sou · GNB3126 · 2000-01-01 00:00:00 — På så vis hoppas jag kunna svara på inte bara vad som sägs, utan av vem, när och hur. Det handlar på så vis inte bara om vilka ämnen och deltagare som förekommer, utan på vilka sätt dessa framträder. Främst handlar det om på vilket sätt olika samhällsgrupper kan göra sina röster hörda i dessa program (i vilka roller, som representanter för vad). TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM Innan jag går in på själva analysen vill jag dock säga något mer generellt om dessa program. Programmens allmänna förutsättningar och ramar Utmärkande för den här typen av program är att de är billiga att göra, att de sänds och att de sänds direkt eller att de är inspelade utan omtagningar. Programmen kan sägas rikta sig till vuxna (sen kväll), men annars till alla samhällsintreserade medbor- gare. De är samtliga långa. Samtliga program ut- spelas i en studio med någon form av läktare där studiopublik och aktiva gäster sitter (mer eller mindre) blandat och där en program- ledare (relativt avskilt) leder debatten genom att ställa frågor och fördela ordet. Programmen är knappast särskilt komplexa i visuell bemärkelse (jfr t.ex. musikvideo).10 Nattöppet sänds i SVT från . Varje program innehåller oftast två olika debattämnen. Scenen är rund och utgörs av tre rader höga läktare som omgärdar en liten cirkulär yta på golvet där pro- gramledaren () huserar. Totalt finns cirka 60 per- soner i studion. Av dessa är cirka 5–10 personer per inslag aktiva. Svart eller vitt, som sänds i , produceras av produktionsbolaget och produktionen sker i . Programmet har marknadsfört sig (i text-TV) med reklamfrasen granskar och roar och innehåller oftast två debattinslag (ett tyngre och ett lättare inslag). De har också ett artistinslag varje gång. Scenen utgörs av en plan golvyta med ett högt bord till vänster där pro- gramledaren () står. Sedan finns till höger en stor läktare med ett antal gäster. Totalt finns ca 35 personer i studion och ungefär 5–6 personer kommer till tals i varje inslag. Mittemot läktaren finns också en artistscen som endast visas i början av programmet och när artisten uppträder (inför studiopubliken på läktaren). Svar Direkt sänds i SVT från . Varje program innhåller oftast två debattinslag (dock har det varit endast ett eller tre vid olika tillfällen). På programmets hemsida skriver man bland annat skapade programmet och fortsätter att ställa svenska folkets frågor som får svar direkt i Svar Direkt (se också inledningscitatet s.1). Scenen utgörs av en cir- kelformad läktare i tre sektioner med två bänkrader på varje sektion. Mitt på golvet, framför ena läktarsektionen, finns ett bord och tre fåtöljer. sitter programledaren () i fåtöljen i mitten och har en gäst i fåtöljen bredvid sig. Totalt finns ca 50 per- soner i studion. Av dessa är ca 10 aktiva i varje inslag. Produktionen av den här typen av program involverar en rad olika personer med en rad olika roller.11 Under sändning har natur- ligtvis programledaren en oerhört viktig funktion. Det är han eller hon som ska ro själva diskussionen i hamn genom att ställa rätt frå- gor till rätt personer vid rätt tillfälle etc. Kameramän och bildprodu- cent bidrar också till helhetsintrycket genom att påverka vilka som syns i bild, när och på vilket sätt. För ett lyckat program krävs dock väldigt mycket förarbete. I en undersökning (1997) av programmet Svart eller vitt har man t.ex. konstaterat att redaktio- nens arbete till stora delar handlar om att till varje program hitta två bra ämnen, söka rätt på bra gäster, samt arbeta fram ett manus (programmet följer ett relativt detaljerat manus) som följer en viss dramaturgi. Man har också visat att diskussionen på redaktionsmö- tena handlar mycket om hur man på bästa sätt använder de gäster som ska delta. Därför är det också viktigt att gästerna förbereds (peppas) inför programmet, vilket görs genom att beskriva vilka frågor de ska få och vad man önskar att de ska svara. Redaktionen tycker också att rätt gäster är det viktigaste