sou · GNB3146d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Under olyckliga omständigheter kan björnar angripa och skada eller döda människor. dödades en person av björn i . Skadskjutna och trafikskadade björnar kan vara mycket aggressiva. Vissa björnar söker sig till människors närhet för att hitta föda och skapar då rädsla och oro. Den kan därför ur ett socialt perspektiv anses som ett problem, även om de verkligt allvarliga incidenterna i varit få. Sammantaget anser vi att björnstammen kan fortsätta växa. Med en klok fortsatt förvaltning kan den nå en sådan nivå att den med veten- skapliga utgångspunkter anses långsiktigt livskraftig, dvs. 1 500 indivi- der. har tidigare, i ett förslag till åtgärdsprogram för björn, talat om 2 000–2 500 individer som långsiktigt mål. Huruvida detta är realistiska siffror går inte att bedöma . Björnen bör också få möjlighet till ökad geografisk utbredning (avsnitt 12.4). Fortsatt skyddsjakt bör tillåtas såväl inom som utanför 198 Mål för antal och utbredning I den mån björnstammen ökar bör även skyddsjakten successivt öka. Särskilda insatser bör göras dels mot björnar som uppträder nära beb yggelse, dels mot individer som gör skada för rennäringen. Ju mer omfattande skyddsjakten på björn blir, desto svagare blir sambandet med problem och skador orsakade av arten. Redan nu är sambandet svagt när det gäller den mer generella skyddsjakt som tillåtits (avsnitt 11.1). Vi vill därför framhålla att det är önskvärt att när det gäller hanteringen av björnstammen får större handlingsfrihet än och EG:s direktiv tillåter. Utredningens förslag: Den gemensamma skandinaviska järvstam- men kan uppskattas till närmare 500 individer. Detta antal individer bör ses som en miniminivå för stammen som helhet. För slås 300 järvar fast som miniminivå. En långsam ökning av den svenska delen av stammen eftersträvas liksom en jämnare spridning inom renskötselområdet. En försiktig ökning av skyddsjakten kan tillåtas när man kan se att järven sprider sig och växer i antal. Enligt uppgifter från forskare verksamma inom järvprojektet kan antalet järvar i uppskattas till omkring 270. Siffran avser djur som är eller äldre. Till denna skall alltså läggas resul- tatet av för yngringar. Trots att järven haft ett starkt skydd har stammen först ökat något för att stanna upp. Någon säker förklaring, utöver illegal jakt, till att järven haft svårt att öka i antal har man inte kunnat finna. På den norska sidan av den svensk-norska fjällkedjan finns cirka 300 järvar. I varje fall 200 av dessa står i kontakt med järvarna på svensk sida. De järvar på svensk och norsk sida som har kontakt med varandra bildar alltså tillsammans en population bestående av närmare 500 individer. Järvstammen är alltså sammantaget så stor att den näst intill nått den miniminivå för kortsiktigt bevarande som forskargruppen fastställt (avsnitt 12.2 och bilaga 2 i bilagedelen). Stammen har också kontakt med det finska järvbeståndet, som i renskötselområdet upp- skattas till omkring 60 individer . Den nuvarande nivån på omkring 500 järvar i och bör ses som en miniminivå för den gemen- samma stammen. För bör 300 järvar slås fast som miniminivå. Mål för antal och utbredning Det förhållandet att stammen till så stor del delas med innebär att det finns ett stort behov av en gemensam förvaltning. Åtgärder i endera landet kan få konsekvenser för livskraften hos stammen som helhet. En ökning av antalet järvar i kan ge ökat utrymme för skyddsjakt i medan en minskning innebär att man i måste vara än mer restriktiv. Samma gäller självfallet för del då åtgärder vidtas i . Vid förvaltningen av järvstammen bör man eftersträva en långsam ökning av antalet järvar. Vi bedömer emellertid att det inte är möjligt att låta järvstammen öka inom renskötselområdet till en sådan nivå att den med vetenskapliga utgångspunkter kan anses långsiktigt livskraftig. För detta skulle krävas åtminstone 900 järvar enligt forskargruppen. Ett så stort antal järvar skulle medföra