sou · GNB354 · 2000-01-01 00:00:00 — om tullen betalas efter utgången av den föreskrivna tidsfristen för betalning. Utöver i dessa fall kan befrielse från att betala dröjsmålsränta inte medges när det gäller för sent betald tull. Genom att det i paragrafen hänvisas till artikel 232 i tullkodexen blir dess befrielsegrunder tillämpliga även på andra skatter än tull som skall tas ut för varor vid import. Någon motsvarighet till 6 § lagen om dröjsmålsavgift kan således inte föreskrivas i tullagen. Befrielsegrunderna i artikel 232.2 är dock av sådant slag att de kan antas i de flesta fall innefatta särskilda skäl för att helt eller delvis efterge dröjsmålsränta. Det sista stycket i nuvarande 30 § har inarbetats i 17 §. 16 § Ränta enligt 13 eller 14 § tas inte ut på belopp som får dras av vid redovisning av skatt enligt mervärdesskattelagen (1994:200). Paragrafen motsvarar 31 § fjärde stycket i nuvarande tullag. 17 § Vad som föreskrivs i tullagstiftningen om tull tillämpas även i fråga om ränta som avses i 13 - 15 §§. Paragrafen motsvarar 30 § sista stycket och 31 § femte stycket i nuvarande tullag. 18 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får besluta om befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala ränta på annan skatt än tull enligt 13 och 14 §§, om det finns synnerliga skäl. Paragrafen motsvarar 31 § sjätte stycket i nuvarande tullag. 19 § Ränta som avses i 14 § första stycket 1 eller 2 skall beräknas från utgången av efter den då varan deklarerades för övergång till fri omsättning till och med den månad då beloppet skall betalas. Ränta på skatt, som motsvarar tidigare återbetalat belopp, beräknas dock från utgången av den månad då beloppet återbetalades. Ränta enligt 14 § första stycket 3 skall beräknas från utgången av den månad då varan infördes eller det olovliga förfarandet ägde rum till och med den månad då beloppet skall betalas. Ränta enligt 14 § andra stycket tas ut för den tid fördröjningen omfattar. Beträffande ränta enligt 14 § första stycket 2 skall de ränte satser som anges i 19 kap. 7 § skattebetalningslagen (1997:483) tillämpas. Beträffande ränta enligt 14 § första stycket 1 och 3 och andra stycket skall räntesatsen vara den som anges i 19 kap. 7 § tredje stycket andra meningen skattebetalningslagen. 20 § På belopp som återbetalas i fall som anges i 12 § utgår ränta. Ränta utgår även på ränta enligt 13-15 §§ som återbetalas. Ränta utgår från utgången av den månad under vilken beloppet betalats till och med den månad då beloppet återbetalas. Räntesatsen skall vara den som anges i 19 kap. 14 § skattebetalningslagen (1997:483). 21 § Om ett beslut som föranlett ränta enligt 13 eller 14 § har ändrats på sådant sätt att ränta inte skulle ha betalats eller skulle ha betalats med lägre belopp, skall ny beräkning av räntan göras. För mycket erlagd ränta återbetalas. Ränta utgår inte på räntebelopp enligt 13 eller 14 § som skall betalas utöver tidigare erlagd ränta. Om ett beslut som föranlett ränta enligt 20 § har ändrats på sådant sätt att ränta inte skulle ha utgått eller skulle ha utgått med lägre belopp, skall den som uppburit räntan återbetala vad han uppburit för mycket. Bestämmelserna i tullagstiftningen om återbetalning av tull gäller därvid i tillämpliga delar. 22 § För betalning enligt bestämmelserna i 7-21 §§ får uppgifter lämnas mellan och annan genom överföring av elektroniska dokument. Regeringen meddelar föreskrifter om sådan överföring. Bestämmelserna i 19-22 §§ motsvarar – med vissa språkliga ändringar i 21 § – 32, 33, 35 och 36 §§ i nuvarande tullag. Någon motsvarighet till 34 § första stycket har inte tagits med. Bestämmelser om beräkning av kompensations- och kreditränta finns i de artiklar i tullkodexen och tillämpningskodexen, till vilka hänvisas i 13 §. Bestämmelsen om ränteberäkning i 34 § andra stycket i den nuvarande tullagen har hämtats från 33 § tullagen (1987:1065). Bestämmelsen fick sin utformning i samband med införandet av