sou · GNB3146d1 · 2000-01-01 00:00:00 — I områden med glesa älgstammar och låg produktion kan det sammanlagda uttaget av de båda rovdjursarterna komma att bli mer eller mindre det som produ- ceras. Det skulle i så fall inte finnas utrymme för någon älgjakt. I områden med tätare älgstammar och högre produktion skulle björn och varg tillsammans komma att ta av det möjliga årliga jaktuttaget. En viss reservation bör emellertid göras. fortsatta expansionen av björn och varg kommer att ske alltmer mot områden med tätare rådjursstammar, kommer sannolikt en del av bytestagandet att riktas mot denna art. I så fall kommer effekten på älgstammarna att minska i motsvarande grad. I ett lite längre perspektiv skulle också andra bytesdjur – framför allt vildsvin och kronhjort – kunna påverka effekterna på älgstammen av varg och björn. Det kan säkert hända någon enstaka gång att björnar och kungsörnar dödar rådjur, men de enda av de här aktuella rovdjursarterna som kan påverka stammarna av rådjur är varg och lodjur. När det gäller vargen och områden i med både älg och rådjur vet vi inte mycket mer än att vargarna konsumerar mer älg- än rådjurskött men dödar fler rådjur än älgar. Vilken inverkan vargarna har på rådjursbestånden är inte känt. Det finns emellertid teoretiska beräkningar av vad som skulle kunna hända i områden i om vargar etablerade sig där. Inom ett område med normal täthet av rådjur skulle en flock vargar förmodligen ta större delen av den årliga produktionen av rådjur inom sitt revir, som där förmodligen bara skulle bli . I områden med högre täthet av rådjur skulle uttaget bli mindre – sannolikt högst av den årliga produktionen. När det gäller lodjurets påverkan på rådjursbestånden finns det mera kunskap. Vi vet att i områden där det inte finns renar, är rådjuret det viktigaste bytesdjuret för lodjur i . Det utgör av födan. Rådjur eller ren är dock ingen nödvändig förutsättning för att lodjuret skall kunna existera – i saknas rådjuret nästan helt och lodjuren där lever i huvudsak på skogsfågel och hare Det finns ett antal studier, utförda i helt olika miljöer och med mycket skiftande sammansättning bland tänkbara bytesdjur, som anger att ett lodjur dödar ungefär 70 rådjur . Vilken effekt detta har på rådjursstammarna beror på produktionen i dem och hur omfattande den övriga dödligheten är. I den enda svenska studien – utförd på 1997–99 – dödade lodjuren av rådjursstammen . Längre norrut dvs. i de norra och västra delarna av är vintern på ett helt annat sätt en begränsande faktor för rådjuren och här får lodjuret större effekt. har rådjursstammarna här gått ner vilket styrks av avskjutningsdata. I större delen av Västernorr- lands och har avskjutningen av rådjur sjunkit till extremt låga nivåer. Över stora områden är rådjursstammen inte längre jaktbar, och lokalt har rådjuren helt för- 86 Påverkan på viltstammarna SOU 1999:146 Givetvis har inte lodjuren ensamma orsakat denna utveckling, men i kombination med rävpredation och hårda vintrar kan även en måttligt tät lodjursstam bidra till att rådjursstammen går ner till mycket låga nivåer. Även i lodjursfria områden har rådjursstammen gått ned, men inte alls lika kraftigt som i de lodjurstätaste länen i norr. Att vint- rarna är hårdare i norr kan knappast förklara varför rådjursnivån i de tätaste lodjursområdena sjunkit till den nivå man hade , då vinterklimatet generellt var mycket strängare . I områden där rådjursstammarna minskat drastiskt finns det klara tecken på att också lodjuren har blivit färre. Söderut är förhållandena helt annorlunda. Den starkaste begränsande faktorn för rådjuren här är rödrävens predation på nyfödda kid. Om lodjuret eller vargen skulle återkomma hit i lite större omfattning skulle det innebära en reduktion av rävstammen vilket säkert skulle gynna rådjuren. Rådjursstammarna här är så täta att det skulle behövas upp emot 40 lodjur per – dvs. en mycket hög täthet – innan stammen skulle få någon märkbar effekt på människans jakt på rådjur. rådjursstammar