alltför stora skador på rennäringen. Förmodligen skulle det på många håll bli omöjligt att bedriva en ordnad renskötsel. har i ett förslag till åtgärdsprogram angett minst 600 järvar som önskvärd populationsstorlek i . Vår bedömning är att även den nivån är mer än vad rennäringen klarar av. En eventuell tillväxt av stammen bör därför såvitt man nu kan bedöma brytas långt innan antalet järvar inom renskötselområdet närmar sig den nivån. Om järven också kan etablera sig utanför renskötselområdet förbätt- ras förutsättningarna för en ökning avsevärt. Det skulle då också kunna vara möjligt att uppnå en järvstam som utifrån ett vetenskapligt per- spektiv kunde bedömas som långsiktigt livskraftig. En så stark etablering utanför renskötselområdet kan dock inte bedömas som realistisk. Den försiktiga ökning som vi förespråkar bör ske genom en jämnare spridning längs fjällkedjan inom hela renskötselområdet. När man kan se att järven sprider sig och växer i antal bör det vara möjligt med en försiktig skyddsjakt i de mest utsatta samebyarna. En sådan skyddsjakt är svårare att tillåta då det fortfarande finns stora delar av rensköt- selområdet där det inte alls finns järv, trots att de biologiska förutsätt- ningarna är goda. 200 Mål för antal och utbredning Utredningens förslag: Den gemensamma svensk-norska lodjurs- stammen uppskattas till drygt 2 000 djur. 1 500 djur bör ses som miniminivån för den gemensamma stammen. För slås 1 000 individer fast som miniminivå. Förvaltningen av lodjursstammen sker bl.a. med hänsyn till näringarnas och jakt- intressenas behov. I finns omkring 1 500 lodjur och i 5–600 lodjur. Tillsammans bildar de en gemensam svensk-norsk stam. Sammantaget är stammen så stor att den med vetenskapliga utgångspunkter är långsiktigt livskraftig. Vi anser att 1 500 individer bör ses som miniminivå för den sam- mantagna skandinaviska stammen. Den svenska förvaltningen bör utgå från 1 000 djur som miniminivå för del, vilket även det är en nivå där den kan anses långsiktigt livskraftig. Eftersom lostammen befinner sig över den nivån kan den i ökad grad förvaltas utifrån näringarnas och jaktens intressen. har visserligen angett, i ett förslag till åtgärdsprogram för lodjur, att målet för lostammen bör vara att den ökar till 3 000 individer i . Med hänsyn främst till rennäringen och jaktintressena bedömer vi att det inte är möjligt att ha en stam av den storleken. Eftersom vi delar lodjursstammen med är det viktigt att så långt det är möjligt samordna förvaltningen med norska myndigheter. Lodjuret har haft en positiv utveckling. I ett historiskt perspektiv har lodjuret emellertid visat sig vara känsligt för ett alltför hårt jakttryck. Det måste därför betonas att det är nödvändigt att noga följa effekterna av all skyddsjakt. För att vi skall kunna behålla den långsiktigt livskraftiga lodjursstam som utvecklats får det inte ske en minskning till en lägre nivå än den vi angett, vare sig samlat i eller i . Lodjuret orsakar stora problem för rennäringen. Vi anser därför att lostammen i renskötselområdet bör minskas till omkring 400 djur. Främst bör minskningen ske i och delar av . Detta innebär en halvering av stammen inom renskötselområdet. För tamdjursskötseln i övrigt är lodjuret inte något utbrett problem. Många jägare betraktar lodjuret som ett värdefullt jaktbart vilt. Men från jaktsynpunkt kan lodjuret också ses som ett stort problem eftersom det tar rådjur. I vissa områden anser många jägare att lodjuret är huvudorsaken till den minskning av rådjursstammen som skett , vilket även får visst stöd från forskarhåll (avsnitt 4.2). SOU 1999:146 Mål för antal och utbredning 201 Jakten har stor social betydelse, särskilt för människor som är bosatta på landsbygden. En situation där rådjursstammen minskat så kraftigt att ingen eller endast ytterligt begränsad rådjursjakt är möjlig, utgör därför i ett socialt ekonomiskt perspektiv ett problem för den del av befolkningen som är bosatt på landsbygden och för vilken jakten är ett viktigt