ett nytt avgiftssystem vid försenade skattebetalningar och överens- stämmer med exempelvis bestämmelserna om respitränta och restitutionsränta i 32 § respektive 69 § 2 mom. uppbördslagen (1953:272). Bestämmelserna om ränta i uppbördslagen har upphört att gälla. I stället gäller skattebetalningslagens bestämmelser om intäkts- och Enligt 19 kap. 14 § beräknas intäktsränta efter en räntesats som motsvarar av basräntan, vilken motsvarar den räntesats som gäller för sexmånaders statsskuldväxlar. När det gäller kostnadsräntan sker beräk- ningen på olika sätt beroende på om det är fråga om ränta vid preliminär skatt, på slutlig skatt, vid anstånd, vid omprövning och överklagande, vid för sen betalning eller vid indrivning. Den ränta som torde vara av intresse i detta sammanhang är kostnadsräntan vid omprövning och överklagande (19 kap. 7 §). Den beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan, utom då skatten skall betalas till följd av ett beslut om skönsbeskattning i avsaknad av redovisning; då beräknas räntan efter en räntesats som motsvarar basräntan plus . Till den del skatten inte överstiger skall dock räntan beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan (19 kap. 10 §). Bestämmelserna om beräkning av ränta i fall som avses i 4 kap. 14, 19 och 20 §§ bör i möjligaste mån utformas så att de överensstämmer med skattebetalningslagens bestämmelser om ränteberäkning. Vad beträffar ränta vid återbetalning bör den beräkning som används för intäktsränta kunna tillämpas; räntan skall då beräknas enligt den räntesats som anges i 19 kap. 14 § skattebetalningslagen. När det gäller ränta som skall betalas enligt 14 § första stycket 2, således då skatt skall betalas enligt beslut vid omprövning av eller beslut av allmän förvaltningsdomstol, framstår det som naturligt att beräkningen görs enligt de räntesatser som enligt 19 kap. 7 § skattebetalningslagen gäller för kostnadsränta vid omprövning och överklagande. För de fall då ränta skall utgå enligt 14 § första stycket 1 och 3 och andra stycket finns det inga direkta motsvarigheter i skattebetalningslagen; det närmaste man kan komma torde vara skönsbeskattningsfallen. Vi föreslår därför att räntan i dessa fall skall beräknas enligt den räntesats som gäller för kostnadsränta vid skönstaxering enligt 19 kap. 7 § tredje stycket andra meningen skattebetalningslagen. 23 § som har förfallit till betalning skall lämnas för indrivning. Regeringen får föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ett ringa belopp. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. Om säkerhet har ställts eller om varan utgör säkerhet, får ta ut beloppet ur säkerheten. 24 § I fråga om betalningsskyldighet för företrädare för en gäldenär som är juridisk person och som inte har betalat in tull i rätt tid och ordning gäller 12 kap. 6 § första, andra och fjärde styckena, 7 §, 12 § första stycket och 13 § skattebetalningslagen (1997:483). beslutar om ansvar för delägare i handelsbolag enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag avseende tull enligt denna lag. Hos den som har blivit ålagd betalningsskyldighet får indrivning ske i samma ordning som gäller för tull enligt 23 §. 25 § De föreskrifter om ränta, dröjsmålsränta, indrivning, avräkning, och preskription som gäller i fråga om fordringar mot en gäldenär gäller även när motsvarande fordringar tagits upp i tullräkning, som utställts på ombud enligt 8 § andra stycket. Bestämmelserna i 23-25 §§ motsvarar 37-39 §§ i den nuvarande tullagen, med den skillnaden att begreppet tullskyldig har ersatts av gäldenär; se vidare avsnitt 3.1. 