kan alltså tåla tämligen höga tätheter av lodjur. Generellt har den svenska rådjursstammen visat mycket stora beståndsförändringar . Den växte , nådde en topp kring 1991/92 och har sedan avtagit. En jämförelse av avskjutningen av rådjur mellan regioner med och utan lodjur visar både på en snabbare och djupare nedgång i de förstnämnda. Avskjutning av rådjur 1960–1996. De stora rovdjursarterna tar förvisso en hel del andra arter bytesdjur än älg och rådjur men det sker i mindre omfattning och eventuella effekter är dåligt kända. Om lodjuret och vargen kommer att sprida sig i Mellan- och är det framför allt vildsvin samt dov- och kronhjort som kan komma att bli aktuella som bytesdjur. Visst kommer rovdjuren dessutom att ta t.ex. harar, bävrar och fåglar men några effekter på stammarna kommer detta knappast att få. Vår vildsvinstam är mycket produktiv och forskarna tror inte ens att kombinationen av lodjur och varg i ett område med vildsvin skulle få någon påtaglig effekt. Det skulle den däremot kunna få på dovhjorten och kanske t.o.m. på kronhjorten. Dessa arter har mycket lägre produk- tion än vildsvinet och skulle säkert kunna påverkas, kanske t.o.m. bara av en tätare lodjursstam. Under utredningsuppdraget har vi haft många kontakter med myndig- heter och organisationer. Vi har även träffat och genom telefonsamtal och brev haft kontakt med många enskilda människor som på olika sätt berörts av frågor kring rovdjuren. De flesta av dem vi haft kontakt med har varit bosatta inom områden där en eller flera rovdjursarter före- kommer. Beskrivningarna av attityderna till rovdjuren och de konflikter som finns på grund av rovdjursförekomsten bygger till största delen på vad som kommit fram vid dessa kontakter. Även vad vi kunnat ta del av från massmedias rapportering om rovdjursfrågor har bidragit till att ge oss en bild av attityder och konflikter. Vi har också beaktat sådant som skrivits på insändar- och debattsidor i såväl dags- som fackpress. Beskrivningarna är alltså en sammanfattning av de intryck vi fått. I den mån vi beaktat annat material anges detta i texten. Den grundläggande inställningen hos de allra flesta människor vi mött har varit att rovdjuren har en självklar plats i den svenska naturen. Där- emot har många haft olika åsikter om var och i vilket antal djuren skall få finnas. Endast några enstaka personer har sagt sig vilja helt utrota alla eller någon av de aktuella arterna. Många av dem vi träffat har haft intressen som direkt påverkas negativt av rovdjursförekomsten. Det har t.ex. varit renskötare och får- ägare. Även för jägare kan förekomsten av rovdjur vara någonting negativt eftersom stammarna av vissa bytesdjur påverkas. Å andra sidan är åtminstone en del av rovdjursarterna själva intressanta jaktobjekt. I de nämnda grupperna har attityden varit att vi visserligen skall ha rovdjur men i mindre utsträckning än eller att 90 Konflikter SOU 1999:146 rovdjuren i varje fall måste decimeras avsevärt i vissa områden. En inte ovanlig åsikt har varit att rovdjuren måste fördelas över hela landet och begränsas hårt där de gör mest skada på tamdjur eller vilt. Bland renskötare, andra tamdjursägare och jägare har vi också mött en i grunden positiv inställning till rovdjuren. Det har varit personer som ansett att tillvaron skulle vara fattigare om inte alla arter fanns i de områden där de bedriver sin näring eller jagar. Vissa, inte minst jägare och renskötare, anser att beslut om jakt efter rovdjur fattas alltför långt ifrån dem som faktiskt berörs av rovdjurs- förekomsten. Istället för att fattar beslut anser man att besluten bör fattas på eller i vart fall länsstyrelsenivå. En del jägare har ansett att jägarna själva skall få avgöra i vilken utsträckning jakt skall bedrivas och en del renskötare att samebyarna skall avgöra saken. Många människor upplever alltså en konflikt mellan centralmakt och lokala intressen eller mellan stad och landsbygd. I våra möten med enskilda människor och organisationer har man ofta gett