för ett bra inslag. Researcharbetarna har därmed en nyckelroll i produktionen efter- som deras arbete är inriktat på att ringa tänkbara gäster, intervjua dem om deras åsikter, kolla om de håller och skaffa underlag för att se om och hur de kan användas, hur de förhåller sig till andra gäster etc. Vad handlar inslagen om och vilka deltar? I TV-debatter är det medieinstitutionen som bestämmer vad diskus- sionen ska handla om, vilka som ska delta, hur interaktionen inleds och avslutas. Medierna kan således bestämma villkoren för debatten genom att fastslå roller och status och genom att kontrollera inne- håll och stil. Hur och när ämnen och deltagare presenteras påverkar såväl deltagarnas möjligheter att komma till tals som tittarnas upp- fattning av dessa olika röster och representanter. Förhoppningen är att detaljerade studier av innehåll och deltagare kan bidra till att be- lysa viktiga förutsättningar i den demokratiska processen. Utmärkande för dessa program är att man diskuterar aktuella frågor som anses samhällsrelevanta. Ofta ligger en färsk undersök- ning, nya siffror eller ett stundande beslut som underlag för diskus- sionen. Typiskt är också att ämnena har en tydlig relation till andra medier och andra delar av det offentliga samtalet. bygger ämnena på något som redan har ventilerats i andra medier. TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM Det är också utmärkande att samtliga ämnen kretsar kring ett problem av något slag: polisens förtroende har minskat, demokratin är i kris, människor är narkotikapåverkade på arbetsplatsen, försäk- ringsbolag betalar inte ut ersättning trots att de fällts i domstol etc. För att kunna genomföra dessa debatter, diskutera ämnet, krävs självfallet relevanta gäster. Vilken typ av deltagare som förekommer i olika inslag beror således på det ämne som diskuteras. kan man generellt säga att gästerna oftast är rekryterade från någon av följande kategorier: vanliga medborgare/privatpersoner, olika ty- per av experter, politiker samt representanter för olika organisatio- ner/grupper. I min analys har jag funnit att samtliga inslag kan sägas bestå av ett antal olika faser eller delar. Schematiskt skulle dessa återkom- mande delar kunna beskrivas som nedan. Undantaget a), b) och h) är dessa inte alltid i samma kronologiska ordning, även om så ofta är fallet: b)Ämnet (problemet) introduceras av programledaren. c)Problemets existens bekräftas av någon drabbad. d)Problemets existens bekräftas av expert. e)Problemet debatteras (av personer med olika åsikter). f)Problemet försvaras av ansvariga personer. g)Problemet återintroduceras av programledaren. h)Inslaget (ämnet) avslutas. I det följande ska jag kort kommentera dessa olika delar. Inslagen börjar oftast med en textgrafik eller en voice-over som pre- senterar inslagets ämne. Detta kan kallas inslagets rubrik. Denna består ofta i en fråga (Demokrati en bransch i kris?, Vad gör man när polisen inte sköter sitt jobb, tar lagen i egna händer eller polis- anmäler polisen?, 100 000 svenskar är knarkpåverkade på jobbet, är det för obligatoriska drogtester på jobbet?, De blev friade av domstolen men fällda av försäkringsbolaget, hur kommer det sig att bolagen kan sätta sig över lagen?, Bättre vara sjuk privat?). I något fall utgörs rubriken av ett påstående Unga politiker anklagas för okunnighet och överlöner. Dessa frågor/påståenden är antingen ganska allmänna (Demokrati en bransch i kris? ), men oftast antyder rubriken en debatt med två läger, som kan delas in i ja/nej eller rätt/fel (Är det dags för obligatoriska drogtester på jobbet? Man kan säga att dessa rubriker delvis sätter ramen för den fort- satta debatten genom att fokusera på en viss aspekt eller förståelse av ämnet. Ett inslag bygger på en undersökning som visar att för- troendet för polisen har minskat. Inget i inslaget tyder dock på att undersökningen visar varför förtroendet har minskat. (Gästerna i studion är medborgare som inte har fått hjälp när de ringt efter poli- sen, en journalist med polisen