sou · GNB342d3 · 2000-01-01 00:00:00 — I första stycket föreskrivs i överensstämmelse med nuvarande 1 § lagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart, strikt an- svar för skador som drabbar tredje man. Bestämmelsen gäller skador som drabbar personer eller egendom på marken när ett luftfartyg störtar eller föremål faller ned från det. Det kontraktsrättsliga ansvaret för ska- dor på passagerare eller gods som transporteras med ett luftfartyg regle- ras i 9 kap. Skador som drabbar dem som tjänstgör ombord på ett luft- fartyg ersätts bl.a. genom de försäkringssystem som finns avseende ar- betsskador. För att ansvar skall inträda enligt förevarande paragraf skall skadan ha uppkommit vid luftfart, vilket förutom själva flygningen även omfat- tar start- och landningsmanövrerna. Från det strikta ansvaret enligt den- na paragraf finns det ingen möjlighet att exculpera sig. Till skillnad från den nuvarande regleringen skall det strikta ansvaret formellt bäras av brukaren och inte av ägaren. Genom bestämmelsen i andra stycket presumeras dock den som är inskriven som ägare i det luftfartygsregister där luftfartyget är registrerat vara brukare om inte någon annan har skrivits in eller antecknats som nyttjanderättshavare i detta register, i vilket fall denne skall anses vara brukare. När någon annan än ägaren brukar luftfartyget förutsätts såle- des att denne skall ha skrivits in eller antecknats som nyttjanderättshava- re i luftfartygsregistret för att han skall anses vara brukare enligt första stycket. Detta gäller såväl för luftfartyg som är registrerade i det som för luftfartyg i utländska luftfartygsregister. En- ligt utredningens förslag till 2 kap. 8 § luftfartslag skall om någon annan än ägaren brukar ett registrerat luftfartyg för obestämd tid eller för en bestämd tid om en månad – och nyttjanderätten inte skrivits in enligt lagen (1955:227) om inskrivning av rätt till luftfartyg – upplåtaren eller brukaren genast efter upplåtelsen skriftligen anmäla detta förhållande till anteckning i luftfartygsregistret. Till följd av denna bestämmelse kom- mer således samtliga nyttjanderättsupplåtelser av svenskregistrerade luftfartyg som avser obestämd tid eller en bestämd tid om minst en må- nad att omfattas av bestämmelsen i första stycket. När det gäller upplå- telser som understiger en månad finns det inget hinder mot att dessa an- tecknas i luftfartygsregistret. Är ett luftfartyg antecknat i bihang till ett luftfartygsregister är den som är antecknad som ägare där att anse som brukare enligt första stycket. Är ett luftfartyg oregistrerat är den som rent faktiskt brukar luftfartyget vid olyckstillfället att anse som brukare enligt första stycket. I tredje stycket görs en hänvisning till de särskilda regler om atom- skada som finns; med hänvisningen åsyftas atomansvarighetslagen (1968:45). Hänvisningen innebär att utanför bestämmelserna i 10 kap. faller sådana skador som ryms under definitionen av atomskada i 1 § atomansvarighetslagen, dvs. dels skada som orsakas av radioaktiva egenskaper hos atombränsle eller radioaktiv produkt eller av radioaktiva egenskaper i förening med giftiga, explosiva eller andra farliga egenska- per hos bränslet eller produkten, dels skada som orsakas av joniserande strålning från annan strålningskälla i en atomanläggning än atombränsle eller radioaktiv produkt. Bestämmelserna i 10 kap. omfattar dock kon- ventionella skador i samband med transporter som i och för sig omfattas av regleringen i atomansvarighetslagen (jfr 6–8 §§). Likaså gäller dessa bestämmelser även för alla slags skador som har uppkommit i samband med lufttransport av annat radioaktivt material än sådant som omfattas av atomansvarighetslagen. Genom en hänvisning i 1 kap. 2 och 3 §§ gäller förevarande kapitel inte bara för civil utan också för militär luftfart och annan luftfart för statsändamål (jfr NJA 1983 s. 836). 