uttryck för en misstro mot myndigheter. Denna har i första hand riktats mot de ansva- riga centrala myndigheterna, dvs. som har ett centralt ansvar för rovdjursfrågorna och som beslutar om t.ex. skyddsjakt samt riksdag och regering som ansvarar för utformningen av lagar och för- ordningar. finns det inte någon av beslutad rovdjurs- politik. Många av dem vi träffat har också framhållit att det saknas långsiktiga linjer och klara mål för hur de ansvariga myndigheterna skall handskas med rovdjursfrågorna. Detta bidrar i sig till misstron. I detta sammanhang måste det emellertid framhållas att vi också mött många som inte uttalat något särskilt missnöje med rovdjursstammarnas utveckling eller hanteringen av rovdjursfrågorna. Det finns många som menar att det är ett särskilt värde i att beslut om jakt fattas på central nivå. Detta har motiverats med att de flesta av de aktuella arterna rör sig över så stora områden att de endast kan förvaltas med hela landet som bas. Man har också ansett att en regional eller lokal förvaltning skulle innebära att besluten skulle komma att styras av högljudda lokala opinioner, som egentligen inte har något bredare stöd. presenterade en unders ökning om svenskarnas inställning till varg, som gjort på uppdrag av verket (4933). I unders ökningen hade drygt 1 500 slumpmässigt utvalda personer i och 500 slumpmässigt utvalda invånare i , och intervjuats om sin in- ställning till varg. Området , och beteck- nades i undersökningen som vargområden. Undersökningen visar att människor i överlag har en positiv inställning till vargen. De flesta vill se en växande vargstam. Det gäller människor bosatta i såväl vargområden som landet i helhet. Av alla tillfrågade kunde acceptera en vargstam som bestod av 100– 200 individer eller mer. Motsvarande siffra för personer bosatta på landsbygden var och för personer bosatta i vargområden . För personer bosatta i storstad var siffran . Vid undersökningstillfället var antalet vargar i 40–60 stycken. Svar på frågan Hur stor vargstam kan du acceptera? Ett slående resultat från undersökningen är att av tam- djursägarna i vargområden sade att de kan acceptera varg i närheten av platsen där de bor. För tamdjursägare i allmänhet är siffran . Av samtliga tillfrågade accepterade varg i närheten av plat- sen där de bor. Motsvarande i vargområde var . Skulle du kunna acceptera att ha varg i närheten av platsen där du bor?. Figuren visar andel som valt något alternativen Ja, absolut och Ja, kanske. När det gäller synen på varg visar undersökningen att det inte finns någon tydlig skiljelinje mellan landsbygd och stad. Skiljelinjen tycks istället gå dels mellan åldrar, dels mellan kön. Yngre personer kan i långt större utsträckning än äldre acceptera varg i sin närhet och män i större utsträckning än kvinnor. Mest negativa är personer som är eller äldre. av kvinnorna i denna ålderskategori kan acceptera varg i närheten av den plats där de bor. Skulle du kunna acceptera att ha varg i närheten av platsen där du bor?. Figuren visar andel ja-svar hos män och kvinnor i olika ålders- grupper, dvs. de som valt svarsalternativen Ja, absolut eller Ja, kanske. I kommun i pågår ett arbete med att bygga upp ett rovdjurscenter. Ansvarig för projektet är kommun. Som ett led i arbetet har den programgrupp som arbetar med projektet genomfört en undersökning i kommun av attityderna till rovdjur. Undersökningen har presenterats av i (rapport 1998:20). De arter som togs upp i undersökningen var varg, lo och björn. Alla dessa arter förekommer i kommunen. Bland annat har man ett fast vargrevir där det fötts många valpkullar. Dock finns det mycket som tyder på att vargen försvunnit från kommunen. Undersökningen visade på mer negativa attityder mot varg än undersökning. Av de tillfrågade svarade att de ville att vargen skulle minska eller försvinna helt. Andelen som ville att vargen skulle försvinna helt var . ansåg att vargstammen skulle förbli på den nivå som den hade vid undersök- ningstillfället och