som expertområde, företrädare för olika avdelningar inom polisen, representanter för såväl regering som opposition m.fl.) Inslaget inleds med en voice-over: (Voiceover) – vad gör man när polisen inte sköter sitt jobb, tar lagen i egna händer eller polisanmäler polisen. (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) Vad som avspeglas i denna rubrik är ett visst förhållningssätt, näm- ligen att polisen inte sköter sitt jobb. Alternativa rubriker kunde ha varit vad gör man om polisen inte hinner med sitt jobb eller vad gör man när förtroendet för polisen minskar. Genom valet av rubrik framställs polisen som några som inte gör vad de ska. Samti- digt antyds ett dilemma för den drabbade allmänheten (man); ska de tvingas agera själva och till vem anmäler man polisen? Efter rubriken inleds alla analyserade inslag med en introduktion från programledaren där han eller hon vänder sig mot kameran, adresserar tittarna och definierar problemet, dvs. det ämne man ska prata om. Exempel 2 är från introduktionen till ett ämne som byg- ger på att medborgarna i ska folkomrösta om huruvida de kan tänka sig att Svensk Kärnbränslehantering (SKB) undersöker möj- ligheterna att förvara kärnavfall i deras kommun. Exempel 2 (P = Programledare) P – ja, alltså i tysthet pågår en stor och mycket viktig debatt kan man säga, det handlar om var åttatusen ton livsfarligt avfall från de svenska kärnkraftsverken ska förvaras de närmaste, ja, kan man väl säga, egentligen borde det här förstås vara en viktig fråga för våra riksdagspolitiker, men i stället så är det så att den just nu i alla fall ligger i knät på ungefär fyratusen medborgare i Kommun i inland, det är det privatägda SKB, alltså som har statens uppdrag att hitta ett TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM ställe som är tillräckligt säkert och som är tillräckligt villigt att ta emot det här avfallet (...) (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) Det utmärkande med introduktionerna är att programledaren för- klarar vad problemet handlar om och vilka konsekvenser det kan få. Det är också typiskt att dessa konsekvenser beskrivs som något ne- gativt, ofta i form av vilka risker det innebär. På detta vis fokuserar programledaren ytterligare (jfr rubrik) på en viss aspekt av ämnet. I det här fallet är riskerna uppenbara, förvaring av kärnavfall är risk- fyllt, men programledaren understryker allvaret i frågan på ett spe- ciellt vis; det är mycket avfall (åttatusen ton), det är livsfarligt och det gäller (hundratusen år). Programleda- ren konstaterar också att det är en stor och mycket viktig debatt.12 Efter detta förklarar programledaren problemet, nämligen att medborgarna i ska besluta om denna svåra fråga. Detta görs dock på ett särskilt sätt, nämligen genom att hävda att: egentligen borde det här förstås vara en viktig fråga för våra riksdags- politiker, men i stället så är det så att den just nu i alla fall ligger i knät på ungefär fyratusen medborgare i Kommun. Detta antyder att rikspolitikerna (orättmätigt) har överlåtit frågan till fyratusen medborgare i . På detta vis placerar program- ledaren debatten inom en viss ram, vilket bland annat innebär att riksdagspolitikerna inte har tagit sitt ansvar. Detta förhållningssätt följs också kontinuerligt upp av programledaren i hans fortlöpande frågor och påståenden genom hela inslaget: Exempel 3(P = Programledare) P – (...) den här frågan har ju blivit väldigt mycket en fråga å väldigt lite en riksfråga (...) tycker du att det är bra. P – (...) tycker du att det är ett svek från riksdagspolitikerna, att man överlämnar till dig å polarna i . P – (...) tycker du att riksdagspolitikerna har så att säga lämnat den här frågan alldeles för lättvindigt till kommunerna. (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) Genom att ständigt ta upp frågan om rikspolitikerna har överlämnat ansvaret för frågan till kommunerna behålls just det perspektivet på ämnet. Deltagarna tvingas tala inom den ramen vare sig de förnekar eller bekräftar problemet. Det