inslag i det liv man lever. Man bör därför kunna öka jakten på lodjur i områden där det kan konstateras att lodjursstammen haft avgörande betydelse för att rådjursstammen minskat markant. Enligt vår bedömning ligger detta i linje med art- och habitatdirektivets stadgande om att jakt på annars skyddade arter kan tillåtas för att skydda vilda djur (avsnitt 7.3.2). Våra förslag innebär alltså en kraftig minskning av lodjursstammen inom renskötselområdet. Även i vissa områden utanför detta föreslår vi en något utökad skyddsjakt. I princip bör det totala antalet lodjur utanför renskötselområdet ligga kvar på i stort sett den nivån vi har . Det är önskvärt att stammen sprids till områden som är lämpade för lodjuret men där det inte finns en fast lodjursförekomst. Främst gäller detta skogsland. När en sådan etablering skett kan en något jämnare utbredning än uppnås. Om lodjuret etablerar sig i skulle alltså antalet djur i den del av landet i övrigt som ligger utanför renskötselområdet kunna minskas ytterligare något. Utredningens förslag: /99 uppgick den gemensamma svensk-norska vargstammen till 59–75 djur. Miniminivån för varg- stammen slås fast till 200 individer. Stammen tillförsäkras ett gene- tiskt utbyte med vargar från . Redan innan stammen nått miniminivån bör skyddsjakt kunna tillåtas i begränsad omfattning, främst inom renskötselområdet. Utanför detta bör skyddsjakten inriktas på vargar som skapar särskilt stora problem. I en situation där vargstammens ökningstakt är snabb bör man vara mer generös med tillstånd till skyddsjakt än annars. Den gemensamma svensk-norska vargstammen uppgick /99 till 59–75 djur, varav huvuddelen fanns i (avsnitt 2.4.1). Siffran kan eventuellt vara något lägre. Detta framgår av rapporten från de senaste inventeringarna, i (Högskolen i Hedmark, rapport nr 18 1999). Den skandinaviska vargstammen har såvitt man känner till inte med säkerhet kontakt med någon annan vargstam. Stammen kan därför inte anses livskraftig. 202 Mål för antal och utbredning SOU 1999:146 Den forskargrupp som vi anlitat anser att det krävs minst 500 vargar för att kortsiktigt bevara vargstammen (avsnitt 12.2 och bilaga 2 i bila- gedelen). Å andra sidan finns det forskare, däribland som nämnts L. , som hävdar att erfarenheter beträffande andra små, isole- rade populationer visar att även en mindre stam kan vara livskraftig. Vi har tagit forskargruppens slutsatser på stort allvar. Det antal djur som gruppen anger skulle självfallet från genetisk synpunkt ge en större trygghet för vargstammens livskraft. Men efter våra många kontakter med enskilda, organisationer och myndigheter bedömer vi att det inte är möjligt att få ett nödvändigt stöd bland befolkningen, vare sig på de orter som mest skulle beröras eller inom befolkningen i stort, för en vargstam på 500 eller fler djur. Vargförekomsten skapar mycket starka känslor och stora konflikter. På många håll pågår en häftig debatt om vargförekomsten. Att i detta läge sätta upp 500 vargar som miniminivå för vargstammen skulle innebära en utmaning av opi- nionen. Man kan på goda grunder anta att en vargstam på 500 individer skulle innebära allvarliga problem för rennäringen. Även om det inte fanns fasta revir i renskötselområdet skulle ungvargar förmodligen i stor utsträckning vandra in där. En viktig aspekt när det gäller målen för vargstammen är också att delar stammen med . Vi kan därför inte bortse från förhållandena där. I de områden i som gränsar till och finns en omfattande fårskötsel med får på fritt skogsbete. En i förhållande till mångd ubblad vargstam skulle leda till stora skador för den norska fårnäringen. I ett förslag till åtgärdsprogram för varg satte upp som mål att vargstammen skulle växa till 15 par eller 100 individer. När nivån var nådd skulle förvaltningsåtgärder kunna sättas in. Men därmed, framhöll verket, var det inte sagt att åtgärder måste sättas in. Verkets förslag får alltså förstås som att man ansåg att stammen i ett första skede borde få växa