ville att den skulle öka. ansåg att stammen borde få öka till minst 500 vargar. Svar från invånare i kommun på frågan: I finns cirka 40 vargar – vilken framtida utveckling av den svenska vargstammen skulle Du föredra? Ökar till 100-200 vargar Ökar till 500-1000 vargar Ökar till mer än I undersökningen frågade man också hur man skulle uppleva det att ha varg nära hemmet. uppgav att det skulle vara negativt eller mycket negativt, att det skulle sakna betydelse och att skulle vara positivt eller mycket positivt. I frågorna beträffande lodjur sades i undersökningen att det fanns ca 1 500 djur i landet som helhet och att 31 hade spårats i kommun i den senaste inventeringen. ansåg att antalet lodjur i kommunen borde minska, att antalet borde förbli på den aktuella nivån och att det borde öka. Beträffande björnen sades i undersökningen att det fanns 1 000 djur i landet och ca 2–3 stycken i kommun. Av de tillfrågade ansåg att antalet björnar i kommunen borde minska, att det borde förbli på den aktuella nivån och ville att antalet skulle öka. SOU 1999:146 Konflikter 95 Rovdjuren kan hos människor skapa rädsla för den egna eller för bar- nens säkerhet. Det gäller främst varg och björn men det förekommer också att man är rädd för lodjur. I en undersökning av vilka djur som svenskarna är rädda att möta låg lodjur och varg ungefär på samma nivå och långt under bl.a. älg och björn. I attitydundersökningen från kommun var av dem som svarat rädda för lodjur. Ungefär dubbelt så många var rädda för varg och nästan fyra gånger så många var rädda för björn. Däremot har vi inte hört talas om att någon skulle vara rädd för järv eller kungsörn. Ett ofta återkommande diskussionsämne är frågan om björn och varg är farliga och om det är rationellt att känna rädsla för dem. Det viktiga för oss i detta sammanhang är emellertid att det finns människor som är rädda och att det påverkar deras livsföring. Rädslan innebär att det även i det avseendet finns en konflikt mellan människor och rovdjur. I avsnitt 3 har vi tagit upp frågor om rovdjursangrepp på människor. Vi har hört många påståenden om att det främst är kvinnor som är oroliga för den egna säkerheten. Emellertid har vi inte själva träffat någon kvinna som sagt sig känna någon särskild rädsla för rovdjur. Det är framför allt äldre kvinnor som sägs vara rädda, vilket också stämmer överens med resultatet från undersökningen om attityder till varg. kvinnor var den grupp som i minst utsträckning kunde acceptera varg i närheten av bostaden. Rädslan sägs få till följd att man inte vågar vistas Man avstår t.ex. från att gå ut i skogen för att plocka bär. Av många som bor på landsbygden ses detta som en stort förlust som försämrar livskvaliteten. Det förekommer att föräldrar är oroliga för sina barns säkerhet. I områden där det finns varg eller björn kan det hända att man inte vill att barnen skall gå ensamma till skolbussen. Och på platser där det förekommer närgångna björnar vågar man kanske inte låta barnen leka ensamma ute. Just närgångna björnar är en särskild och påtaglig källa till oro. I många trakter förekommer det att björnar rör sig bland bebyggelse. Rapporter om sådana händelser kommer ofta från olika platser i Dalar- nas län. Också i , och har sådana händelser varit relativt vanliga . Man har också tyckt sig märka fler närgångna björnar i de delar av skogsland som ligger närmare kusten. Att björnar rör sig i närheten av bebyggelse utgör ett riskmoment och kan orsaka olyckor. Den oro som de närgångna björnarna skapar kan förstärkas av att det ibland tycks råda osäkerhet om vem som skall fatta beslut om avliva björnarna. Polisen tycks inte alltid ha varit medveten om den möjlighet jaktlagen ger dem att avliva djur som bedöms kunna vara farliga (avsnitt 7.4.4). Även lodjur rör sig ibland i närheten av bebyggelse, vilket kan skapa oro. Vi har t.ex. träffat föräldrar som frågat sig om de vågar låta en barnvagn med ett spädbarn stå utomhus. Men lodjuret skapar kanske främst oro beträffande mindre