26 § Om en vara skall säljas av enligt artikel 53.1 eller 75 i förordningen (EEG) nr 2913/92 eller artikel 250 i förordningen (EEG) nr 2454/93, får varan säljas genom verkets försorg på offentlig auktion (tullauktion) eller på annat sätt, om finner det vara lämpligare. Bestämmelser om förstöring av oförtullade varor finns i 10 kap. 11 Paragrafen motsvarar 40 § första stycket i den nuvarande tullagen, med den ändringen att artikelnumren anges samt att bestämmelsen om förstöring av varor har ersatts med en hänvisning till den allmänna bestämmelsen om förstöring av varor i 10 kap. 11 §. Den oprecisa hänvisning i 40 § andra stycket har inte tagits med; på samma sätt som hänvisningen i nuvarande 7 § tredje stycket tullagen (se kommentaren till 3 kap. 3 §) kan den inte anses fylla någon funktion. 27 § En tullauktion skall kungöras och på lämpligt sätt. Innan en vara säljs på tullauktion eller på annat sätt, skall skicka särskild underrättelse, om adressen är känd, till gäldenären eller den som skulle ha varit gäldenär om varan varit tullbelagd samt till annan som kan antas vara ägare och den som kan antas ha särskild rätt till varan. 28 § Medel från försäljningen enligt 26 § skall användas till att täcka i första hand kostnader för förvaring och försäljning av varan, i andra hand tull för varan och i tredje hand annan skatt och ränta. Uppkommer överskott, skall beloppet tillställas gäldenären eller den som skulle ha varit gäldenär om varan varit tullbelagd eller, om någon annan visar att han var ägare till varan, denne. Om någon visar sig ha haft särskild rätt till varan, skall dock häremot svarande del av beloppet tillställas denne. Om beloppet eller del därav inte har kunnat tillställas någon enligt andra stycket för försäljningen, tillfaller det staten. Bestämmelserna i 27 och 28 §§ motsvarar 41 § och 42 § första stycket och andra stycket första meningen i den nuvarande tullagen, med den skillnaden att den bestämmelse som finns i 41 § sista meningen, som avser förstöring av varor, istället har inarbetats i 10 kap. 14 §. Vidare har begreppet tullskyldig ersatts av gäldenär eller den som skulle ha varit gäldenär om varan varit tullbelagd (se vidare avsnitt 3.1). Det torde förekomma att även varor som inte är tullbelagda säljs; därför räcker det inte med gäldenär. Vid utformningen av kontrollbestämmelserna har som framgår av avsnitt 2.4 målet varit att bestämmelser som ger myndigheten kontroll- befogenheter och enskild skyldigheter skall stå i lag. Detta innebär att vissa bestämmelser har förts över från den nuvarande tullförordningen. Beträffande de bestämmelser som utan sakliga ändringar har överförts från den nuvarande tullagen framgår bakgrunden till bestämmelserna av författningskommentaren i prop. 1994/95:34. 1 § Artikel 13 i förordningen (EEG) nr 2913/92 ger tull- myndigheterna rätt att, enligt de villkor som anges i gemenskaps- bestämmelser eller nationella bestämmelser, utföra alla de kontroller som de anser nödvändiga för att säkerställa att tullagstiftningen tillämpas korrekt. Bestämmelser om kommissionens kontroller och inspektioner finns i rådets förordningar (EG, EURATOM) nr 2988/95 av om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen1 och (EURATOM, EG) nr 2185/96 av om de kontroller och inspektioner på platsen som kommissionen utför för att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella intressen mot bedrägerier och andra oegentligheter2. I första stycket erinras om den allmänna rätt som tullmyndigheterna enligt tullkodexen har att utföra kontroller. Hur och i vilka situationer dessa skall utföras får medlemsstaterna i huvudsak bestämma själva. I tillämpningskodexen regleras dock undersökning av varor, se vidare under 12 §. Andra stycket innehåller en erinran om kommissionens rätt att utföra kontroller och inspektioner i medlemsländerna. De europeiska gemenskaperna har intensifierat kampen mot bedrägerier som riktar sig mot gemenskapernas finansiella intressen. I rådets förordning (EG, EURATOM) nr 2988/95 av om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen har Europeiska unionens råd antagit allmänna regler om enhetliga kontroller och om administrativa åtgärder och sanktioner rörande oegentligheter i förhållande till gemenskapsrätten. 