till den angivna nivån. Därefter skulle man hantera stammen med utgångspunkt i de problem som eventuellt uppstått. Vi har stannat för att föreslå 200 individer som minimital för varg- stammen. Den bedömning som L. gjort av stammens livs- kraft har varit betydelsefull för vårt ställningstagande. Också andra företrädare för den amerikanska rovdjursförvaltningen har i samtalen med oss uttalat sig i samma riktning då man beskrivit de erfarenheter man gjort i samband med att från början små vargstammar vuxit till i antal. Visst stöd finns också i en tidigare sårbarhetsanalys där man bedömt denna nivå som tillräcklig för att stammen skall anses livskraf- tig, under förutsättning att det förekommer viss invandring av varg från (avsnitt 12.2). Det är alltså av stor vikt att man genom forskning försöker klarlägga om det förekommer någon sådan invandring. SOU 1999:146 Mål för antal och utbredning 203 andra krav måste uppfyllas, t.ex. att beslut om att enstaka vargar som gör allvarlig skada får skjutas skall ske på individuell basis, att antalet vargar som får skjutas begränsas och att stammens utveckling kan följas noga. När vargstammen nått den av oss föreslagna nivån bör förutsättningarna för en ytterligare ökning tas under nytt övervägande. Om det visar sig att invandring av varg försvåras eller rent av omöj- liggörs på grund av olaglig jakt måste särskilda åtgärder övervägas. Man kan t.ex. försöka radiomärka vargar som visar sig i norra eller i gränsområdet till . Genom att följa vargen och rapportera om dess närvaro kan man minska risken för jaktbrott. Ett annat alternativ är att söva vargar som upptäcks i norra och flytta dem söderut så att de kommer i kontakt med den befintliga skandinaviska vargstammen. Därigenom undviker man att rennäringen drabbas av skador som man minskar risken för att vargen dödas illegalt. Att flytta vargar på detta sätt vill utredningen emellertid inte se som ett huvudalternativ. Om ingen invandring förekommer på naturlig väg kan ett alternativ vara att ge vargstammen tillskott genom utplanteringar. Utplanteringar är emellertid starkt kontroversiella. Vi anser därför att sådana över huvud taget inte bör övervägas innan det finns tydliga indikationer på negativa effekter på vargstammen på grund av inavel eller låg genetisk variation. Så länge antalet vargar är färre än vad som krävs för att stammen från strikt vetenskapliga utgångspunkter skall anses åtminstone kort- siktigt livskraftig är det väsentligt att noga följa dess utveckling. Om det visar sig att antalet sjunker eller om det kommer fram tecken på inavel måste man i förvaltningen av stammen kunna vidta åtgärder . Olaglig jakt ökar påtagligt risken för en sådan utveckling. Innan vargstammen nått 200 individer bör skyddsjakt tillåtas endast i begränsad omfattning. Främst bör skyddsjakt tillåtas i renskötsel- området. Även vargar som i stor utsträckning uppträder i närheten av bebyggelse och där orsakar problem bör kunna skjutas, om andra åtgärder inte haft effekt. Också i områden där det visar sig att hundar utsätts för angrepp i särskilt stor utsträckning bör skyddsjakt kunna tillåtas liksom i områden med stora koncentrationer av varg. På så sätt kan problemen och konflikterna i ett område minskas. Vi anser att man bör eftersträva en långsam tillväxt av vargstammen. Människor får då bättre förutsättningar att lära sig att leva med vargen, vilket gör det lättare att acceptera dess närvaro. Ur genetisk synvinkel är det visserligen bra om vargstammen ökar så snabbt som möjligt. Men vår bedömning är att det är avgörande för vargstammen att man får förståelse hos lokalbefolkningen för utvecklingen. I en situation där vargstammen ökar snabbt bör skyddsjakt därför tillåtas i större utsträckning än annars. 204 Mål för antal och utbredning När det gäller genomförandet av skyddsjakten bör de beslutande myndigheterna särskilt överväga vilka metoder som skall användas. På snötäckt mark kan det finnas förutsättningar att bedriva vanlig jakt selektivt så att man t.ex. undviker att döda alfadjur. Denna metod för- ordas från jägarhåll. En alternativ metod, som tillämpats i viss men liten omfattning beträffande järv, är att söka upp lyor för att avliva valpar. På detta sätt kan man undvika alla risker för att alfadjur dödas. Vidare eliminerar man risken för skadskjutningar. Metoden gör det också möjligt att noggrant styra utvecklingen. I ett område där ett vargpar etablerat sig kan det t.ex. vara önskvärt att förhindra att en hel flock uppstår och att på så sätt skjuta upp flockbildningen . Och om man t.ex. vill undvika ett stort antal vargar i ett område kan man avliva delar av en eller flera valpkullar. Åtgärder av detta slag skulle kunna leda till en bättre samlevnad mellan människorna i de berörda områdena och vargen. Mot metoden att avliva valpar kan invändningar av både etisk och känslomässig karaktär göras. Den har dock i huvudsak accepterats av t.ex. naturvårdsorganisationerna. Vi vill emellertid betona att åtgärderna, om man beslutar sig för att använda denna metod, måste genomföras under noggrann vetenskaplig kontroll och som ett led i en långsiktig förvaltning av vargstammen. De delade meningarna om metoden ställer också krav på noggranna överväganden och en fördjupad etisk diskussion. Vi har för vår del inte tagit ställning till denna metod, vilken det ankommer på de beslutande myndigheterna att bedöma. I , och finns en gemensam stam av kungsörn som kan uppskattas till 4 600 individer. I finns omkring 600 häckande par, vilket bör slås fast som miniminivå för . Beträffande kungsörn finns det en konflikt endast med rennäringen. Vi anser emellertid att skyddsjakt knappast kan komma ifråga annat än möjligen i speciella undantagsfall. Mål för antal och utbredning Kungsörnen har en sammanhängande utbredning i , och Utbredningsområdet fortsätter vidare österut in i . dag finns det omkring 600 häckande par kungsörnar i och totalt 1 700 individer. I finns mellan 265 och 300 häckande par och i någonstans mellan 775 och 1 075. Totalt kan den finsk-norsk- svenska stammen uppgå till 4 600 individer (bilaga 1 i bilagedelen). Stammen är långsiktigt livskraftig. För del bör den nuvarande nivån slås fast som miniminivå. Även om situationen för kungsörnen överlag måste betraktas som god finns det anledning till oro för utvecklingen i delar av fjällkedjan och kungsörnsstammen, i dess nuvarande situation, helt beroende av ett inflöde av yngre fåglar för att på över huvud taget kunna finnas kvar i fjällen och i det fjällnära skogslandet. Hans bedömning är att förföljelse, dvs. jaktbrott, är den viktigaste förklaringen till detta. När det gäller kungsörn finns det en konflikt endast med rennäringen. Med utgångspunkt i jaktintressena är kungsörnen inget problem och den är inte heller något intressant jaktobjekt. Många renskötare anser att kungsörnen är ett tilltagande problem och att den angriper både kalvar och vuxna renar. Men såvitt forskningen utvisar tar kungsörnen renar endast i mindre omfattning. De undersök- ningar som gjorts tyder också på att det är främst små kalvar som tas av kungsörn. Det saknas vetenskapliga belägg för att kungsörnen annat än i sällsynta undantagsfall angriper vuxna renar. Det är också möjligt att i viss mån förebygga att kungsörnen tar renkalvar genom att vara närvarande på kalvningslanden. Det är en uppgift för att bedöma om s kyddsjakt på kungsörn kan tillåtas. Vi anser emellertid att sådan knappast kan komma ifråga annat än möjligen i speciella undantagsfall. Utredningens förslag: Rovdjursarterna får som huvudregel sprida sig under kontrollerade former inom respektive arts naturliga utbredningsområde. I områden där riskerna för angrepp på människor och liknande olyckor är störst bör man kanske helt försöka hindra en etablering eller i varje fall minska antalet djur. Också i områden där en art gör stor skada bör man försöka minska antalet individer. 