sou · GNB31 · 2000-01-01 00:00:00 — Mot bakgrund av strävandena att stärka förlagsinteckning- ens ställning i kreditgivarens hand undersöker kommittén emellertid om man bör behålla metoden att känneteckna rörelsen även ge- nom att ange dess art och lokalisering. Kommittén konstaterar, att den rådande ordningen minskar inteckningens värde som säkerhet och att sär- skilt identifikation genom angivande av verksamhetens art medför pro- blem. Här nämner kommittén som exempel det fall, att företagaren driver verksamhet i skilda branscher, vilka i inteckningshänseende på grund av de nuvarande reglerna måste behandlas som skilda rörelser. Då det ofta finns gemensamma anordningar av olika slag, t.ex. transportmedel, upp- står svårigheter att avgöra till vilken av flera rörelser dessa skall hänfö- ras. Kommittén framhåller sammanfattningsvis, att å ena sidan - till undvikande av gränsdragningsproblem - en rörelses art bör anges på så- dant sätt, att en tydlig gräns dras i förhållande till annan verksamhet, som företagaren driver, men att å andra sidan - i kreditgivarens intresse - be- skrivningen bör vara så vidsträckt, att den kan täcka både en mindre änd- ring i verksamhetens inriktning och en nystartad verksamhet, som är lik- artad med den ursprungliga. Det är uppenbarligen svårt att till- godose dessa motsatta krav. I fråga om lokalisering av den intecknade rörelsen konstaterar kom- mittén att man visserligen genom upprätthållandet av ett sådant krav kan nå en tydligare gränsdragning än genom angivande av rörelsens art. Den territoriella begränsningen till kommunen medför emellertid enligt kom- mitténs uppfattning ofta en uppdelning av företag, som bör behandlas som en enhet i inteckningshänseende. Åtskilliga verksamhetsformer är inte alls eller endast bundna till viss plats eller visst område. Kommittén nämner som exempel transportverksamhet samt byggnads- och anläggningsverksamhet och anser att ett obetingat lokali- seringskrav numera framstår som föråldrat. I vissa fall skulle inte ens en utvidgning till länet som lokalt kännetecken ge ett tillfredsställande re- sultat utan inteckningen borde omfatta all den verksamhet företagaren ut- övar inom riket. En generellt tvingande regel härom anser kommittén lik- väl olämplig. Det kan ibland vara fördelaktigt för företagaren att i stället för ett större kreditobjekt äga tillgång till flera mindre för att kunna er- bjuda den som säkerhet åt olika långivare. Individualisering endast ge- nom företagarens person skulle dessutom medföra att varje ny rörelse, som företagaren etablerade eller förvärvade, kom att omfattas av inteck- ning i den rörelse han redan drev. Övervägandena i hithörande frågor föranleder kommittén att fram- lägga ett förslag till individualiseringsregler, som i mycket hög grad tar hänsyn till individuella önskemål. Enligt förslaget skall företagarens per- son kvarstå som enda obligatoriska kännetecken på verksamheten. Detta kännetecken skall efter fritt val kunna kombineras med kännetecken på verksamheten. Detta kännetecken skall efter fritt val kunna kombineras med kännetecken på verksamhetens art eller på dess lokala anknytning - varvid kommun bör vara det minsta området - eller på bådadera. Flertalet remissinstanser har lämnat kommitténs förslag till individu- aliseringsregler utan erinran. Några instanser, bland dem bankföreningen, hälsar förslaget med stor tillfredsställelse och anser att uppmjukningarna i det nu rådande systemet kan få stor betydelse för företagarnas kredit- möjligheter. Ett ganska stort antal remissinstanser uttalar emellertid tve- kan i fråga om lämpligheten av en så långtgående liberalisering som den förslaget inrymmer. Till dessa remissinstanser hör bank-inspektionen och , som särskilt vänder sig mot att använda verksamhe- tens art som särskiljande kännetecken vid uttagande av inteckningar, samt lagberedningen, som bl.a. finner det föreslagna systemet alltför komplicerat. Beredningen föreslår, att man för ändamålet skiljer på