2 § Uppstår till följd av luftfart med två eller flera luftfartyg en skada på något av luftfartygen eller på en person som befinner sig ombord på något av luftfartygen eller på egendom som transporteras med något av dem, skall vad som i 1 § sägs inte tilläm- pas på en sådan skada. Denna paragraf motsvarar 2 § andra stycket lag. 1 § gäller inte för kollisionsskador som drabbar ett luftfartyg eller person eller egendom som transporteras med detta. För sådana skador gäller i stället skadeståndslagens regler om principalansvar och culpaansvar. En passa- gerare på ett luftfartyg som har drabbats av en kollisionsskada kan där- för vända sig antingen mot brukaren av det andra luftfartyget och åbero- pa vållande på dennes sida eller mot den egna flygfraktföraren och åbe- ropa dennes ansvar enligt 9 kap. 3 § Den som har fordran på ersättning enligt detta kapitel förlorar rätten att kräva ut sin fordran, om han inte väcker talan från den händelse som orsakade skadan. Vill den, mot vilken anspråk på skadestånd enligt detta kapitel gjorts gällan- de, av denna anledning föra talan mot annan skall denna väckas från det att skadeståndet betalades, om detta skett utan rättegång, i annat fall från det att han genom lagakraftvunnen dom förpliktats att betala skadestånd. Föreligger på grund av samma olycksfall ömsesidiga skadeståndsanspråk får des- sa, utan hinder av vad som anges i första stycket, kvittas mot varandra. I denna paragraf, som svarar mot 6 § lag, regleras frågan om preskription. Paragrafen avser endast preskription av anspråk enligt förevarande kapitel. Bestämmelsen gäller således inte anspråk på ersätt- ning för skada i följd av luftfart som grundas på allmänna grundsatser om strikt ansvar för skada i följd av farlig militär verksamhet (jfr NJA 1983 s. 836). Självfallet gäller regeln inte heller för den som ansvarar på grund av eget vållande. I första stycket första punkten finns huvudregeln att preskription in- träder från den händelse som orsakade skadan. Preskriptionstiden räknas således från olyckstillfället och inte från det skadeeffekten upp- trädde. I andra punkten samma stycke finns en bestämmelse om förläng- ning av preskriptionstiden vid viss regresstalan. 4 § För det ansvar som anges i 1 § skall det finnas en ansvarsförsäkring för ett luft- fartyg som används till luftfart. Försäkringsplikten åligger den som enligt 1 § andra stycket är att anse som brukare. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriver närmare bestämmelser om försäkringsplikten enligt första stycket. Vad som sägs i första stycket gäller inte svenska staten. I denna paragraf, som saknar motsvarighet i nuvarande lagstiftning, fö- reskrivs ett krav på ansvarsförsäkring till täckande av det ansvar som anges i 1 §. Kravet i förevarande paragraf på ansvarsförsäkring gäller luftfartyg som är registrerade i såväl som i andra länder samt även oregistrerade luftfartyg. Kravet på ansvarsförsäkring gäller endast luftfartyg som används till luftfart, vilket innebär att kravet inte omfattar luftfartyg som är registrerade i luftfartygsregistret men som inte an- vänds. Försäkringsplikten åligger den som enligt 1 § andra stycket är att anse som brukare. Det kan anmärkas att det även finns ett krav på an- svarsförsäkring i artikel 7 i licensieringsförordningen. Detta krav är emellertid något annorlunda utformat i och med att det är ett krav för att få respektive vidmakthålla en operativ licens, vilken erfordras för att få bedriva kommersiella lufttransporter. I andra stycket ges ett bemyndigande för regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer att föreskriva närmare bestämmelser om försäkringsplikten. Detta bemyndigande omfattar även en rätt att meddela kompletterande bestämmelser beträffande den försäkringsplikt som föreskrivs i licensieringsförordningen. Till följd av bestämmelserna i 1 kap. 2 och 3 §§ gäller bestämmelser- na i 10 kap. även svensk militär luftfart och annan luftfart för stats- ändamål. För att svenska staten inte skall behöva försäkra sina luftfartyg har det i tredje stycket gjorts ett generellt undantag för svenska staten beträffande kravet på ansvarsförsäkring. 