruk av alkohol eller narkotika, spridande av smitta och tillhörighet till kriminella organisa- tioner. Ett ytterligare exempel är att utlänningen utomlands dömts till bötesstraff för ett brott som i sannolikt skulle ha medfört fäng- elsestraff. Exempel på ett sådant brott kan vara hets mot folkgrupp, som man inte ser lika allvarligt på i alla länder som i . Självfalet måste misstankarna om att utlänningen på grund av förhållanden som angetts i exemplen skall komma att begå brott vara objektivt grundade. De brott som beskrivs i denna punkt är till sin natur sällsynta. Avvisning enligt denna punkt är därför ytterst ovanlig i praktiken. Enligt 13 § lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner får regeringen förordna att en utlänning som skäligen kan antas ha hemvist i eller tillhöra en blockerad stat under vissa förutsättningar kan avvisas enligt utlänningslagen. Även denna bestämmelse torde ha liten praktisk tillämpning. Den har sin grund i artikel 6 i den nordiska passkontrollöverenskommelsen. 3 § skall pröva ärenden om avvisning om 1.utlänningen söker asyl här, 2.utlänningen har en nära familjemedlem som söker asyl här, eller 3.utlänningen kan komma att avvisas med stöd av 2 § andra stycket. I andra fall får även polismyndigheten pröva frågan om avvisning. Om polismyndigheten anser det tveksamt om en utlänning bör avvisas, skall ärendet lämnas över till . Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 kap. 4 § UtlL. Denna punkt motsvarar helt 4 kap. första stycket 1 UtlL. Enligt bestämmelsen skall alltid pröva frågan om avvisning om utlänningen åberopar sådana skäl som anges i 5kap. måste således lämna över ärendet till även om det för polisen framstår som uppenbart att de åberopade skälen inte kan medföra rätt för utlänningen till uppehållstillstånd som flykting eller skyddsbehövande i övrigt. Utlänningen behöver inte uttryckligen ansöka om asyl. Frågan skall lämnas över till verket så snart polis- myndigheten anser att de åberopade skälen skulle kunna vara att hänföra till sådana skäl som avses i 5 kap. även om utlänningen själv inte ut- tryckligen åberopar att han eller hon är flykting eller skyddsbehövande i övrigt. Polisen måste vara lyhörd för sådana omständigheter som kan tyda på att det är fråga om ett asylärende. När ett avvisningsärende skall prövas av skall poli- sen enligt 6 kap. 3 § UtlF genast underrätta verket om det. Det förutsätts att ett motsvarande stadgande tas in i en ny utlänningsförordning. Denna punkt motsvarar helt 4 kap. första stycket 2 UtlL. Det är viktigt med ett gemensamt ställningstagande rörande samtliga familjemed- lemmars rätt att stanna i . Genom bestämmelsen om att polisen skall lämna över ärenden rörande också nära familjemedlem till en asylsökande undviks beslut som skulle kunna medföra familjesplittring. Med nära familjemedlem avses här den släktkrets som anges i 3kap. 5 § första stycket 1 och 2, dvs. make/maka eller sambo samt ogifta barn . Om en gemensam bedömning bör göras även när det är fråga om andra släktingar, kan ärendet lämnas över av polisen till med stöd av tredje stycket. Denna punkt motsvarar helt 4 kap. 4 § första stycket 3 UtlL. Enligt 2 § andra stycket får en utlänning avvisas även i andra fall än som nämns i paragrafens första stycke när det har begärts av den centrala utlän- ningsmyndigheten i ett annat nordiskt land och det kan antas att utlänningen annars beger sig till det landet. Denna bestämmelse har sin grund i artikel 6 i den nordiska passkontrollöverenskommelsen. Som anmärkts i kommentaren till 2§ andra stycket torde avvisning på denna grund vara mycket sällsynt. När ett sådant ärende förekommer kan det kräva kontakter mellan och den centrala utlän- ningsmyndigheten i ett annat nordiskt land. bör då också pröva frågan om avvisning. Punkten 4 i 4 kap. 4 § första stycket UtlL har inte fått någon mot- svarighet i lagförslaget. Genom bestämmelsen i 4§ om att avvisning alltid måste ske från den första ansökan om uppe- hållstillstånd behövs inte någon bestämmelse om att polisen inte får besluta om avvisning om inte frågan väckts från den senaste inresan. Följden av att denna bestämmelse tas bort blir då också att polisen kommer att kunna avvisa den som vistats här mer än och som hållit sig undan.