1EGT L 312, 23.12.1995, s. 1 (Celex 395R2988) 2EGT L 292, 15.11.1996, s. 2 (Celex 396R2185) bestämmelser om kontroller på platsen finns i rådets förordning (EURATOM, EG) nr 2185/96 av om de kontroller och inspektioner på platsen som kommissionen utför för att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella intressen mot bedrägerier och andra oegentligheter. Bestämmelserna i råds- förordningarna är direkt tillämpliga i medlemsstaterna. Några genom-förandebestämmelser behövs därför inte. Däremot finns det med hänsyn dels till kommissionens skyldighet att normalt följa reglerna för förfarandet i den nationella lagstiftningen, dels till de skyldigheter nationella myndigheter har att biträda kommissionen, skäl att jämföra de kontrollbefogenheter de svenska myndigheterna har med de befogenheter som kommissionen förutsätts ha för att utföra kontrollerna och inspektionerna på plats. För del är det givetvis tullmyndigheternas kontroll- befogenheter som är av intresse. Enligt vår bedömning är de kontroll- befogenheter som tullmyndigheterna har samt den upplysningsskyldighet som enskild har enligt tullagstiftningen och lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet fullt tillräckliga för kontroller och inspektioner enligt gemenskapsförordningarna. Någon ändring av kontrollbestämmelserna i tullagstiftningen behövs därför inte i detta hänseende. Däremot bör för tydlighets skull en upplysning om att förordningarna finns läggas in i tullagen. 2 § Beslut om kontrollåtgärd enligt tullagstiftningen eller föreskrifter som har utfärdats med stöd av tullagstiftningen får fattas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för enskild. Paragrafen innehåller en proportionalitetsbestämmelse, som utgör ramen för all kontrollverksamhet som bedrivs med stöd av tullagen. Bestämmelsen innebär bl.a. att en kontrollåtgärd inte får vara mer omfattande eller pågå än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med åtgärden. Motsvarande proportionalitetsbestämmelse finns bl.a. i lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskatt- ningsförfarandet och lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineralolje- produkter. Se vidare avsnitt 5.2.1. 3 § För att genomföra åtgärd som avses i 3 kap. 7 § och 7-12 §§ i detta kapitel får tulltjänsteman använda våld eller tvång, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt. Våld mot person får dock brukas endast om tulltjänstemannen möter motstånd och i den mån det med hänsyn till åtgärdens ändamål kan anses försvarligt. Skälen till att införa denna bestämmelse har redovisats i avsnitt 5.2.2. 4 § Icke-gemenskapsvaror och gemenskapsvaror som hänförts till en godkänd tullbehandling som innefattar att varorna förs ut ur EG:s tullområde är enligt artiklarna 37, 59.2, 82 och 183 i förordningen (EEG) nr 2913/92 underkastade övervakning och kontroll (står under tullkontroll). Beträffande oförtullade varor som lämnats ut till fritt förfogande enligt en deklaration för övergång till fri omsättning gäller detta dock endast i fall då deklarationen ogiltigförklarats. Paragrafen motsvarar, förutom hänvisningen till tullkodexen och en redaktionell ändring, 55 § i den nuvarande tullagen. 5 § Transportmedel står under tullkontroll, om det 1.ombord på transportmedlet finns varor som står under tullkontroll, 2.kommer till det svenska tullområdet utan att medföra varor, till dess att anmälan om transportmedlet enligt 6 § har behandlats av , eller 3.skall avgå från det svenska tullområdet direkt till tredje land utan att medföra varor, sedan anmälan gjorts om detta. Transportmedel som ankommit till det svenska tullområdet och tagits ut för kontroll enligt 12 § står under tullkontroll till dess att undersökningen avslutats. Paragrafen motsvarar 56 § i den nuvarande tullagen. 