11 kap. , bärgning och undersökning av luftfartsolyckor 1 § Bestämmelser om flygräddningstjänst finns i räddningstjänstlagen (1986:1102). Ett luftfartygs ägare eller, om fartyget inte används av ägaren, den som brukar det i ägarens ställe och de som tjänstgör på luftfartyg eller vid flygplatser eller andra an- läggningar för luftfarten är skyldiga att delta i flygräddningstjänsten. Regeringen meddelar bestämmelser om ersättning av allmänna medel för deltagandet. I fråga om ersättning vid personskador gäller lagen (1977:265) om sta tligt personskadeskydd och lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m. m. Denna paragraf motsvarar nuvarande 11 kap. 1 § LL. I första stycket görs en hänvisning till bestämmelserna om flygrädd- ningstjänst i räddningstjänstlagen ( 1986:1102). Enligt denna lag gäller att vid flyghaverier inom Sveriges sjöterritorium med undantag för vat- tendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än , och Mä- laren, samt inom ekonomiska zon skall svara för räddningstjänsten. Vid flyghaverier i andra vatten och på land ligger ansvaret för räddningstjänsten på kommunerna. svensk flygräddningstjänst utanför svenskt område finns i utredningens förslag till 11 kap. 1 § luftfartsförordning. I andra stycket regleras skyldigheten att medverka i flygrädd- ningstjänsten. 2 § Den som bärgar ett luftfartyg som har förolyckats eller befinner sig i nöd och alla som medverkar vid bärgningen har rätt till bärgarlön. Detsamma gäller vid bärgning av gods ombord på ett sådant fartyg eller av något som hör till fartyget eller godset. I fråga om bärgarlönen tillämpas bestämmelserna i 16 kap. 3 § tredje och fjärde stycke- na, 5 § första stycket andra och tredje meningarna, 6 § och 10 § tredje stycket sjölagen (1994:1009). Den som i en sådan nödsituation räddar människor från fartyget eller medverkar vid deras räddning har också rätt till en del av bärgarlönen. De särskilda kostnader som någon i övrigt har haft för bevarandet av ett luftfartyg eller av gods skall också ersättas, om kostnaderna har varit nödvändiga. Den som deltar i en bärgning trots ett uttryckligt och befogat förbud av fartygets befälhavare, ägare eller, om fartyget inte används av ägaren, den som brukar det i ägarens ställe har inte rätt till bärgarlön. Detsamma gäller i fråga om ersättning för kostnader för bevarande av fartyg och gods. Bestämmelserna om bärgning i denna paragraf tillämpas inte på sådan bärgning som avses i 16 kap. 1 § 1 sjölagen. Denna paragraf motsvarar nuvarande 11 kap. 2 § LL. Bärgningsreglerna i luftfartslagen hänvisar i viss utsträckning till Det kan dock anmärkas att reglerna om bärgning och bärgarlön praktiskt sett inte har tillnärmelsevis samma betydelse för luftfarten som för sjöfarten. Reglerna om bärgning har det övergripande syftet att upp- muntra till bärgning av luftfartyg och last eller med andra ord att hindra värdeförstöring. Detta gäller bl.a. reglerna om bärgarlön. Luftfartslagens regler innebär att bärgarlön skall betalas bara då bärgningsföretaget har lyckats. Därigenom ansluter regelverket till en sjörättslig princip som på engelska brukar sammanfattas med uttrycket no cure – no pay. I första stycket regleras i vilka fall det föreligger rätt till bärgarlön och ersättning för kostnader som någon haft för bevarandet av ett luft- fartyg eller av gods. Bärgning kan ske till sjöss jämväl som på land eller Fall av bärgning i luften torde dock vara mycket ovanliga och i praktiken torde de endast komma i fråga beträffande luftballonger. Reg- lerna om bärgarlön och ersättning för nödvändiga kostnader gäller oav- sett om luftfartyget är infört i det eller inte. Vid bestämmandet av ersättning för nödvändiga kostnader skall bärg- ningsreglerna tillämpas analogt. Det har tidigare funnits en regel om att lastägare bara svarade med godset när deras egendom hade bärgats eller bevarats (se prop. 1995/96:16 s. 111). I och med att denna regel har av- skaffats har lastägarna ett personligt ansvar för den bärgarlön och kost- nadsersättning som belöper på dem. I andra stycket finns en regel om bärgning i strid mot ett uttryckligt och befogat förbud. När ett förbud är befogat får avgöras genom rätts- praxis. Om ett luftfartyg eller dess last hotar miljön, torde det dock bara i rena undantagsfall finnas fog för ett förbud. Av tredje stycket framgår att sjölagens regler om bärgning har före- träde framför förevarande paragraf. Det betyder att bärgning av ett nöd- ställt eller förolyckat luftfartyg – eller gods från luftfartyget – följer sjö- lagens regler, om bärgningen sker i ett farvatten. Enligt förarbetena till 16 kap. sjölagen har uttrycket farvatten en vidsträckt betydelse (se prop. 1995/96:16). Uttrycket är inte begränsat till farleder eller i övrigt till vattenområden som trafikeras av större fartyg utan omfattar alla vatten där det går att framföra någon form av vattenfarkost och alla vatten överhuvud som inte är av helt obetydlig omfattning. Reglerna är tillämp- liga på fria havet men också på hamnar och på inre farvatten som sjöar, kanaler och floder. Dammar, vattenhål e.d. är däremot inte farvatten i den mening som avses i 16 kap. sjölagen. 3 § Den som har en fordran på bärgarlön eller ersättning för kostnader enligt 2 § har luftpanträtt i fartyget eller godset med förmånsrätt enligt 4 § 1 förmånsrättslagen (1970:979), om bärgarlönen eller ersättningen avser åtgärder som har avslutats i Sve- rige. En yngre fordran har företräde framför en äldre. Fordringar som har uppkommit på grund av samma händelse har lika rätt till betalning. För att ett luftfartyg skall få lämna den plats, där åtgärderna för bärgningen eller bevarandet avslutades, eller ägaren skall ta godset i besittning, krävs att borgenärerna medger det. Detta gäller dock inte, om borgenärerna har fått betalt för sina fordringar eller säkerhet har ställts. I denna paragraf, som motsvarar nuvarande 11 kap. 3 § LL, regleras frågan om uppkomsten av luftpanträtt för fordran på bärgarlön eller er- sättning för särskilda kostnader som varit nödvändiga för bevarandet av ett luftfartyg eller av gods, samt en sådan fordrans prioritetsordning i förhållande till andra fordringar. Paragrafen bygger på art. IV paragraf 1 och 2 i . Luftpanträtt stiftas utan avtal genom fordringens uppkomst. Luft- panträtten omfattar allt som bärgats eller bevarats. Avser luftpanträtten flera föremål, följer det av allmänna principer att varje föremål svarar för hela skulden. Luftpanträtt har företräde framför ägarförbehåll som belastar egendomen. 4 § Luftpanträtt omfattar inte ersättning som på grund av försäkring eller av någon annan anledning utgår för skada på luftfartyg eller gods. Denna paragraf motsvarar nuvarande 11 kap. 4 § LL. I allmänhet omfattar panträtt vad som trätt i stället för skadad eller förlorad pant. På sjörättens område finns dock ingen allmän panträttslig surrogationsprincip. När det gäller sjöpanträtt är således surrogation utesluten (se prop. 1973:42 s. 288 ff. och 3 kap. 49 § sjölagen). Det har inte ansetts motiverat att ha olika lösningar för sjö- och luftpanträtt (se prop. 1973:42 s. 378 f.). Även om det finns skäl som talar för att luft- panträtt även skall omfatta försäkringsersättning och annan ersättning som utgår för skada på säkerhetsobjektet, kan dessa skäl inte anses väga så tungt att det finns anledning att frångå överensstämmelsen med sjö- rätten. Att luftpant- och sjöpantborgenärer är frånkända surrogationsrätt har även lett till att dessa uteslutits från den krets intressenter till vars för- mån försäkring gäller enligt 54 § lagen om försäkringsavtal (1927:77). 