juri- diska och fysiska personer, varvid företagsinteckning beträffande juridisk person bör avse all företagets egendom men inteckning i fråga om fysisk person blott verksamhet av viss närmare angiven beskaffenhet. anser det tvärtom otillfredsställande att en företagare skall kunna ta ut skilda företagsinteckningar i två eller flera av honom bedriv- na rörelser, särskilt om dessa drivs på samma ort och under utnyttjande av viss för rörelsen gemensam egendom. Enligt min uppfattning talar rent principiellt starka skäl till förmån för de liberala individualiseringsregler, som kommittén föreslagit. Som jag redan nämnt är betydande nackdelar från värdesynpunkt förenade med ett fastlåst individualiseringsmönster. Genom de skilda alternativ, som föreslås bli ställda till företagarnas och kreditgivarnas förfogande, öppnas större möjligheter att ordna inteckningsförhållandena efter vad omständigheterna i det enskilda fallet kräver. På detta sätt skapas en än- damålsenlig flexibilitet. Ett totalt förbud mot att inom skilda rörelser ta ut olika inteckningar med användande av verksamhetsarten som skiljande kännetecken skulle i vissa lägen vålla betydande svårigheter för närings- idkaren. Om denne driver rörelser av mycket olika karaktär inom skilda branscher kan det vara ett tämligen naturligt önskemål för honom att sö- ka utnyttja egendomen inom rörelserna som separata kreditunderlag oav- sett om rörelserna drivs på samma ort eller inte. I den mån kreditgivaren blir övertygad om det ändamålsenliga häri bör möjligheten till särinteck- ningar knappast förmenas näringsidkaren. Att å andra sidan - i överens- stämmelse med lagberedningens tankegångar, som är diametralt motsatta bankinspektionens och - förbjuda den enskilde nä- ringsidkaren att ta ut en inteckning, som omfattar två eller flera olika rö- relser, förefaller i allmänhet innebära en onödig hämsko på de enskilda parterna i kreditförhållandet. Lagberedningens förslag att företagsinteck- ning, som utställs av juridisk person, obligatoriskt skall omfatta all dess inteckningsbara egendom i riket ter sig av samma skäl mindre lämpligt. Särskilt för företag inom storindustrin skulle en sådan ordning kunna in- nebära betydande nackdelar. Det är inte ovanligt att storföretagen delar upp de olika produktionsleden mellan skilda fabriker, var och en av stort värde, och det kan då vara lämpligt att låta egendomen inom varje fab- riksrörelse, där den låter sig särskiljas till art eller lokalisering, utgöra självständigt underlag för företagsinteckning. Om verksamhetsarten används som kännetecken torde detta i regel få den verkan, att inteckningens värde sjunker i förhållande till om känne- tecknet utesluts. En tillräcklig garanti mot att institutet mer allmänt ut- sätts för den nu ifrågavarande risken att förlora i betydelse torde emeller- tid ligga däri att kreditgivarna sannolikt i erforderlig utsträckning kom- mer att begära säkerheten ställd utan sådan begränsning. Kommittén dis- kuterar de problem, som kan följa av att företagaren och kreditgivaren kan ha motsatta intressen när det gäller att bestämma inteckningens om- fattning. Det föreslagna individualiseringssystemet anses rent allmänt äga så stora företräden, att man inte bör fästa alltför stort avseende vid risken för att kreditgivarsidan såsom den starkare parten skall genomdriva krav på att inteckningen bör ha obegränsad omfattning, även när detta inte kan anses sakligt motiverat. Jag delar denna uppfattning. Möjligheten att ta ut riksinteckningar begränsades i lagen om före- taginteckningar till aktiebolag. Skälet härför var att det annars skulle krävas att den dåvarande judiciella organisationen med lokala inskrivningsdomare - ärende om förslagsinteckning upptogs, om rörelsen drevs i stad med råd- husrätt, av inskrivningsdomaren vid denna, och annars av inskrivningsdo- maren i residensstaden - skulle ersättas med en för hela landet gemensam inskrivningsmyndighet. Före införandet av FHL kunde andra näringsidkare än aktiebolag