husdjur som hundar och katter. Det är väl känt att lodjuret kan ta katter och det kan även hända att det tar mindre hundar. Det förhållandet att lodjuren rör sig så nära bebyggelse att de överhuvud taget kan ta husdjur skapar i sin tur en annan oro. Man uppfattar lodjurets beteende som onormalt och ställer sig frågan hur det är med balansen i naturen. En fråga vi mött är om lodjurets beteende kan förklaras av att det gjort slut på alla naturliga bytesdjur och därför söker sig mot bebyggelse. Det förekommer också att vargar beter sig oskyggt. Det kan röra sig om vargar som uppträder i närheten av s kogsmaskiner eller i närheten av bebyggelse. Det finns också påståenden om att vargar uppträtt aggressivt mot människor eller kopplade hundar, vilket de utsatta upplevt som mycket obehagligt och skrämmande. har det cirkulerat rykten och anklagelser om olagliga utplanteringar av varg. Också vi har mött rykten om utplanteringar. Framför allt har det gällt just varg men man har också talat om utplan- tering av björn. Det ligger utanför utredningsuppdraget att försöka utreda hur dessa rykten uppkommit eller deras sanningshalt. Förekomsten av ryktena är ändå av intresse ur vårt perspektiv. De kan säkerligen anses vara uttryck för många olika saker. Bland annat kan man i ryktena se en misstro mot myndigheter och människor som lever på andra platser än de där varg och björn förekommer. Ryktena kan alltså sägas uttrycka den konflikt mellan landsbygd och stad som många upplever. Diskussionen om utplanteringar hänger samman med en motvilja mot det som man anser som onaturligt. Man kan acceptera att t.ex. vargen själv vandrar in i trakten där man bor och etablerar sig där. Även om man helst skulle se att vargen inte kom tillbaka så vill man ändå att naturen skall få ha sin gång. Etablerar sig vargen av egen kraft så accepterar man den. Däremot kan man inte acceptera att människan griper in och planterar ut varg eller något annat rovdjur. Denna syn på frågan om utplanteringar finns inte bara hos dem som anser att utplanteringar förekommit. Tvärt om så verkar den negativa synen på utplanteringar ganska utbredd. Däremot accepterar man lättare att människan griper in i naturens utveckling på så sätt att man med hjälp av avskjutning håller rovdjursstammarna nere. Vi har emellertid också mött en annan syn på utplanteringar. Reso- nemanget har då utgått från att en vargstam som är isolerad och alltför liten skulle riskera att dö ut på grund av inavelseffekter. Man har menat att en liten vargstam skulle kunna få ett genetiskt tillskott genom utplanteringar av vilda vargar från andra håll. På så sätt skulle man i kunna hålla en stam som är betydligt mindre än vad som kan anses långsiktigt livskraftig utan invandring. Det skulle alltså inte vara nödvändigt att låta stammen växa, vilket man sett som en fördel. De skador som rovdjuren gör på rennäringen skapar konflikter som är oerhört starka. Grunden är förstås skadorna i sig, som medför en kon- flikt mellan renägarna och rovdjuren som sådana. Till detta kommer att rovdjur endast får jagas i begränsad omfattning. Detta skapar en konflikt mellan rennäringen och riksdag och regering, som ansvarar för jaktreglernas utformning, och med som beslutar om jakt. Ovanpå dessa konflikter kommer att många renägare anser att de inte från staten får full ersättning för de renar som dödas av rovdjur. Detta skapar ett missnöje som riktar sig mot regeringen och även . Många renägare anser att de försatts i en situation som sammantaget är helt omöjlig. Skador uppstår utan att de t illåts förhindra dem och utan att de får tillräcklig ersättning. Rennäringen drabbas i större utsträckning än andra näringar av förluster orsakade av rovdjur. Exakt hur många renar som dödas av rovdjur vet man inte men det kan röra sig om 20–30 000 (avsnitt 3.2). Enligt uppgifter från var det totala antalet livrenar, dvs. renar som inte tagits ut till slakt utan som används i produktionen, 1998 ca 230 000. anslogs i statsbudgeten 35 m iljoner kr