sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Ett flertal allierade rapporter pekar ut den tyska legationen i som förmedlare av stulna ädelstenar. En lägre tjänsteman vid det tyska utrikesministeriet uppgavs vara huvudman för naziregimens försäljning av stulna holländska diamanter vilka skall ha medförts via krurirposten till den tyska legationen. Vissa dokument utvisar att chefen för besökte ett flertal gånger. Kommissionens efterforskningar i har visat att den tyska legationen sensommaren 1944 var tänkt som förmedlare av juveler som tillhörde de mördade tyska och europeiska judarna. Genom den tyske affärsmannen skulle cirka 160 briljanter till ett sammanlagt värde om sändas från i till den tyska legationen i . Såvitt har kunnat utläsas av handlingarna i är det osäkert om dessa briljanter lämnade för vidarebefordran till . Kommis- sionen vill här påpeka att ytterligare efterforskningar skulle kunna kasta mer ljus över den aktuella affären. Exempelvis har uppmärksammats att det 1949 i pågick en process om de aktuella briljanterna mellan Volckerts å ena sidan och juvelerarna och å den andra. Tiden har dock inte medgett att kommissionen kunnat företa en efterforskning i det tyska rättegångsmaterialet. Sammanfattningsvis anser kommissionen att så pass många uppgifter om den tyska legationens förmedling av stulna ädelstenar talar i samma riktning att det inte finns anledning att ifrågasätta deras faktiska bakgrund. Kommissionen har vidare uppmärksammat att det översändes guldtackor till legationen via kurirposten. var i civil flygtjänst i och gifte sig i med svenskan född . Någon tid efter nazisternas misslyckade kuppförsök återvände makarna till . efter det att makarna återvänt till avled 1931. i var medlem i . hade därefter många kontakter med svenska nationalsocialister främst inom Nationalsocialistiska Blocket i vilken organisation greve var ledande partifunktionär. hustru var syster med svenska hustru och brodern var personlig vän till och . Kommissionen har i sitt arbete särskilt försökt utröna om genom sina svenska kontakter överförde rövad egendom till . I en rapport från amerikanska legationen i uttalas bl.a. att det var mycket troligt att son, , hade assisterat i smuggling av rövade konstverk och juveler till . Kommissionen har gjort vissa efterforskningar, bl.a. i arkiv. Kommissionen har dock inte i detta arkiv funnit något som ger belägg för att rövade tillgångar, juveler eller andra värdeföremål som kommit över har funnit sin väg till . Kommissionen vill dock inte utesluta att ytterligare forskning i bl.a. utländska arkiv och eventuellt bevarade privatarkiv från andra personer tillhörande svenska vänkrets skulle kunna leda till annat resultat. Ett namn som återfinns i flera amerikanska handlingar är den dåvarande presidenten för den tyska handelskammaren . Enligt en amerikansk rapport, upprättad , skall i frihamn ha funnits ett antal lådor, avsedda för Koux, vilka innehöll stulen konst. Frågan om lådorna i frihamn var också aktuell vid de förhör som hölls i anledning av Nürnberg- rättegången. Vid ett förhör med förnekade denne att han visste vem Koux var. Enligt förhörsledaren skulle i Koux namn i frihamn finnas en låda innehållande tavlor. Enligt uppgift skulle tavlorna förvaras för räkning. förnekade vid förhöret någon inblandning i detta. Kommissionen har i sina efter- forskningar inte funnit några uppgifter i svenska arkiv om de påstådda lådorna i i namn. För att utgjorde ett transito- land talar vissa uppgifter om med konst och s. k flyktinggods, som efter kriget förvarades i frihamn och på i . Vid intervjuer med konstkännare har bl.a. omtalats att Rapps konsthandel i hade buntar av konst, liggande i frihamn, ur vilka köpare kunde välja. Trots strävan att finna uppgifter om kontakter i och deras eventuella befattning med rövad konst, har sådana inte kunnat spåras. Uppgifter har påträffats om en person vid namn , som 1941 haft kontakt med via vid tyska legationen, för köp av en målning av . Rasch hade en omfattande konstsamling, omnämnd , med italiensk, fransk och holländsk konst. Det är inte uteslutet att Rasch ägde en målning tillskriven . Något köp gjordes inte då målningen inte med säkerhet kunde attribueras till den italienske konstnären. Ledande inom guldsmedsbranchen i var Guldsmedsaktiebolaget som hade en produktion av guld- och silvervaror samt försäljning i egna butikskedjor, bl.a. guldsmeds AB. Ägare och verkställande direktör vid tiden för var den tyskfödde svenske medborgaren . guld har därefter bytt ägare ett flertal gånger. Decker var nazist och umgängesvän med flera personer vid den tyska legationen. Uppgifter som påträffats i visar att Decker varit inblandad i viss hantering av guld som kommit från tyska legationen. Såvitt kommissionen har kunnat utröna har detta guld haft engelskt ursprung. Ett flertal allierade rapporter uttalar även att Decker varit kontaktman för insmuggling av guld, juveler och diamanter från till och att han hade kontakter med chefen för . Företrädare för guld har för kommissionen förklarat att det inte finns något källmaterial bevarat från tiden för . Även andra firmor har av de allierade underrättelsetjänsterna ut- pekats för att ha hanterat rövat gods. Företagen har dock upphört att existera varför det inte har varit möjligt att göra relevanta efter- forskningar. Smuggling i samband med flyktingströmmen mot krigets slut De kategorier flyktingar som kommissionen särskilt valt att granska närmare har varit misstänkta krigsförbrytare, kollaboratörer och samarbetsmän. Det är inte möjligt att fastställa hur många sådana personer som flydde till i krigets slutskede. Enligt uppgift blev omkring 150 balter, 300 norrmän och danskar samt ett okänt antal tyska medborgare och svenskar föremål för särskilda utredningar av de svenska myndigheterna. De kategorier av misstänkta det då huvud- sakligen torde ha rört sig om är följande: ·Kollaboratörer från länder som var ockuperade av tyskarna – företrädesvis de baltiska staterna och och . ·Tyskar som tillhörde SS, SD eller . ·Svenska medborgare som tjänstgjort i SS, SD eller och som i krigets slutskede eller direkt efter den tyska kapitulationen återvände till . Många av dem som kom till tog sig in i landet på egen hand framför allt från och . När det däremot gäller , har kommissionen valt att särskilt uppmärksamma de olika s.k. livlinor som i krigets slutskede förde över stora mängder flyktingar till . Orsaken härtill är de anklagelser som i olika sammanhang framförts gentemot dem som drev dessa transporter. Anklagelserna har bl.a. gällt att judar missgynnades eller avvisades från transporterna medan misstänkta krigsförbrytare, kollaboratörer och samarbetsmän tog sig in via dessa. Kommissionen har funnit exempel som pekar på att judisk egendom kan ha kommit in till i krigets slutskede, bl.a. från . Frågan om de s.k. baltflyktingarna är ytterst komplex och kräver för ett klargörande omfattande forskningsinsatser. visar att det är angeläget att vidare forskning initieras för att bringa klarhet i de frågekomplex som rör kollaboratörer och samarbetsmän som flydde till från de närliggande av tyskarna under kriget ockuperade områdena. Det har inte framkommit något som tyder på att någon särskilt omfattande verksamhet med av nazisterna rövad konst förekom i vid tiden för eller strax därefter. Det kan också konstateras att inget talar för att några mycket betydande konstverk passerade . Kommissionens utredningar har, med utgångspunkt från de arkiv som varit tillgängliga, inte gett belägg för att rövad konst förekom i den öppna handeln eller förvärvades till museerna. Det har dock inte gått att fastställa, om sådan konst ändå har hamnat i offentliga samlingar, eftersom ägarbilden i några fall är oklar. Det har dock tydligt framgått att medvetenheten om problematiken var stor, åtminstone på museerna. Om dokumentationen om proveniensen är relativt välutvecklad vad gäller måleri, skulptur och annan bildkonst är det emellertid betydligt svårare att uttala sig om huruvida möbler och andra antikviteter, rövade av nazisterna, hamnat i , eftersom dessa föremåls anonymitet är större. Det förekommer tecken på att vissa uppgifter i amerikanska dokument rörande kan vara riktiga. Det gäller bl.a. uppgiften om stora mängder konst i frihamn, vilket bestyrks av uppgifter om att Rapps konsthandel hade buntar av målningar liggande i . Sådana större lager av konst förekom på kontinenten, vilket framgår bl.a. av litteratur om konsthandeln, och behöver inte vara förknippad med rövad konst. Även amerikanska uppgifter om att i hade en utställning av flamländsk och holländsk konst vars proveniens var oklar bekräftas av kommissionens utredningar. Det förefaller troligt att vissa konstverk som varit till försäljning 1944 och 1945 på galleriet kan ha haft direkt eller indirekt samband med rövad konst. har upphört med verksamheten varför det inte har varit möjligt att göra utförligare efterforskningar angående dess verksamhet . I amerikanska dokument omtalas också vissa lådor med konst hos . Någon försäljning av betydande inter- nationell konst ägde inte rum under detta år och inte heller finns det uppgifter därom i den korrespondens som genomgåtts. Det har, som sagt, inte framkommit något som tyder på att någon omfattande verksamhet med av nazisterna rövad konst förekom i vid tiden för eller strax därefter. Däremot kan det inte uteslutas att vissa konstverk, som varit till försäljning 1944-45 på ovannämnda utställningar kan ha utgjort rövad konst. Det kan dock konstateras att inget talar för att några mycket betydande konstverk passerade . Det har noterats tecken på en perifer handel med internationell konst, vars ursprung inte kan dokumenteras. Inte heller kan det uteslutas, att konst illegalt utan importlicens togs in till och förvarades här . Generellt kan sägas att institutionerna saknar uppgifter och att intervjuade personer, inom konsthandel, museer eller samlande, har överlag förklarat sig sakna kännedom om en illegal handel med konst från Nazityskland. Intervjuerna antyder att en handel av illegal konst inte var så allmän. Detta hindrar emellertid inte att en sådan verksamhet ändå kan ha bedrivits i mindre skala och inom mycket begränsade kretsar, kanske främst vid sidan av konstkännare och konsthandlare. Det kan också konstateras, att frågan om rövad konst är känslig och att man därför inte kan bortse från att uppgiftslämnarna inte alltid ger korrekta uppgifter. Det finns en regel inom konsthandeln, att stor diskretion gäller rörande säljare och köpare. Sammantaget har kommissionens efterforskningar förmedlat bilden av att hanteringen av rövad konst i under varit relativt blygsam sett i ett internationellt perspektiv. Avvecklingen av tyska tillgångar i 313 7Avvecklingen av tyska tillgångar i Redan före det tyska sammanbrottet ställde de allierade krav på de neutrala länderna att vidta åtgärder för att vinna överblick och kontroll över s.k. fiendeegendom inom respektive land. Utgångspunkten var de allierades strävan att göra upp med den nazistiska fienden och oskadliggöra den en gång för alla. För att hindra tysk industri att åter engagera sig i upprustning och krigsförbrytelser ville man kontrollera och likvidera tyska personers och företags egendom också i andra stater än . Erfarenheten från tiden efter det hade gett vid handen att tysk upprustning hade möjliggjorts, trots olika förbud, bl.a. genom industriellt samarbete med andra länder. Ytterligare en avsikt bakom föresatsen att likvidera tysk utlandsegendom var att de allierade skulle kunna använda tillgångarna som krigsskadestånd för att kunna återuppbygga och ge hjälp åt nazismens offer. Kopplat till detta fanns en strävan att återställa egendom som under kriget kommit i tyska händer genom konfiskeringar och plundringar i de ockuperade länderna. inrättades i en särskild myndighet, Flykt- kapitalbyrån, som hade till uppgift att ta hand om den tyska egendom som fanns i landet. Efter förhandlingar i 1946 med de västallierade och godkännande av den där träffade överenskommelsen fick Flyktkapitalbyrån, som var verksam , i uppdrag att likvidera den tyska egendomen. Bland kommissionens uppgifter enligt direktiven ingår att undersöka om judisk egendom kom att omfattas av Flyktkapitalbyråns verksamhet. Även om Flyktkapitalbyrån inrättades på svenskt initiativ var den ram som ytterst blev vägledande för byråns verksamhet ett resultat av nämnda överläggningar och förhandlingar i . De allierade kraven och resultaten av överläggningarna ledde till ett antal svenska lagar och förordningar som reglerade Flyktkapitalbyråns och 314 Avvecklingen av tyska tillgångar i övriga organs verksamhet, som mycket förenklat bestod av följande kedja: ·Samtidigt som Flyktkapitalbyrån inrättades infördes deklarationsplikt beträffande all tysk egendom som fanns i landet vid utgången av . ·Deklarerad och på annat sätt uppspårad tysk egendom säkerställdes och avvecklades . Avvecklingen (likvidationen) innebar att egendom och företag försåldes. Erhållen likvid insattes, efter avdrag för kostnader, på spärrat konto hos . ·De till inbetalade beloppen, sammanlagt , utgjorde den tyska förmögenhetsmassa (tyskmedlen) mot vilken svenska fordringsägare kunde framställa anspråk (tvångsclearing). ·År 1950 inrättades som hade till uppgift att genomföra tvångsclearingen. Svenska fordringsägares anspråk på tyskmedlen uppgick till . ·Efter det att utdelning skett till fordringar med förmånrätt fastställdes utdelningsprocenten för resterande fordringar till . ·Avvecklingen avslutades genom ett avtal mellan och . Genom avtalet beslutades att den ersättning som skulle utgå till tyska ägare av i likviderad egendom skulle utgå genom tyska myndigheters försorg. Kommissionen redogör i avsnitt 7.2 för de allierades varningar och krav före krigsslutet och de tidiga svenska åtgärder som föranleddes av dessa de allierades framställningar. I avsnitt 7.3 behandlas de överläggningar som resulterade Washingtonavtal. I samma avsnitt ges en kortare översikt över avvecklingen av den tyska egendomen. Därefter lämnas i avsnitt 7.4 en mer detaljerad redogörelse för den svenska lagstiftningen beträffande bl.a. Flyktkapitalbyrån. Kommissionens utgångspunkter och tillvägagångssätt för sina undersökningar redovisas i avsnitt 7.5. I avsnitt 7.6 och 7.7 redogörs för kommissionens iakttagelser beträffande Flyktkapitalbyråns och andra aktuella organs verksamhet och arbetssätt och avslutningsvis redovisas i avsnitt 7.8 kommissionens slutsatser. Avvecklingen av tyska tillgångar i 315 7.2.1De allierades varningar och framställningar utfärdade flertalet allierade stater en deklaration angående egendom som härrörde från de ockuperade länderna. Deklarationen gjorde klart att de allierade avsåg att göra sitt yttersta för att sätta stopp för fiendens plundringsmetoder och förbehöll sig rätten att ogiltig- förklara alla transaktioner avseende plundrad egendom i de av axel- makterna ockuperade eller kontrollerade områdena. I den s.k. guld- deklarationen påföljande år, varnade de amerikanska, brittiska och sovjetiska finansministerierna de neutrala länderna särskilt för att sökte sälja rövat guld på den internationella valutamarknaden.1 anordnade de allierade nationerna en konferens för penning- och finansfrågor i Bretton i . I detta sammanhang utvecklades också det s.k. Safe-haven programmet.2 I en särskild resolution (nr VI.) utformade de allierade sina önskemål att säkra den tyska egendomen utanför . I resolutionen beskrevs hur en del tyska ledare, medarbetare och medborgare förde ut tillgångar till de neutrala länderna i syfte att dölja dem, vidmakthålla sitt inflytande och återupprätta sin hegemoni. Vidare hänvisade man i resolutionen till de tidigare allierade deklarationerna angående plundringarna i de ockuperade länderna. Eftersom kedjan av äganderätt och kontroll, genom försäljningar eller andra former av överlåtelser, ofta hade dragits genom ockuperade och neutrala länder hade, enligt resolutionen, uppspårnings- och utredningsarbetet gjorts till en internationell fråga. Resolutionen utmynnade bl.a. i en rekommendation att anmoda de neutrala länderna att inom sina respektive områden vidta åtgärder för att förhindra transaktioner med allt slags rövat gods och guld och att framskaffa, avskilja, och hålla sådan egendom till förfogande för vederbörande myndigheter efter befrielsen. 1De allierades varningar och behandlas utförligt i kommissionens interimrapport: Naziguldet och . 2Beteckningen Safe-haven tog sikte på tyskt flyktkapital och egendom som sökt och funnit en säker hamn i neutrala länder. Programmet avsåg också vissa tyska personer med anknytning till nazismen och kontrollen över dessa. 316 Avvecklingen av tyska tillgångar i Bretton Woods-resolutionen bragtes till den kännedom med en hemställan om att den måtte vidta erforderliga åtgärder för att tillgodose de syften som kom till uttryck i resolutionen. vidtog fram till krigsslutet också vissa åtgärder. ändrades valuta- förordningen i syfte att försvåra och kontrollera införseln av kapital, främst utländsk valuta, talonger och andra värdepapper. infördes importförbud på guld och platina.3 påbjöd valutakontoret en allmän deklaration av alla fordringar och skulder i förhållande till utlandet per . Under handelsförhandlingarna mellan , och (tripartiteförhandlingarna) togs frågan om rekommendationerna i Bretton Woods-resolutionen upp på nytt. De allierade, som önskade en betryggande kontroll över den tyska egendomen i och dessutom åtgärder för återställande av rövad egendom, föreslog att avtal skulle slutas som bl.a. innebar att de tyska tillgångarna skulle blockeras och att ett särskilt organ bestående av svenska och allierade representanter skulle skapas för att administrera kontrollen. Det allierade förslaget avvisades från svensk sida med förklaringen att kontrollen över de tyska tillgångarna var en intern svensk angelägenhet. erinrades om att vissa åtgärder redan hade vidtagits för att vinna överblick över sådan egendom i . Emellertid förklarade man sig från svensk sida beredd att överväga en kontroll som tog sikte på blockering och övervakning av särskilt de tyska tillgångarna. anmälde att den funnit att clearingavtalet med till följd av förhållandena i detta land inte tillämpades på föreskrivet sätt. Kort därefter infördes bestämmelser som i korthet innebar att tvångsclearing kunde tillgripas också i de fall då clearingavtal hade slutits med främmande land.4 Alla betalningar över 4I samband med de valutarestriktioner som infördes i ett flertal länder slöts ett antal clearingavtal. Clearingen var ett instrument för att balansera handeln och därmed valutaflödena på bilateral basis. fick sin första clearinglag 1932 vilken ersattes med en ny lag 1934. I stället för spärrkonto användes vid clearingavtalen ett clearingkonto. med innebar förenklat att svensk gäldenär gjorde en inbetalning till svensk bank varefter en överföring skedde till där medlen gottskrevs det tysk-svenska clearingkontot. aviserade som översände en betalningorder till dess tyska motsvarighet Verrechnungskasse vilken utbetalade beloppet i . Om belopp inbetalades i Avvecklingen av tyska tillgångar i 317 den svensk-tyska clearingen inställdes och clearingkontot spärrades. Vidare skulle alla fordringar som tillkom någon i av den svenske gäldenären inbetalas till bank för överföring till det spärrade clearingkontot. antog två lagar som möjliggjorde ytterligare åtgärder i enlighet med Bretton Woods-resolutionens intentioner. Genom lagen (1945:520) om återställande av viss från ockuperat land härrörande egendom m.m. inrättades ett särskilt förfarande för återställande (restitution) av egendom, som folkrättsstridigt frånhänts medborgare i ockuperat land av ockupationsmakten eller för dess räkning, även i de fall egendomen här innehades av någon som förvärvat den i god tro. Lagen (1945:522) om kontroll å viss utländsk egendom m.m. (kontrollagen) öppnade en möjlighet att förordna om skingringsförbud och kvarstad5 på utländsk egendom. För att omhänderta de kontroll- och förvaltningsuppgifter som den nya lagstiftningen gav anledning till inrättades en ny administrativ myndighet, Flyktkapitalbyrån, samt en särskild nämnd, , som hade att pröva frågor om restitution av rövad egendom och Flyktkapitalbyråns ansökningar om kvarstad enligt kontrollagen. Med stöd av denna lag infördes skingringsförbud på all tysk egendom i och vidare påbjöds skyldighet att deklarera sådan egendom till Flyktkapitalbyrån. Vissa skärpningar i kontroll- lagstiftningen infördes . översände Verrechnungskasse en betalningsorder till som utbetalade beloppet från det tysk-svenska clearingkontot i . I förhållande till den tidigare lagen innebar lag att Kungl. Maj:t fick befogenhet att förfoga över de medel som hade satts in på spärrkontot, s.k. tvångsclearing. Härigenom fick ett påtryckningsmedel för att få främmande stater att ingå clearingavtal. Enligt clearinglag hade Kungl. Maj:t möjlighet att förordna om tvångsclearing endast i fråga om medel som var insatta på spärrkonto men däremot inte på sådana medel som var insatta på clearingkonto för ett land med vilket hade clearingavtal. kunde det förutses att det inte skulle finnas någon tysk regering som skulle kunna fullgöra clearingavtalet med . Maj:t rätt att förordna att även medel som stod på clearingkonto i exempelvis svensk bank till förmån för stat med vilken hade clearingavtal kunde användas till tvångsclearing. En förutsättning var att förhållanden hade inträffat som medfört att clearingavtalet inte kunde tillämpas vid disponerandet av medlen. Se vidare: Meddelande från clearingnämnden (nr 71). 5 Processuella säkerhetsåtgärder, se vidare avsnitt 7.4. 318 Avvecklingen av tyska tillgångar i Efter den tyska kapitulationen meddelade de fyra överbefälhavarna i att de hade övertagit den högsta makten i och att de tillsammans hade bildat ett kontrollråd. Vid som började uttalades att kontrollrådet i skulle vidta lämpliga åtgärder för att kontrollera och disponera över de tyskägda utländska tillgodohavandena i bl.a. de neutrala länderna. överenskom de fyra makterna om en uppdelning av de tyska tillgångarna. avstod från anspråk på de tyska tillgångarna i utlandet med undantag för egendom i , , , och östra . Den tyska egendomen i skulle alltså tillkomma de västallierade nationerna. gjordes från amerikansk och brittisk sida anspråk på rätt till och kontroll över tyskägda och tyskkontrollerade tillgångar i allmänhet. Den anmodades att inte vidta någon åtgärd som kunde stå i strid med dessa anspråk. Från svensk sida påpekades att även om man erkände att de ockuperande makterna hade övertagit makten i och att de allierade följaktligen i vissa avseenden hade ställningen av en regering i , så var i alla händelser förhållandet sådant att, enligt i de flesta länder och även i tillämpad rätt, inte ens en nationell tysk regering kunde erkännas ha laglig befogenhet att överta eller disponera över tyskägd privat egendom i andra länder. framhölls dock att den tyska egendomen, såväl privat som offentlig, ställts under officiell svensk kontroll genom Flyktkapitalbyrån. utfärdade kontrollrådet i en lag enligt vilken en kommission för tysk utlandsegendom (German External Property Commission) bildades och på vilken all egendom utanför överläts. Önskemål framfördes till de neutrala länderna att de skulle samarbeta med kommissionen. Vid om det tyska skadeståndet, som pågick , kom de tyska utlandstillgångarna att betraktas som en källa för skade- ståndsbetalningarna. De tyska tillgångarna i de neutrala länderna skulle undandras tysk äganderätt och kontroll samt likvideras eller förfogas över så som , och beslöt i enlighet med de överenskommelser de kunde träffa med de neutrala länderna. Nettot av vad som inflöt vid likvidation eller annat förfogande skulle överlämnas till en nyinrättad myndighet, () för distribution som skadestånd. Avvecklingen av tyska tillgångar i 319