således endast få företagsinteckning i den verksamhet som de utövade inom ett län eller inom en eller flera kommuner i länet. Den ordningen ansågs förenad med betydande nackdelar. I förarbetena till FHL framhölls att en inteckning som avser all näringsverksamhet i riket generellt sett grundar en bättre kre- ditsäkerhet än en inteckning som begränsas på något sätt. Det påpekades att varje begränsning ökar risken för att inteckningsrätten skall utslockna. En inteckning som avser verksamhet av viss art förlorar sin verkan om nä- ringsidkaren förändrar den faktiska verksamhetens art så att den inte längre faller in under beskrivningen i inteckningsbeslutet. På motsvarande sätt förlorar en inteckning som avser verksamheten i visst administrativt område sin verkan, om den faktiska verksamheten flyttas till ett annat område. En ökad användning av riksinteckningar förutsågs komma att främja enkelhet och reda i inteckningsförhållandena samt att motverka rättsosäkerhet och tvister när säkerheten aktualiseras vid utmätning och i konkurs. Det fram- hölls vidare att användningen av regionalt begränsade inteckningar kompli- cerades av att det ibland kan vara svårt att bestämma var en rörelse egentli- gen drivs. Dessutom framhölls att reglerna om vilken inverkan som en ad- ministrativ indelningsändring skall ha på regionalt begränsade inteckningar också i en ny lagstiftning torde bli komplicerade och svårtillämpade. Slutli- gen påpekades att det kan vara kostsamt och tidsödande för en kreditgivare att tvingas hantera ett flertal inteckningar i olika län för kredit till en och samme näringsidkare, om denne driver verksamhet som är spridd över flera län. (Se prop. 1983/84:128 s. 36 f och SOU 1981:76 s. 96 f.) Vad som ovan anförts ledde fram till ställningstagandet att alla närings- idkare borde ges tillgång till riksinteckningar. Vad gäller frågan om regio- nala inteckningar över huvud taget borde vara tillåtna framhölls i proposi- tionen till FHL (prop. 1983/84:128 s. 37 f) å ena sidan att det är önskvärt att en näringsidkare har möjlighet att använda sin rörelse som kreditunder- lag på ett så flexibelt sätt som möjligt, å andra sidan att en övergripande målsättning för den nya lagstiftningen måste vara att stärka förtroendet för företagsinteckningen som en god och lämplig form av säkerhet. De regionalt begränsade inteckningarna ansågs ägnade att motverka målsättningen att stärka förtroendet för företagsinteckningen, varför den inteckningsformen övergavs. Önskemålet om flexibilitet angavs som motiv för att möjligheten att begränsa en företagsinteckning till verksamhet av viss art fick bestå. I detta sammanhang framhölls också att möjligheten att bilda skilda juridiska personer för verksamhet inom olika geografiska områden i vissa fall kan vara en lämplig lösning. Vad gäller de undantagsregler som medger att inteckning i verksamhet för alstrande av elenergi genom vattenkraft och inteckning i gruvdrift får begränsas till fastighet respektive utmål eller koncessionsområde, erinrades om att undantagen motiverats av att det gällde stora ekonomiska värden och att verksamheten var varaktigt bunden till en viss plats. Utredningen angå- ende företagsinteckning undersökte inte i vilken omfattning det förekommit att företagsinteckning begränsats enligt de nämnda undantagsreglerna men räknade med sådana fall som ovanliga (SOU 1981:76 s. 100 f). Utredningen hade inte erfarit att de begränsade inteckningarna skulle ha föranlett några särskilda problem och hade därför inte funnit anledning att överväga att avskaffa undantagsreglerna. Ett avskaffande skulle för övrigt kräva särskil- da övergångsbestämmelser och vålla svårigheter av olika slag för dem som redan intecknat i enlighet med undantagsbestämmelserna, framhöll utred- ningen. Departementschefen delade uppfattningen att denna möjlighet till lokal begränsning bör få finnas även (prop. 1983/84:128 S.38). Undantagsbestämmelserna i 3 kap. 1 § andra stycket FHL skall således ses mot bakgrund av att begränsade inteckningar varit en huvudregel och riksinteckningar utgjort undantag. Utvecklingen har gått mot riksinteck- ningar, men möjligheten att medge begränsade inteckningar har kvarstått som ett undantag. Kommittén har samrått med företrädare för inskriv- ningsmyndigheten för företagsinteckningsregistret, , Terra Mi- ning AB, , , samt angående be- hovet av att behålla möjligheten till begränsade företagsinteckningar. Vidare har frågan dryftats inom kommittén i vilken såväl kreditgivare som företa- gare företräds. Vi har härigenom funnit att undantagsbestämmelserna är mycket sällan tillämpade. Möjligheten till begränsningar till verksamhetens art eller till geografiskt område bör tas bort om regelsystemet skall förenk- las. Den omständigheten att det i enstaka fall kan vara ändamålsenligt att begränsa företagsinteckningen motiverar enligt vår uppfattning inte att un- dantag tillåts komplicera reglerna. Även om undantagsbestämmelserna sällan har kommit till användning måste särskilda övergångsbestämmelser utformas för dessa fall, se författ- ningskommentaren till femte punkten i övergångsbestämmelserna till försla- get till lagen om företagsinteckning. Ny lag om företagsinteckning Förändringarna i lagen om företagshypotek och dess förmånsrätt är så om- fattande att lagen om företagshypotek bör ersättas av en ny lag. Ett träffan- de namn vore Lag om allmän förmånsrättsinteckning, eftersom själva in- teckningen är tänkt att kunna tas ut av vem som helst. dock kunna upplåtas endast av en näringsidkare, genom överlämnande av ett inteckningsbrev utfärdat av inteckningsmyndighet. Den nya lagen har därför benämnts Lag om företagsinteckning. Detaljerna redovisas i special- motiveringen. Rätten kan besluta hur stor del av en säkerhetshavares fordran som skall anses överstiga säkerhetens värde Enligt 3 kap. 3 § FRekL deltar oprioriterade borgenärer i en ackordsför- handling, och ackordet blir bindande för dem, vare sig de deltagit i förhand- lingen eller inte, 3 kap. 8 § FRekL. En borgenär, som delvis har säkerhet eller annan förmånsrätt men delvis är oprioriterad, deltar med den senare delen av fordringen. Ett problem är emellertid att det ofta är svårt att upp- skatta vilket värde en säkerhet eller annan förmånsrätt har, när säkerhetsun- derlaget inte säljs. Enligt kommentaren till ackordslagen (1970:847) skall säkerhetens värde inför omröstningen uppskattas försiktigt. Att en säkerhetshavare tillåtits rösta för en viss del av sin fordran hindrar inte att han senare får utnyttja säkerheten för hela sin fordran, om säkerheten skulle ge sådan täckning (, Ackordslagen m.m., 1972, s. 52 f). Vad som gäller om säkerheten inte ger full täckning behandlas inte explicit av förfat- tarna. Möjligen har den överskjutande fordringen enligt 3 kap. 8 § FRekL då satts ned med ackordsprocenten. Detta uppenbaras emellertid bara när ackordsgäldenären inte förmår betala sina kvarstående skulder och säker- hetshavaren måste realisera säkerheten.14 Om gäldenären tack vare övriga borgenärers uppoffringar rider ut stormen, så att säkerheten inte behöver realiseras, måste han betala säkerhetshavarens hela fordran, såvida man inte får beakta vad säkerheten skulle ha inbringat vid en försäljning vid inledan- det av företagsrekonstruktionen. Säkerhetshavarens spekulation i att de öv- riga borgenärernas eftergifter skall vara tillräckliga för att återge säkerhets- havarens oprioriterade fordran dess fulla värde försvårar naturligtvis till- komsten av ett ackord. I ges konkursdomstolen rätt att uppskatta till vilken del säker- hetsborgenärens fordran hade varit oprioriterad om säkerheten sålts under rekonstruktionsförfarandet, varefter borgenären deltar i ackordet med denna del av fordringen (Lag 1993 om företagssanering 3 § 6 mom. och 47 § 2 st.; 14 Härvid uppstår frågan om de amorteringar som gäldenären hunnit göra mellan ackordets fastställande och realisationen av säkerheten skall räknas av på den säkrade delen av fordringen eller den osäkrade. I det senare fallet (jfr 9 kap 5 § handelsbalken samt NJA 1958 s. 117 och 1973 s. 635) kommer säkerhetsborge- nären ofta att få fullt betalt, även om säkerheten var otillräcklig vid ackordsför- handlingen. jfr , Skuldsaneringslagen, 1995, s. 104 ff). Uppskatt- ningen kan överklagas eller i samband med en efterföljande konkurs, men överklagande lär sällan äga rum. Den finska lösningen borde innebära att den överskjutande fordringen blir nedsatt med ackordsprocen- ten. Huruvida också den del av fordringen, som ansågs vara täckt av säker- heten men som senare visar sig ej kunna få betalt ur säkerheten, har blivit nedsatt genom ackordet, framgår inte av lagen. Inte heller framgår huruvida säkerhetsborgenären kan få utnyttja säkerheten, om den visar sig förslå, till täckning också av den del av hans fordran som vid rekonstruktionens inled- ning uppskattades falla utom säkerheten. Om svaret är nekande, blir det av betydelse huruvida amorteringar som gjorts i första hand skall räknas av på den överskjutande eller den säkerställda delen av fordringen. En tolkning av den finska lagen, som ger en praktiskt enkel tillämpning, är att den genom ackordet nedsatta delen av fordringen sammanläggs med den uppskattat säkrade delen av fordringen, varefter borgenären får ta betalt ur säkerheten för hela den samlade fordringen; den var ju ändå ställd för hela fordringen. Därmed uppkommer inget problem om hur amorteringar skall avräknas. Skulle säkerheten vid en senare realisation inte förslå till betalning ens av den del av fordringen som ansågs säkerställd vid inledning- en av företagsrekonstruktionen, borde borgenären få göra fordringen gällan- de till trots ackordet, eftersom fordringen vid värderingen ansågs säkerställd om tillgången hade sålts vid den för ackordsnedsättningen kritis- ka tidpunkten. Den finska lösningen bidrar naturligtvis till att företagsinteckningshavar- na på ett någorlunda rättvisande sätt deltar i den finansiella lättnad som ett ackord syftar till, men lösningen är ändå diskutabel, eftersom det ofta måste vara mycket svårt att bedöma en säkerhets värde utan att den säljs. Särskilt betänkligt är att uppskattningen skall göras av en domstol och att en process härom kan hindra att rekonstruktören i det brådskande öppningsskedet kon- centrerar sig på själva rekonstruktionen. Möjligen leder dock risken av en tvångsvärdering till att säkerhetsborgenären frivilligt går med på att till viss del delta i saneringen. I den norska propositionen OT prp nr 26 1998-99 föreslås en ändring i lagen 1984 om gjeldsforhandling og konkurs § 31, innebärande att vid tvångsackord pantskulder som ligger utanför en pants antagna värde bort- faller. En borgenärsförsamling uppskattar värdet. Panthavaren kan sedan begära prövning i domstol. Blir förändringen , skall kostna- den för värderingen i domstolen bäras av panthavaren. En likartad regel med syfte att tvinga förmånsberättigade borgenärer att delta i en ackordsförhandling med den del av deras fordran som sannolikt är oprioriterad har föreslagits av (33:e , s. 522 f). Förslaget innebär att förmånsrättsborgenären skall kunna tvingas att själv uppskatta hur stor del av fordringen som är säkrad. Han är sedan bunden av denna uppskattning såtillvida att han därefter beträffande den uppskattat säkrade delen inte får göra denna gällande mot gäldenären personligen. Vidare innebär förslaget att han inte kan utnyttja säkerheten för en större del av fordringen än han antagit vara täckt av säkerheten; den öv- riga delen blir således osäkrad och nedsatt med ackordsprocenten. För att regeln skall bli effektiv borde betalningar som gäldenären efter företagsre- konstruktionens inledning gör under hand avräknas först mot säkerheten eller åtminstone proportionellt. Ifall förmånsrättsordningen ändras så att oprioriterade borgenärer kan räkna med en viss utdelning i konkurs, skulle det lindskogska förslaget kunna leda till att företagshypotekshavare i ökad utsträckning kommer att bidra till