206 Mål för antal och utbredning SOU 1999:146 En fråga som hänger samman med storleken på stammarna är frågan vilken utbredning arten skall ha. En modell är att låta arterna sprida sig på ett naturligt sätt och på så sätt återta det som är deras naturliga utbredningsområde. Detta kan man låta ske helt utan påverkan från människan. Men mer praktiskt tillämpbart är att man försöker styra utvecklingen åtminstone i någon mån så att man minskar riskerna för konflikter med människor. En annan lösning kan vara att man låter en eller flera arter utvecklas helt utan kontroll från människan inom ett visst område medan man utanför detta tillåter en styrande jakt. Vi föreslår inte någon form av särskilda rovdjursområden eller zoner där rovdjursstammarna skall få utvecklas fritt. Ett sådant system kräver stora sammanhängande områden där rovdjuren inte orsakar konflikter med människan. Sådana områden finns knappast i . I norr finns visserligen stora sammanhängande områden med ingen eller endast liten bebyggelse. Men där finns också renskötseln som skulle få stora problem att verka inom ett rovdjursområde. I och längre söderut går det inte att finna ett tillräckligt stort område där det inte finns flera tätorter. Det visar inte minst de långa vandringarna i av både björn och varg. Istället anser vi att rovdjursarterna som huvudregel bör få sprida sig under kontrollerade former i respektive arts naturliga utbrednings- område. Med en arts naturliga utbredningsområde avser vi ett område som är sådant att arten kan leva och reproducera sig där. Det kan inte uteslutas att ett rovdjur, främst björn, under olyckliga omständigheter angriper och skadar eller dödar en människa. För att minska riskerna för sådana olyckor bör man försöka förhindra att rov- djuren etablerar sig, eller i varje fall minska antalet individer, i områden där riskerna är som störst. och länsstyrelserna har också ett ansvar för att allmänheten får information om hur man skall uppträda vid ett möte med björn och andra r ovdjur. Förutom direkta angrepp på människor kan olyckor uppstå på andra sätt, t.ex. genom att en björn eller varg skrämmer en ridhäst. Också i områden där en art gör stor skada bör man försöka minska antalet individer, under förutsättning att det finns andra områden där arten kan existera med mindre konflikter med människan. Olika ställningstaganden krävs beträffande rovdjurens utbredning inom respektive utanför renskötselområdet. Såväl inom som utanför renskötselområdet krävs speciella hänsyn när det gäller tätorter såsom stadsområden och mindre samhällen samt mer tätbefolkade lands- bygdsområden. Mål för antal och utbredning Utredningens förslag: Björnstammen får fortsätta att utvecklas i renskötselområdet och man bör sträva efter att den fyller ut områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena. För järvstammen är målet att den sprider sig jämnare längs fjällkedjan. Antalet lodjur i renskötselområdet minskas till 400 individer. Det bör inte finnas någon fast vargstam i renskötselområdet. Kungsörnens utbredning bör inte påverkas av människan. Samtliga rovdjursarters naturliga utbredningsområden sträcker sig över renskötselområdet och samtliga orsakar skador för rennäringen. Björnstammen bör emellertid kunna fortsätta att utvecklas inom vårdsverket sagt i förslaget till åtgärdsprogram för björn så bör målet vara att stammen skall kunna fylla ut områdena mellan de nuva- dock medvetna om att det finns områden med så tät björnförekomst När det gäller ren- skada på kalvar. inte skäl att t.ex. kraftigt minska björnstammen längs fjällkedjan, där fjällsamebyarna har sina kalv- man istället möta genom förebyg- gande åtgärder, däribland skydds- Vid skyddsjakt under vå- ren måste, liksom vid annan jakt, särskilda hänsyn tas för att för- hindra att honor skjuts bort från Med hänsyn till det grundläggande biologiska målet att vi skall ha en livskraftig järvstam är detta något som är svårt att undvika. Men de skador järven orsakar skall 208 Mål för antal och utbredning SOU 1999:146 Viss skyddsjakt kan också tillåtas i de områden där stammen är tätast.