5 § Säljs luftfartyget eller godset exekutivt, upphör luftpanträtten sedan försäljningen har vunnit laga kraft och köpesk illingen erlagts. Borgenärerna har rätt till betalning ur köpesk illingen enligt bestämmelserna i uts ökningsbalken. Luftpanträtten i godset upphör, om det genom lossning ställs till avsändarens eller mottagarens förfogande. Om godset lämnas ut utan borgenärens tillstånd, svarar den som tar emot godset för fordringen, om han kände till denna. Han svarar dock inte för mera än det värde som godset hade vid lossningen. Denna paragraf överensstämmer helt med nuvarande 11 kap. 5 § LL. Luftpanträtt upphör normalt genom att fordringen infrias. trätt kan även upphöra genom exekution, godsets utelämnande, pre- skription och förverkande. De två första fallen behandlas i förevarande paragraf och det tredje fallet i nästa paragraf. Frågan om förverkande behandlas i 36 kap. BrB. I första stycket föreskrivs således att om luftfartyget eller godset säljs exekutivt, upphör luftpanträtten sedan försäljningen har vunnit laga kraft. Bestämmelser om exekutiv försäljning av luftfartyg finns i 8 kap. 8 § KL och 11 kap. UB. Enligt andra stycket upphör luftpanträtten i godset, om det genom lossning ställs till avsändarens eller mottagarens förfogande. Om godset lämnas ut utan borgenärens tillstånd, svarar dock den som tar emot god- set för fordringen, om han kände till denna. För att en borgenär inte skall hamna i bättre ställning än om godset inte lossats svarar inte den som tagit emot godset för mera än det värde som godset hade vid lossningen. På ansvaret för en befälhavare som lämnat ut godset utan borgenärens tillstånd är reglerna om utomobligatoriskt skadestånd att tillämpa. 6 § Luftpanträtten i ett luftfartyg, som är registrerat i , upphör efter tre måna- der från den dag åtgärderna för bärgningen eller bevarandet av fartyget avslutades. Detta gäller dock inte, om borgenärens anspråk på panträtt har an- mälts till för anteckning i luftfartygsregistret och dessutom överens- kommelse har träffats om panträttens belopp eller talan om panträtten har väckts i laga ordning. Bestämmelserna i första stycket gäller också om fartyget är registrerat i ett annat land som har biträtt . Borgenärens anspråk på panträtt skall i sådant fall anmälas hos den myndighet som för inskrivningsboken för fartyget. Om fartyget inte är registrerat eller om det är registrerat i ett annat land än som anges i andra stycket, upphör luftpanträtten från den dag åtgärderna för bärgningen eller bevarandet av fartyget avslutades. Detta gäller dock inte, om överenskommelse har träffats om panträttens belopp eller talan om pan- trätten har väckts i laga ordning. Denna paragraf motsvarar nuvarande 11 kap. 6 § LL. Innehållet i paragrafen är hämtat från art. IV paragraf 4 i Genève- konventionen. Enligt denna bestämmelse får de i konventionen upptagna luftpanträtterna inte erkännas i andra fördragsslutande stater från avslutandet av åtgärderna för bärgningen eller bevarandet, om inte rättigheten har antecknats i inskrivningsboken enligt artikelns paragraf 3 och en överenskommelse har träffats om rät- tighetens belopp eller talan väckts om rättigheten. 7 § Om undersökning från säkerhetssynpunkt av luftfartsolyckor och andra händelser som berör luftfarten finns bestämmelser i lagen (1990:712) om undersökning av olyckor. Denna paragraf överensstämmer helt med nuvarande 11 kap. 7 § LL. I paragrafen görs en hänvisning till de bestämmelser om undersökning från säkerhetssynpunkt av luftfartsolyckor och andra händelser som be- rör luftfarten som finns i lagen (1990:712) om unders ökning av olyckor. I detta kapitel, som motsvarar nuvarande 12 kap. LL, finns samlat ett antal bestämmelser av sinsemellan olikartad natur. Huvuddelen av ka- pitlet rör tvångsåtgärder mot luftfartyg (1–3 §§). I kapitlet finns också bestämmelser om kostnader för vissa förrättningar (4 §), om radioan- läggningar (5 §) samt om drogtester (6 §). 