finansiell lättnad vid ackord. För att det lindskogska förslaget skall ge något utslag är det nödvändigt att säkerhetshavaren helt tappar rätten till betalning ur annat än säkerheten för den del som han anser täckt av säkerheten. Häri ligger emellertid också dess svaghet. Är det rimligt att tvinga en säkerhetshavare att avstå från rät- ten att subsidiärt få betalt som oprioriterad borgenär ur gäldenärens hela förmögenhet för att han skall få behålla rätten till betalning ur säkerheten? Och kommer säkerhetsborgenärer att medge att någon del av deras fordran är i realiteten osäkrad och därmed förlora möjligheten till full betalning? Utdelningen till oprioriterade borgenärer torde vara högre i en konkurs som föregåtts av ett ackord - låt oss säga - men denna utdelning skall beräknas på den ackordsnedsatta delen () av fordringen. Vid en över- värdering av säkerheten riskerar borgenären således av den övervärderade delen av fordringen. Är inte företagshypotekshavarens eget intresse, när han har dålig säkerhet, av att gäldenären inte går i konkurs ett verksammare medel för att få företagshypotekshavaren att frivilligt efterge en del av sin säkrade fordran? Valet synes därför stå mellan å ena sidan dagens regler, som bygger på frivilliga eftergifter av säkerhetshavarna i syfte att hindra att en stor del av deras teoretiskt säkrade fordran går förlorad i en konkurs, och å andra sidan den finska lösningen, som genom domstols försorg efter en upp- skattning av den osäkrade delen av fordringen leder till en tvångsnedsättning men vidmakthåller företagsinteckningshavarens rätt till betalning ur säker- heten för hela den kvarstående fordringen. I den finska modellen behöver inga problem uppstå rörande amorteringars avräkning. Kommittén förordar den sist nämnda lösningen. På ansökan av en oprio- riterad borgenär eller av rekonstruktören skall konkursdomstolen försiktigt uppskatta hur stor del av företagsinteckningshavarens fordran som skulle ha saknat förmånsrätt om försäljning skett vid rekonstruktionens inledning och förklara att denna del av fordringen sätts ned med ackordsprocenten. Regeln bör placeras i FRekL. Det nu behandlade problemet är generellt för alla slags säkerheter och förmånsrätter. Också borgenärer med panträtt i fast eller lös egendom får ibland finna sig i att en del av deras fordran faller utom säkerheten och blir nödlidande i konkurs. Skulle de genom eget val kunna ställa sig vid sidan av ett ackord och därefter kunna avräkna amorteringar mot en icke nedsatt del av den i realiteten oprioriterade fordringen, föreligger ett avsteg från likabe- handlingsprincipen. Kommittén förordrar därför att nedsättningsregeln i FRekL görs generell såvitt avser företagsinteckning och särskilda förmåns- rätter. Vi har emellertid ej haft möjlighet att i detalj gå igenom vilket behov det finns av en sådan regel rörande annat än företagshypotek och om sär- skilda tillämpningsproblem skulle uppstå. Detta bör beaktas senast vid de- partementsbehandlingen. Däremot torde de allmänna förmånsrätterna med prioritet före företags- inteckning kunna lämnas därhän, eftersom de skulle ge full utdelning i konkurs. Vad slutligen gäller prioriterade lönefordringar (dvs. enligt kommitténs förslag fordringar på lön belöpande före före- tagsrekonstruktionens inledning och uppsägningslöner när arbete ej utförs åt gäldenären, se ovan avsnitt 6.5.5- 6.5.7) finns i princip inget skäl till särbe- handling i förhållande till företagsinteckingen, eftersom dessa förmånsrätter kommer att i realiteten bli sidoställda genom 50 %-regeln. Lönefordringarna är emellertid i allmänhet mindre än fordringar säkrade med företagsinteck- ning, varför de ofta torde vara fullt täckta av den fria halva av egendom- smassan som ej belastas med företagsinteckningen. För att inte komplicera inledningen av en företagsrekonstruktion, föreslår kommittén att regeln om nedsättning efter värdering inte görs tillämplig på någon annan allmän för- månsrätt än företagsinteckningen.