är också tydligt att programledaren formulerar problemet som att rikspolitikerna inte har gjort vad de borde (alldeles för lättvindigt, svek). Problemets existens bekräftas av någon drabbad I de flesta inslagen vänder sig programledaren efter introduktionen till personer som har personlig erfarenhet av problemet och ber dem att berätta sin historia om hur de har påverkats av det definierade problemet. I exempel 4, från inslaget om polisens minskade förtro- ende, händer detta efter att man har visat rubriker från tidningar som talar om polisens misslyckanden och otillräcklighet att hjälpa medborgare i behov av assistans.13 Programledaren vänder sig till ett inbrottsoffer: Exempel 4 (P = Programledare, I = Inbrottsoffer) P – ja, sitter här, du är faktiskt bakom en av de här rubrikerna kan man säga I – ja, det stämmer det P – ja , kan du berätta I – äh, jag kom hem efter jobbet och fann att min, jag (hade) haft inbrott i min lägenhet och då ringer jag naturligtvis till polisen och jag väntar mig å få hjälp men i stället får jag höra att polisen håller på å omorganiserar och- (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) Det typiska här är att programledaren understryker problemets autenticitet genom att presentera en person som faktiskt har upplevt det problem som diskuteras. Det är också typiskt att han frågar efter en berättelse om hur denne personligen har påverkats. Pro- gramledaren frågar dessa personer efter deras erfarenhet och inte deras professionella kunskap. Det är också utmärkande att vi som tittare inte får veta deras yrken (vare sig av programledaren eller den skylt som visas i rutan). Till skillnad från andra gäster händer det att dessa drabbade personer helt saknar skylt i rutan eller bara pre- senteras med namn och inget epitet. När de presenteras med epitet är det lika ofta en erfarenhet (mannen i exemplet ovan har epitetet inbrottsoffer under sitt namn i rutan) som en yrkestitel. Ett utmärkande drag är också att programledaren inte ifrågasätter dessa drabbade personer, utan uppmuntrar dem att berätta, ställer intresserade/klargörande följdfrågor etc. På det här viset fungerar denna person som en illustration till problemet och bara genom att finnas i studion kan han sägas bevisa problemets existens och därför blir det nästan omöjligt att senare ifrågasätta dess relevans.14 I exempel 5 kan vi se hur programledaren (senare i programmet) använder de drabbade personernas berättelser som bevis för problemets autenticitet. TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM Exempel 5 (R = Justitieminister, = Programledare) R – så är det ju oerhört viktigt att polisen också arbetar aktivt med det som är betydelsefullt för vanliga människor å- P – å det upplever ju inte folk (L – nej) i de berättelser du hör här... (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) Vad som ses i det här exemplet är två saker. Dels en vanlig strategi från makthavarna, nämligen att påpeka att man bryr sig om vanliga människor. Dels hur programledaren använder de (i detta fall tre) drabbade privatpersonerna i studion som representanter för folk och vanliga människor. I detta läge kan justitieminstern knappast hävda att problemet inte är verkligt eller allvarligt, utan kan välja mellan att försvara eller försöka förmildra det problematiska. Problemets existens bekräftas av en expert Nästa steg från programledaren är vanligen att utveckla denna per- sonliga erfarenhet genom att fråga någon typ av expert hur detta, nu etablerade problem, skulle kunna påverka saker (negativt) i ett större perspektiv. I samma inslag, om brist på förtroende för polisen vänder sig programledaren till en journalist: Exempel 6 (P = Programledare, J = Journalist) P – ska vi höra, du har ägnat mycket, du är ledarskri- bent på , du har analyserat rätt mycket utav det här med förtroendet för polisen å vad tror du händer om, om det är såna här berättelser mer å mer som vi får. J – jag tror att det är jättefarligt, å kommer ju ut med en sån här samhällsbarometer å dom har