till ersättningar för rovdjursrivna renar. För övriga näringar anslogs för alla typer av skador orsakade av vilda djur totalt , vilket skall användas både till bidrag till förebyggande åtgärder och till ersättningar 98 Konflikter SOU 1999:146 När det gäller andra näringar än rennäringen utgör rovdjursskadorna endast en mindre del av alla viltskador. Björnstammen i renskötselområdet har ökat. Järv- stammen har varit mer eller mindre oförändrad medan lostammen gått ner. Därtill förekommer kungsörn i en tämligen stabil stam. förekommer i mindre utsträckning. Många renskötare hävdar att rovdjursstammarna nu sammantaget nått upp till sådana nivåer att det på flera håll är i det närmaste omöjligt att bedriva ekonomiskt lönsam renskötsel. Rovdjursförlusterna är helt enkelt för stora. Särskilt svår menar man att situationen är för de yngre som vill starta som renskötare. Åtminstone i vissa områden anser man att det inte går att bygga upp en renhjord på grund av rovdjuren. Detta tycks främst vara fallet i norra men också på andra platser. Rennäringens utsatthet hänger samman med det sätt på vilken den bedrivs. Renarna rör sig fritt över stora områden och de flyttas mellan olika platser allt efter årstid. Eftersom hjordarna rör sig över stora områden, ibland i otillgänglig terräng, är det svårt att bevaka dem. Det är också svårt att bygga fasta anläggningar som t.ex. gärden med el- stängsel för att förhindra skador. Rennäringen bedrivs också i delar av landet där det finns stora områden med ingen eller mycket gles bebyg- gelse. Områdena utgör alltså en relativt ostörd miljö för rovdjuren som de är svårtillgängliga för renskötaren. Skadorna skapar konflikter. Den enskilde renägare som mister en ren gör en ekonomisk förlust. En rovdjursdödad ren innebär för det första en direkt förlust av renens slaktvärde. Rovdjuret tar det kött renägaren skulle kunna sälja. Dessutom kan en rovdjursdödad ren innebära en förlust av produktionsvärde. Om en ung vaja dödas innebär det att ägaren går miste om ett djur som i sin tur skulle kunna producera nya kalvar. En ytterligare aspekt är att rov- djursförlusterna minskar möjligheterna att effektivisera rennäringen. En viss andel hon- respektive hanrenar och viss åldersstruktur på en hjord kan ge större ekonomiskt utbyte än en annan sammansättning. En renskötare kan också försöka öka avkastningen genom avelsarbete. Allt sådant arbete försvåras eller blir omöjligt om rovdjursförlusterna blir alltför stora. Det blir då rovdjuren och inte renskötaren som avgör vilka djur som skall tas ur hjorden. Rovdjursförekomsten skapar också andra olägenheter för renskö- tarna. Vid rovdjursangrepp kan t.ex. renarna drivas bort från ett betes- område. SOU 1999:146 Konflikter 99 Något om de olika arterna Många renskötare menar att björnen söker sig till kalvnings- landen och där tar stora mängder nyfödda kalvar. Vissa hävdar att björnen även tar ren i stor utsträckning. T.ex. sägs det att björnen innan den går i ide kan slå ett par renar och lägga upp som för- råd . I vissa skogssamebyar anses björnen vara ett särskilt stort problem. Järven förekommer i större antal längre norrut och anses följaktligen som ett större problem där än i sydligare delar av renskötselområdet. Järven dödar ofta flera renar på en gång och lägger upp förråd när omständigheterna är fördelaktiga för järven. Det verkar som detta bidrar till en negativ syn på järven. Från renskötare har vi också fått höra att den är särskilt grym. Det förekommer berättelser om järv som endast skadar renar för att sedan lämna dem att självdö eller rent av för att renen inte skall kunna förflytta sig. I det sistnämnda fallet kan sedan järven återkomma vid ett lämpligt tillfälle och döda renen. Inom renskötselområdet finns de tätaste lodjursstammarna i de norra delarna av . Lodjuret är en effektiv jägare och inom rensköt- selområdet utgör renen dess stapelföda. Många renskötare menar att lodjuret i de mest utsatta samebyarna helt omöjliggör all långsiktig ren- skötsel.