1 § eller den som verket utser får förbjuda en flygning och hindra ett luftfartyg från att avgå om det, när flygningen skall påbörjas, kan antas att luftfartyget inte uppfyller de villkor som anges i denna lag eller som har fastställts med stöd av lagen. Detsamma gäller när annars för flygningen fastställda villkor inte är uppfyllda. Om någon annan än har meddelat beslutet, skall beslutet genast an- mälas till verket och prövas av detta. Denna paragraf motsvarar nuvarande 12 kap. 1 § LL. Enligt paragrafen kan ett luftfartygs avgång förbjudas och hindras om vissa villkor inte är uppfyllda. För sjöfartens del finns motsvarande bestämmelser i 11 kap. fartygssäkerhetslagen (1988:49). Exempel på sådana villkor som avses i förevarande paragraf är att luftfartyget inte är luftvärdigt eller miljövärdigt, inte är behörigen be- mannat, saknar erforderlig dokumentation eller att det saknar föreskriven försäkring. Rätten att förbjuda eller hindra ett luftfartygs avgång tillkommer eller den som verket utser. Med skall i regel avses en person som tjänstgör vid och som bl.a. har till uppgift att utföra t illsynen av flygverksamheten eller luftfartygets luftvärdighet samt annan tillsyn eller en person som sär- skilt befullmäktigar att vid behov vidta de åtgärder som avses i bestäm- melsen. Den i paragrafen reglerade rätten att förbjuda och/eller hindra ett luftfartyg från att starta omfattar såväl svenska som utländska luftfar- tyg. Att ett luftfartyg har förbjudits att lämna en flygplats innan rättelse har vidtagits innebär givetvis inget hinder mot att luftfartyget förs till en reparationsverkstad som finns på flygplatsen. När ett luftfartygs avgång skall hindras torde det i flesta fall vara till- räckligt att trafikledningen på platsen vägrar färd- eller starttillstånd. Är detta inte tillräckligt får hjälp begäras av polismyndighet. Vid tillämpningen av förevarande paragraf på utländska luftfartyg måste hänsyn tas till stadgandet i bilaga 8 del II 6.2 till Chicagokonven- tionen. Enligt detta stadgande, som rör tillfällig ogiltighet av luftvärdig- hetsbevis, är den stat där en skada inträffat, skyldig att tillåta att det skadade luftfartyget avgår om luftfartygets registreringsstat medger det. I vissa fall skall dock särskilt föreskrivna villkor iakttas. Den som bryter mot ett enligt förevarande paragraf beslutat förbud att starta ett luftfartyg kan dömas enligt 17 kap. 13 § BrB för överträ- delse av myndighets bud. 2 § Innehavaren av en flygplats får hindra ett luftfartyg från att avgå om avgifter för användningen av flygplatsen och tjänsterna för luftfarten, som avser fartygets senaste ankomst, uppehåll och avgång, inte har betalats och säkerhet inte har stä llts. Denna paragraf motsvarar nuvarande 12 kap. 2 § LL. Enligt paragrafen ges varje flygplatshållare en rätt att hindra ett luftfartyg från att avgå om avgifter för användningen av flygplatsen och tjänsterna för luftfarten som avser fartygets senaste ankomst, uppehåll eller avgång, inte har be- talats och säkerhet inte har ställts. Se vidare avsnitt 9.7. 3 § I lagen (1939:6) om frihet från kvarstad för vissa luftfartyg finns bestämmelser om att kvarstad inte får läggas på vissa luftfartyg. I paragrafen, som helt överensstämmer med nuvarande 12 kap. 3 § LL, görs en hänvisning till lagen (1939:6) om frihet från kvarstad för vissa luftfartyg. I denna lag, genom vilken kvarstads konvention har införlivats i svensk rätt, förbjuds att vissa luftfartyg beläggs med kvar- stad. Det skulle kunna övervägas om inte denna lag borde arbetas in i luftfartslagen. Utredningen anser emellertid att det finns skäl att se över om bör stå kvar vid kvarstadskonventionen. Med anledning hä- rav finner utredningen inte skäl att närmare överväga ett sådant inarbe- tande. I sammanhanget kan erinras om att det finns en bestämmelse i artikel 27 i Chicagokonventionen rörande frihet från kvarstad på grund av pa- tentanspråk. skyldigheter enligt denna artikel är tillgodosedda genom 5 § patentlagen (1967:837) vilken föreskriver att utan hinder av patent må uppfinningen utnyttjas på utländskt fartyg, luftfartyg eller annat utländskt samfärdsmedel för dess behov, när det tillfälligt inkom- mer till riket vid regelbunden trafik eller eljest.