precis kommit ut med en där dom mäter förtroendet... (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) Som visas här ser programledaren alltid till att presentera dessa per- soners expertis (du är ledarskribent på , du har analyserat rätt mycket) och på så vis legitimerar han dem som auktoriteter på ämnet. Ett annat typiskt drag från programledaren är att be dessa personer att förklara vad problemet kan leda till, dvs. vilka risker det innebär (här spekulerar programledaren också i att vi kan få fler och fler av dessa berättelser). Dessa personer framställs i relation till sina yrken och mer abstrakta kunskap. De framställs som personer med fakta, som ett slags kunskapsbanker som man kan låna ur. Dessa personer presenteras alltid med fullständigt namn och yrkestitel i skylten i rutan (ofta påpekas detta också av pro- gramledaren). Genom att vända sig till denna typ av expert har pro- gramledaren verifierat problemets vikt. (Det är knappast heller en slump att den tillfrågade experten inte säger det är inget större problem.) I samtliga inslag finns personer med olika åsikter om problemet som de uttrycker eller ombeds uttrycka. Exempel 7 är från inslaget om var kärnavfall ska förvaras och huruvida kärnavfall ska vara en natio- nell eller lokal fråga. Exempel 7 (P = Programledare, I = Lokalpolitiker, Å = Malåbo) P –..., då ska ni i folkomrösta om ni vill att SKB ska fortsätta å undersöka förutsättningarna uppe i, i er kommun (I: ja) tycker du att det är bra det här, tycker du det är bra att ni folkomröstar, att ni hanterar den här frågan på det här sättet I – ja, eftersom fullmäktige då vi tog det hära beslutet om förstudie, då tog vi ju redan då ett beslut om att då förstudien å granskning var klar så skulle vi ha en folkomröstning å då tycker jag att det är vår skyldighet att hålla det löftet till Malåborna P – men alltså en sak är att det är er skyldighet, men tycker du, alltså den här frågan har ju blivit väldigt mycket en fråga å väldigt lite en riksfråga om man uttrycker sig så, tycker du att det är bra I – jo, tycker jag P – du tycker att de sköter sig bra, du är nöjd så att säga (I: jodå) tycker du att SKB sköter sig bra uppe hos er (I: jo då det gör dom) P – delar du hennes uppfattning Å– nej, det gör jag inte, jag tycker inte att det här är nånting som ska bestämmas av medborgarna i P – varför inte det då Å– det är för stor fråga helt enkelt, (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) I denna fas låter programledaren gästerna uttrycka sina åsikter och visar på så vis att det finns olika åsikter (och att de alla ges utrymme i debatten). Det vanligaste är att programledaren ber om en specifik (ofta känd) åsikt. Här ser vi hur två tänkbara åsikter i denna fråga presenteras genom att programledaren ber om en särskild åsikt (om en folkomröstning är bra eller inte) och därefter låter en annan gäst motsäga denna första åsikt. På detta vis visar programledaren upp en konflikt mellan dessa båda och kan själv förbli neutral. En viktig uppgift för programledaren är att tydliggöra de olika åsikterna och att spela ut dem mot varandra, att skapa konflikt. 15 Ett sätt att göra detta är att alltid söka/kräva ett enkelt ja eller nej och på så vis TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM framhålla vilka som är antagonister. I exemplet syns t.ex. hur I:s åsikt att folkomröstning är en skyldighet behandlas som fel åsikt, som en teknikalitet som döljer frågan om bra eller dåligt. Personerna i denna fas framställs som åsiktshållare med intres- santa och, framför allt, motsatta åsikter. Det viktiga här är perso- nernas åsikt och därmed finns ingen tydlig koppling till deras erfa- renhet respektive yrke (alla kan ha en åsikt). Problemet försvaras av ansvariga I samtliga inslag finns personer som på något vis kan anses vara an- svariga för det beslut som ligger bakom eller för de åtgärder som bör bli följden av problemet. Detta syns i nästa exempel från insla- get om kärnavfall där programledaren konfronterar en riksdagsle- damot: Exempel 