6 § Regeringen får meddela föreskrifter om 1.skyldighet för transportmedels förare eller befälhavare att göra anmälan om transportmedlets ankomst från eller avgång till annat land, 2.skyldighet för förare av eller befälhavare på transportmedel som står under tullkontroll att på förhand meddela när transportmedlet beräknas komma till eller avgå från en tullplats och lämna uppgift om transportmedlet och dess last samt 3.skyldighet för anställda eller andra som utför arbete på transportmedel och resande att vid ankomst till eller avresa från det svenska tullområdet anmäla och lämna uppgifter om de varor de medför. Vad som sägs i första stycket 2 gäller inte i fråga om järnvägståg. Regeringen får för viss tullplats föreskriva att endast vissa slag av transportmedel och varor får föras till eller från tullplatsen. Paragrafens första stycke 1 motsvarar 54 § i den nuvarande tullagen. I första stycket 2 och andra stycket har tagits in bestämmelser som finns i 59 § tullförordningen. Bestämmelserna i första stycket 3 och i tredje stycket finns i 56 § andra och tredje styckena tull- förordningen. 7 § får preja fartyg inom det svenska tullområdet, om det behövs för att möjliggöra övervakning och kontroll av import eller export av varor. Om ett fartyg under resa mellan orter inom EG:s tullområde lämnar detta område och därvid avviker från sin rätta kurs utan att nöd eller annat tvingande skäl föreligger, får , om befälhavaren inte följer en anmaning att återvända till EG:s tullområde, inbringa fartyget till en plats inom det svenska tullområdet. Om anmaning inte kan ges eller om det finns särskild anledning att anta att en anmaning skulle förhindra eller avsevärt försvåra ett inbringande av fartyget, får det inbringas utan föregående anmaning. Inbringande enligt andra stycket får inte ske av ett utländskt fartyg eller inom annan stats vattenområde, om det inte medges enligt avtal med den andra staten. Paragrafen motsvarar 61 § i den nuvarande tullagen, se vidare prop. 1994/95:34 s. 149 om innebörden av bestämmelsen. 8 § Förare av eller befälhavare på transportmedel som står under tullkontroll är skyldig att stanna på anmaning av tulltjänsteman. Även annan person än den som nämns i första stycket är skyldig att stanna på tulltjänstemans anmaning. Sådan anmaning får dock ges endast om det finns anledning att anta att anmälningsskyldighet enligt tullagstiftningen föreligger för honom. I denna paragraf har de bestämmelser om skyldighet att stanna på anmaning som finns i 58 § första och tredje styckena tullagen tagits in. Eftersom vi föreslår en generell proportionalitetsbestämmelse (2 §) har den proportionalitetsbestämmelse som finns i 58 § fjärde stycket tullagen inte tagits in i denna paragraf. – Se även 43 och 44 §§ i förslaget till tullförordning. 9 § I artiklarna 38 och 183 i förordningen (EEG) nr 2913/92 finns bestämmelser om att varor som förs in till eller ut från gemenskapens tullområde skall befordras via den rutt som tullmyndigheterna närmare angivit. Förare av eller befälhavare på transportmedel skall medföra av utfärdad passhandling för transportmedlet och varor som medförs på detta. får förbjuda förare av eller befälhavare på transportmedel som står under tullkontroll att 1.göra annat uppehåll under resa inom det svenska tullområdet än som föranleds av myndighets åtgärd, 2.utan medgivande ankomma eller avgå med transportmedlet samt 3.beträda, lämna, lossa eller lasta transportmedlet. Förbud att beträda eller lämna transportmedel gäller inte den som i utövning av allmän tjänst behöver få tillträde till transportmedlet. I första stycket hänvisas till tullkodexens bestämmelser om skyldighet att befordra varor via den rutt som tullmyndighet angivit och enligt deras anvisningar. De övriga styckena har hämtats från 58 § andra stycket i den nuvarande tullagen samt 58 § första stycket 2 och andra stycket och 59 § andra stycket i den nuvarande tullförordningen. 10 § Om det behövs för kontrollverksamheten och det inte medför något väsentligt hinder för trafiken, får till fälligt stänga av områden där transportmedel lossas eller lastas eller passagerare går ombord på eller lämnar transportmedel. Detta gäller även annat område i omedelbar närhet av transportmedel, liksom infarter till och utfarter från tillfälliga lager, frizoner och flygplatser. Paragrafen motsvarar 60 § i den nuvarande tullagen Uttrycket närmast transportmedel har dock ersatts med det mer precisa i omedelbar närhet av transportmedel. 11 § I artikel 68 i förordningen (EEG) nr 2913/92 finns bestämmelser om tullmyndigheternas rätt att för kontroll av riktigheten av de deklarationer som de har mottagit granska handlingar och undersöka varor. I artikel 46 i samma förordning och i artiklarna 239-247 i förordningen (EEG) nr 2454/93 finns närmare bestämmelser om undersökning och provtagning av varor. För kontroll av att deklarations- och uppgiftsskyldighet enligt tullagstiftningen har fullgjorts riktigt och fullständigt får verket även undersöka 1.transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen där varor kan förvaras, 2.områden för tillfälliga lager, tullager, frizoner och frilager samt områden på flygplatser och bangårdar där varor som står under tullkontroll förvaras och även lokaler inom sådana områden samt 3.handresgods, såsom resväskor och portföljer, samt handväskor och liknande som medförs av resande vid inresa till eller utresa från EG:s tullområde eller av person som anmanats att stanna enligt 8 §. Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns i 19 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Tullmyndigheternas rätt att undersöka handlingar och varor föreskrivs i tullkodexen och tillämpningskodexen; av den anledningen behövs inte någon bestämmelse motsvarande 63 § i den nuvarande tullagen. Hänvisning till de aktuella artiklarna görs i första stycket. I övrigt motsvarar paragrafen 57 § i den nuvarande tullagen. 12 § För sådan kontroll som avses i 11 § får en tulltjänsteman undersöka postförsändelser, såsom paket, brev och liknande försändelser. En sådan försändelse får öppnas, om den finns hos eller på utväxlingspostkontoret och det finns anledning att anta att den innehåller en vara för vilken anmäl nings- eller uppgiftsskyldigheten inte fullgjorts. Beträffande brev och andra försändelser som kan antas innehålla förtroliga meddelanden får beslut om öppnande av försändelsen fattas endast av chefen för en tullregion eller, efter dennes förordnande, av någon annan tjänsteman vid tullregionen. Paragrafen motsvarar 57 a och 57 b §§ i den nuvarande tullagen. 13 § En försändelse som öppnats med stöd av 12 § får inte undersökas närmare än vad som behövs med hänsyn till ändamålet med undersökningen. Protokoll skall föras över undersökningen. Av protokollet skall framgå ändamålet med undersökningen och vad som har kommit fram vid denna. Adressaten och, om det är möjligt, avsändaren skall underrättas om att försändelsen öppnats, om inte särskilda skäl talar emot det. Paragrafen motsvarar med en redaktionell ändring 57 c § i den nuvarande tullagen. 14 § Chefen för en tullregion får besluta att en postförsändelse som väntas till viss postanstalt skall hållas kvar av postbefordrings- företaget när den kommer till postanstalten, om 1.det finns anledning att anta att postförsändelsen innehåller narkotika som kan tas i beslag enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling och 2.kvarhållande är nödvändigt för att det avsedda resultatet skall uppnås. Beslut om kvarhållande skall meddelas att gälla viss angiven, kortare tidsrymd. Beslutet får verkställas , men skall prövas av chef eller av verkets chefsjurist. Paragrafen motsvarar 57 d § i den nuvarande tullagen. De ändringar som har gjorts är redaktionella. Orden från tredje land i första stycket har tagits bort; att det är fråga om postförsändelser från tredje land framgår redan av 1 kap. 1 och 2 §§. 15 § får anbringa lås, förseglingar och igenkännings- märken på transportmedel, containrar och andra varor som står under tullkontroll. får också tillfälligt ta hand om registreringsbevis och liknande handlingar, som avser ett sådant transportmedel, om det behövs för att hindra transportmedlets avgång.