8 (P = Programledare, O = Riksdagsman, f.d. minister) P – men alltså ni (O: XX) får jag säga det, du var ju miljöminister när den här processen drog igång å, å nu är du kritisk till processen, har du, har du så att säga ångrat dig O – kritisk, jag är, jag måste ju tolerera demokratiska beslut likaväl som alla andra, det vill säga jag blev nedröstad om kommunalt veto, det tyckte jag var fel, det blev också tror jag, äh, och vi har samma uppfattning i den här frågan och vi har, vi har fått tolerera detta, som minister har man att följa beslut. (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) Vad som är typiskt här är att programledaren gör en poäng av att denna person var inblandad i att fatta beslut. Det är också typiskt att programledaren ifrågasätter dessa personer, kräver att de ska förklara beslut och försvara sig själva. Ofta finns en (mer eller mindre tydlig) önskan om att de ska ändra sig, be om ursäkt eller tillstå att de handlat fel (har du så att säga ångrat dig). De fram- ställs som potentiellt ansvariga för problemets existens och lösning. Deras yrke, befattning eller officiella status i förhållande till pro- blemet är viktigt och dessa presenteras alltid med namn och yrke i rutan (och ofta av programledare). Genom att vända sig till den här typen av personer visar programledaren att han inte räds den poli- tiska makten, utan utmanar den (som en representant för de drab- bade (i studion) och de potentiellt drabbade (tittarna)). När programmen närmar sig slutet brukar programledaren ofta återvända till de förhållningssätt han/hon drivit i programmet och på så vis avsluta med att fastslå det perspektiv han/hon själv för- . Detta görs antingen genom att upprepa samma frågor/på- ståenden som har framförts genom hela inslaget eller genom att ge sista ordet till någon som har visat att man delar detta för- hållningssätt. I Polis-inslaget får experten ordet, den expert som programleda- ren använt för att bekräfta krisen inom polisen och som åter fastslår denna kris: Exempel 9 (P = Programledare, J = Journalist) P – (xx) , nu har vi väldigt på oss, vänta , nu ska du få sista ordet här J – det är otroligt å sitta å säga att, att det inte är kris, jag menar nittonhundrafemti så löste man nitti procent av alla våldsbrott, löser man hälften av alla våldsbrott å så kan man hålla på å rabbla statistik hur mycket som helst, polisen klarar inte sitt jobb (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) innehåller programmen ingen konklusion, utan de bryts mitt i. I de flesta inslag är det dock så att någon hinner ta ytterligare en replik efter programledarens utvalda avslutare. I Polis-inslaget hin- ner justitieministern lova mer resurser till polisen. Det är endast i något enstaka inslag som programledaren ger sig på en egen (torftig) konklusion och tackar för att deltagarna kom dit. I de andra programmen fortsätter till synes debatten medan namnen rullar i rutan, dvs. de bryts mitt i. Dessa avslut ger ett intryck av att vi som tittare har tagit del av en debatt som fortsätter även när vi slutat titta (vilken den naturligtvis också gör i någon mening). Kontentan av inslagen blir på detta vis att problemet kvarstår och därmed att det fanns och att det var/är värt att diskutera (och att vi därför kan ha fler debatter om samma eller liknande ämnen). På detta vis framstår det som om det viktiga är samtalet i sig och inte att nå en lösning, utan att låta olika åsikter höras och konkurrera med varandra. TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM Vad denna genomgång förhoppningsvis visar är att dessa inslag har vissa återkommande delar, ofta i en viss ordning, där gästerna tillta- las och presenteras på olika sätt. Ofta är det också en viss syn på ämnet som återfinns i rubriker och programledarens introduktioner och förhållningssätt. När det gäller gästerna skulle man kunna säga att de tilltalas i olika verksamhetsroller, dvs. de fyller (ur program- makarnas perspektiv) en viss funktion i debatten. Detta kan sam- manfattas enligt nedan: