sou · GNB325 · 2000-01-01 00:00:00 — 1.Med förbehåll för följande punkter i denna artikel skall berörda folk inte förflyttas från den mark som de bebor. 2.När förflyttning av dessa folk anses nödvändig som en undantags- åtgärd, får förflyttningen ske först sedan de informerats och har gett sitt fria medgivande. Om deras medgivande inte går att få, får förflyttningen ske endast enligt i den nationella lagstiftningen fastställda förfaranden, innefattande offentliga utredningar om så är lämpligt, där berörda folk har möjlighet till reell representation. 3.Närhelst det är möjligt skall dessa folk ha rätt att återvända till sin hävdvunna mark så snart som skälen för förflyttning ej längre finns. 4.När sådant återvändande inte är möjligt, skall dessa folk, såsom fastställts genom överenskommelse eller, i avsaknad av sådan överenskommelse, genom lämpliga förfaranden, i alla möjliga fall tilldelas mark, som till sin beskaffenhet och rättsliga status är minst likvärdig med den mark som de tidigare bebodde och som är ägnad att tillgodose deras nuvarande behov och deras framtida utveckling. 202 Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark fall då berörda folk föredrar att få ersättning kontant eller in natura, skall de erhålla sådan ersättning under vederbörliga garantier. Personer som förflyttas på detta sätt skall erhålla full ersättning för varje uppkommen förlust eller skada. En viktig aspekt av ursprungsfolkens rätt till mark är förflyttning och återflyttning. Artikel 16 är enligt ILO-guiden en nyckelbestämmelse i konventionen eftersom många ursprungsfolk ofta förflyttas från sin mark, huvudsakligen beroende på förnekande av deras sedvanerätt. Efter förflyttning är ersättningen för skadan oftast otillräcklig. Artikel 16 föreskriver att berörda folk inte mot sin vilja skall förflyttas från den mark som de bebor. Detta är en generell princip. Det är emellertid inte ovanligt att folkgrupper av olika skäl måste förflyttas från sin mark. Punkten 2 i artikel 16 föreskriver att när förflyttning är nödvändig, som en undantagsåtgärd, får den ske först sedan berörda folk har gett sitt fria medgivande. I motsats till den tidigare konventionen nr 107 tar denna konvention inte upp anledningar till när förflyttning kan bli nödvändig. Den ger i stället en beskrivning av hur proceduren skall ske. Regeringarna skall först söka medgivande. Om detta inte går att erhålla får förflyttning ske endast enligt förfaranden som är fastställda i den nationella lagstiftningen. Dessa förfaranden skall innefatta offentliga utredningar när så är lämpligt, där ursprungsfolken har möjlighet till reell representation. Enligt ILO-guiden skall dessa procedurregler även omfatta mark som nyttjas och inte endast mark som traditionellt innehas av ursprungsbefolkningen. Förarbetena till konventionen fastlägger att begränsade ingrepp, som inte innebär folkomflyttningar, exempelvis expropriation, inte omfattas av bestämmelsen. Punkten 3 i artikel 16 föreskriver en rätt för folken att återvända till sin hävdvunna mark så snart som skälen för förflyttning inte längre finns. I många fall förflyttas ursprungsbefolkningar från sin mark på grund av katastrofsituationer såsom krig, konflikter eller ekologiska katastrofer. Alltför ofta finner urbefolkningen att den har förlorat sin mark trots att orsaken till förflyttning upphört. När ett återvändande inte är möjligt skall dessa folk närhelst det är möjligt tilldelas mark som till sin beskaffenhet och rättsliga status är likvärdig med den mark som de tidigare bebodde och som tillgodoser deras nuvarande behov och framtida utveckling. Om urfolken önskar erhålla ersättning skall deras önskemål respekteras. Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark 203 I 2 kap. 18 § RF anges bl.a. att varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande, utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. I samma paragraf stadgas vidare att den som genom expropriation eller annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten. Inför ratificering av konventionen konstaterade det norska Justis- och politidepartementet att de mer begränsade ingrepp som inte innebär folkomflyttningar faller utanför artikelns tillämpningsområde (se St. Prp. Nr 102 1989-90). Man byggde sitt ställningstagande på förarbetena till konventionen som fastlägger att begränsade ingrepp som inte innebär folkomflyttningar, såsom expropriation, inte skall omfattas av bestämmelsen. Även om jag delar denna uppfattning vill jag kort redogöra för de svenska bestämmelserna om expropriation, eftersom detta förfarande kan innebära att renskötselrätten upphör inom vissa områden. Av 26 § rennäringslagen framgår att renskötselrätt kan upphävas bara om det behövs för sådant ändamål som avses i 2 kap. expropria- tionslagen (1972:719). Enligt 29 § rennäringslagen gäller i frågan om upphävande av renskötselrätt och ersättning med anledning därav vissa bestämmelser i den lagen och i tillämpliga delar bestämmelserna i expropriationslagen om expropriation av särskild rätt till fastighet. Enligt 2 kap. expropriationslagen får expropriation ske för att ge kommun möjlighet att förfoga över mark som med hänsyn till den framtida utvecklingen krävs för tätbebyggelse. Expropriation får även ske för att bereda utrymme för anläggning som tillgodoser allmänt behov av samfärdsel, transport, elektrisk kraft, vatten och värme för att bereda utrymme åt näringsverksamhet eller anläggning av större betydelse för riket eller orten eller viss befolkningsgrupp. Expropriation får också ske bl.a. för att bevara område som nationalpark, naturreservat, naturminne eller för att annars tillgodose väsentligt behov av mark eller anläggning för idrott eller friluftsliv, om marken eller anläggningen är avsedd att hållas tillgänglig för allmänheten. Enligt 4 kap. expropriationslagen gäller för fastighet som exproprie- ras i sin helhet att ersättning skall betalas med belopp som motsvarar fastighetens marknadsvärde, dock med vissa undantag. Några bestäm- melser om rätt till ersättningsmark finns dock inte i denna lag eller någon annan lag med liknande innebörd. Inför ratificering av konventionen konstaterade det norska Justis- och politidepartementet att norsk rätt inte hindrar en lösning som 204 Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark innebär tilldelning av ersättningsmark i ett läge där konventionen skulle kräva detta. Däremot finns det inga bestämmelser i norsk lag som ger rätt till ersättningsmark vid folkförflyttningar (se St Prp. Nr 102 1989- 90). Några folkomflyttningar har inte förekommit i . Så omfattande ingrepp som skulle behövas för att åstadkomma sådana omflyttningar måste vara föranledda av alldeles speciella förhållanden. har dock använt sig av särskilda medel för att förflytta samer . När man i och enades om en ny renbeteskonvention som bl.a. reglerade samernas rätt till renbete i innebar detta att samerna förlorade stora områden av sitt sommarbetesland. Vid förhandlingarna med gjorde stora eftergifter för att nå en överenskommelse, bl.a. försäkrade man att renantalet skulle minskas inom de fyra nordligaste samebyarna. Detta ledde till att samer från Karesuandoområdet förflyttades till sydligare områden i . I är sådana folkförflyttningar som omtalas i artikel 16 otänkbara. Man bör dock observera de krav på bl.a. ersättningsmark som kan ställas om en sådan situation som täcks av artikeln undantagsvis skulle uppstå framgent. Särskilt mot bakgrund av detta och artikelns utformning kan det inte anses strida mot konventionen att regler saknas som direkt tar sikte på de undantagssituationer som omfattas av artikeln Jag anser sålunda inte att det föreligger någon bristande överensstämmelse mellan svensk rätt och artikel 16. 1.Förfaranden som har etablerats av hävd hos berörda folk för överflyttning av markrättigheter mellan medlemmar av dessa folk skall respekteras. 2.Berörda folk skall konsulteras vid prövning av deras befogenhet att överlåta sin mark eller på annat sätt överföra sina rättigheter till personer utanför den egna gemenskapen. Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark 205 Personer som inte tillhör dessa folk skall hindras från att dra nytta av deras sedvänjor eller bristande insikt om lagstiftningen hos deras medlemmar i syfte att tillförsäkra sig äganderätt, besittningsrätt eller nyttjanderätt till mark som tillhör dem. I artikel 17 punkten 1 stadgas att förfaranden som har etablerats av hävd för överflyttning av markrättigheter mellan medlemmar av dessa folk skall respekteras. Men när deras befogenheter att överföra sina rättigheter till icke ursprungsfolk prövas av myndigheterna skall ursprungsfolken konsulteras. Detta är en generell princip med stor aktualitet eftersom många utvecklingsländer reviderar sin lagstiftning och konstitution. Syftet med den ändrade lagstiftningen är att tidigare restriktioner – som infördes genom jordbruksreformer och som gällde nyttjandet av mark, äganderätt och storleken på jordegendomen – skall upphöra. Dessa restriktioner gäller i många fall även ursprungs- befolkningen i respektive land. Artikel 17 föreskriver att de berörda folken skall konsulteras vad gäller effekterna av sådana förändringar, innan de träder i kraft. Under förhandlingarna om konventionen ansåg en stor del av representanterna för ursprungsfolken att det borde införas ett förbud mot att överföra rättigheter till personer utanför folkgruppen. Mot detta anfördes att ett sådant förbud skulle medföra alltför begränsad valfrihet för ursprungsfolken. Förhandlingarna slutade med att man uppnådde enighet om att det skulle överlåtas till respektive stat att bestämma om ursprungsfolken skall ha möjlighet att överföra sina rättigheter, dock först efter att ha rådgjort med den berörda gruppen. Enligt den norska folkerettsgruppen, NOU 1997:5, s. 41, är det en förutsättning att överlåtelsen inte går ut över gruppens möjligheter att bevara och utveckla sin kultur. Renskötselrätten tillkommer enligt 1 § rennäringslagen den samiska befolkningen. Några förfarande som har etablerats av hävd för överflyttning av markrättigheter mellan samerna finns inte. Icke hävdvunnen överflyttning av markrättigheter regleras i rennäringslagen. För att bedriva renskötsel och därmed sammanhängande rätt till renbete, fiske, jakt och skogsfång krävs medlemskap i sameby. Samebyn kan enligt 11 § som medlem anta 206 Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark 1.den same som deltar i renskötseln inom byns betesområde, 2.den same som har deltagit i renskötseln inom byns betesområde och haft detta som stadigvarande yrke och inte övergått till annat huvudsakligt förvärvsarbete, 3.den som är make eller hemmavarande barn till medlem som avses under 1 eller 2 eller som är efterlevande make eller underårigt barn till avliden sådan medlem. Samebyn beslutar således själv vem som skall komma i åtnjutande av markrättigheter. Det enda kravet lagstiftaren ställer för att någon skall få dessa rättigheter är medlemskap i sameby. Eftersom det inte har etablerats några förfaranden av hävd för överflyttning av markrättigheter mellan samerna och dessa rättigheter enbart tillkommer den samiska befolkningen har artikeln i denna del begränsad räckvidd för svenskt vidkommande. Lämpliga straff skall fastställas i lag för obehörigt intrång på eller nyttjande av berörda folks mark, och regeringarna skall vidta åtgärder för att förhindra sådana överträdelser. Enligt artikel 18 skall personer som inte tillhör ursprungsfolk hindras från att göra intrång på berörda folks mark. Straff skall fastställas i lag för sådana intrång. Allemansrätten innebär begränsningar i möjligheterna att inskränka nyttjandet av mark samt att lagstifta om intrång. Rennäringslagen innehåller emellertid bestämmelser som bl.a. reglerar framkomligheten inom renskötselområdet och användandet av hund. Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark 207 Enligt rennäringslagen 94 § skall till böter dömas den som med uppsåt eller av oaktsamhet ·stänger av fastställd eller annars gällande flyttningsväg för renar eller vidtar åtgärder på eller invid vägen så att dess framkomlighet väsentligt försämras, ·skrämmer eller på annat sätt ofredar renar som uppehåller sig på ett område där renskötsel då är tillåten, ·obehörigen driver bort renar från ett område där renskötsel då är tillåten eller hindrar renar från att beta på ett sådant område. Enligt 93 § skall hund inom renskötselområdet hållas kopplad, om inte medger annat. Anträffas hund medan den jagar eller på annat sätt ofredar ren inom renskötselområdet får hunden dödas av den som äger eller vårdar ren. Enligt skogsvårdslagen (1979:429) skall till böter eller fängelse den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte rättar sig efter ett föreläggande eller förbud som meddelats för att 31 § skall följas. Enligt denna paragraf skall vid skötsel av skog i fråga om hyggens storlek och utläggning, kvarlämnande av trädsamlingar etc. den anpassning ske som uppenbart påkallas med hänsyn till rennäringen. Enligt terrängkörningslagen (1975:1313) och terrängskörnings- förordningen (1978:594) är körning i terräng med motordrivet fordon förbjuden inom fjällområden i , , och . Undantaget från förbudet gäller dock bl.a. för arbete med renskötseln vid bevakning av renar och vid drivning och samling av renar inför omedelbar förestående märkning, slakt eller flyttning samt för renskötarnas försörjning med livsmedel och andra dagligvaror i direkt samband med renskötseln. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbudet döms till böter. I ringa fall skall det dock inte dömas till ansvar. Jag gör bedömningen att rennäringslagens regler innehåller tillräckligt skydd mot obehörigt intrång eller nyttjande av renskötselområdet på sådant sätt att det kan skada renskötseln. Även skogsvårdslagen innehåller regler till skydd för rennäringen. 208 Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark Tillhandahållande av mark m.m. Nationella jordbruksprogram skall tillförsäkra berörda folk en behandling som är likvärdig med den som tillkommer andra grupper av befolkningen med avseende på a)tillhandahållandet av ytterligare mark för dessa folk när det område som de förfogar över inte räcker till för att förse dem med för ett normalt liv erforderliga förnödenheter eller är otillräckligt vid en eventuell ökning av deras antal. b)tillhandahållandet av de medel som erfordras för att främja förbättring av den mark som dessa folk redan äger. Enligt artikel 19 skall nationella jordbruksprogram tillförsäkra berörda folk en behandling som är likvärdig med andra grupper av befolkningen avseende tillhandahållandet av ytterligare mark för dessa folk när det område som de förfogar över inte räcker till för att förse dem med för ett normalt liv erforderliga förnödenheter eller är otillräckligt vid en eventuell ökning av deras antal. Detta skall inte tolkas som att ursprungsfolken skall ha rätt till ytterligare mark endast om det finns motsvarande jordbruksprogram för andra grupper. Konventionens allmänna inriktning är att tillförsäkra att ursprungsfolken har de förutsättningar som är nödvändiga för att bevara grunden för sin kultur och sina traditionella verksamheter och för att bevara sin ekonomiska självständighet och utveckling (se exempelvis artikel 23). Skulle ursprungsfolken inte ha tillräckligt med mark för att förse dem med vad de behöver för sin försörjning innebär följaktligen bestämmelsen i artikel 19 att staten skall tillhandahålla erforderlig mark. Dessutom skall staten tillhandahålla de medel som erfordras för att främja förbättring av den som mark som dessa folk redan äger. Generellt sätt finns det inga nationella jordbruksprogram i som har målsättningen att tillhandahålla ytterligare mark till någon näringsgrupp om inte den aktuella marken räcker till för deras Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark 209 försörjning eller tillhandahålla medel för förbättring av den mark som de redan äger. Renskötseln bedrivs i i stort sett i hela , och samt delar av och . Bruttoarealen av de svenska renbetesmarkerna uppgår till . När bruttoarealen reducerats med vattenområden, högfjällsimpediment samt bebyggd och odlad mark återstår en nettoareal . Renbetesmarken omfattar i runda tal en tredjedel av totala yta. Vinterbetesmarkernas omfattning är omtvistad inom vissa delar av området. I rennäringslagen finns bestämmelser om vilka områden som får användas för renbete och om betestidens längd. Renskötseln får bedrivas på de s.k. året-runt-markerna i och läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen, dels nedanför denna gräns på mark där skogsrenskötsel av ålder bedrivs , sommaren eller hösten om marken antingen utgör renbetesland eller tillhör eller vid utgången av tillhörde staten (kronomark). Renskötseln får vidare bedrivas på renbetesfjällen i och inom de områden i och som vid utgången av tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete. De s.k. vinterbetesmarkerna, där renskötsel får bedrivas –, omfattar dels övriga delar av nedanför odlingsgränsen, dels sådana trakter utanför och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året. Renantalet växlar starkt mellan perioder av goda och dåliga renbetesår. Vid renräkningar och i renlängder registreras vinterhjorden, dvs. den renhjord man i huvudsak förfogar över mellan slaktsäsong och kalvningssäsong. bestämmer det högsta antal renar som får hållas på bete i en sameby. När renantalet fastställs skall hänsyn tas till andra intressen. kan besluta om inskränkningar i betesrätten om det behövs för att bevara renbetet eller annars främja renskötseln. Inom de områden som överbetats bör länsstyrelserna enligt regeringens direktiv utarbeta åtgärdsprogram för att få betes- resurserna att återhämta sig. Så har också skett. För att inte försätta samebyarna i en besvärlig ekonomisk situation skall åtgärderna utformas efter de förhållanden som råder inom respektive samebys betesområde. Problemen med överbetning har sin orsak i att det inom vissa områden inte rått balans mellan renantalet och tillgängliga betesresurser. finns genom ändrade bestämmelser i rennäringslagen möjligheter för att reglera antalet renar. 210 Övriga bestämmelser om ursprungsfolks rätt till mark Vad gäller tillhandahållandet av ytterligare mark finns det i 2 kap. 4 § expropriationslagen en bestämmelse som ger staten en möjlighet att ta i anspråk fast egendom genom expropriation för att bereda utrymme åt viss näringsverksamhet. I genomförde man en ändring i rennäringslagen som innebär att har en möjlighet att expropriera nödvändigt renbete inom renbetesområdet om det efter en domstolsprövning skulle visa sig att sedvanerätt inte existerar inom det aktuella området. Renbetesrätt kan även tilläggas samerna avtalsvägen, vilket innebär att marken inte behöver arrenderas i vanlig mening, än mindre expropri- eras. Vad som fodras är bara att en motsvarande rätt till renbete eventuellt tvångsvis tilläggs samerna. En sådan rätt att i mån av behov vissa år utnyttja marken är ju en betydligt mindre långtgående rätt än vanligt arrende. Ett annat sätt som har diskuterats som möjligt för att tillförsäkra samebyarna tillräckliga områden för vinterbete är att mark arrenderas för vinterbete. Om det framkommer att arrende av sådana vinterbetes- marker är en nödvändig förutsättning för att samebyarna skall kunna fortsätta att bedriva rennäring kan kravet i artikel 19 punkten a) tolkas så att staten skall stå för kostnaderna för sådant arrende. Om tillgång till ytterligare vinterbetesmarker är en nödvändig förutsättning för att samebyarna skall kunna fortsätta att bedriva rennäring kan kravet i artikel 19 punkten a) tolkas så att staten skall stå för kostnaderna för tillhandahållandet av ytterligare mark. Om exempelvis pågående tvister rörande vinterbetesmarkernas omfattning eller framtida gränsdragning skulle leda till en bristande tillgång på mark för samerna så att renskötsel hotas i vissa områden kan detta lösas på olika sätt, genom avtal eller expropriering. För att kravet enligt artikel 19 skall vara uppfyllt krävs att staten står för kostnader för tillhandahållande av mark som är nödvändig för att samerna skall kunna fortsätta att försörja sig på renskötsel. 10Sysselsättning och anställnings- villkor, artikel 20 Min bedömning: Jag bedömer att uppfyller kraven i artikel 20 med gällande svenska bestämmelser 1.Regeringarna skall inom ramen för nationella lagar och föreskrifter och i samarbete med berörda folk vidta särskilda åtgärder för att säkerställa ett effektivt skydd med avseende på sysselsättning och anställningsvillkor för arbetstagare, som tillhör dessa folk, i den mån de inte åtnjuter effektivt skydd genom den lagstiftning som gäller för arbetstagare i allmänhet. 2.Regeringarna skall göra allt som står i deras förmåga för att hindra varje diskriminering av arbetstagare, som tillhör berörda folk, i förhållande till andra arbetstagare, särskilt i fråga om: a)tillträde till arbete, innefattande kvalificerat arbete, samt åtgärder för befordra, b)lika lön för arbete av lika värde, c)sjukvård och socialhjälp, arbetarskydd, samtliga socialförsäk- ringsförmåner och andra arbetsrelaterade förmåner samt bostäder, d)föreningsrätt och frihet till all lagenlig fackföreningsverksamhet samt rätt att sluta kollektivavtal med arbetsgivare eller arbets- tagarorganisationer. 3.De åtgärder som vidtas skall innefatta åtgärder för att säkerställa a)arbetstagare som tillhör berörda folk, bl.a. säsongsarbetare, tillfällighetsarbetare och migrerande arbetare inom jordbruk och annan verksamhet, liksom de som är anställda av företag som förmedlar eller hyr ut arbetskraft, åtnjuter det skydd som enligt nationell lag och praxis kommer andra sådana arbetstagare inom samma sektorer till del och att de får fullständig information om sina 212 Sysselsättning och anställningsvillkor rättigheter enligt arbetslagstiftningen och om vilka möjligheter som står till buds för de, b)arbetstagare som tillhör dessa folk inte utsätts för arbetsför- hållanden som äventyrar deras hälsa, i synnerhet genom exponering för bekämpningsmedel eller andra giftiga ämnen; c)arbetstagare som tillhör dessa folk inte utsätts för tvångsrekry- teringssystem, innefattande tvångsarbete och andra former av arbete för återbetalning av skuld; d)manliga och kvinnliga arbetstagare som tillhör dessa folk åtnjuter lika möjligheter och lika behandling i arbetet samt skydd mot sexuella trakasserier. 4.Särskild uppmärksamhet skall ägnas upprättandet av lämplig yrkesinspektion inom områden där arbetstagare som tillhör berörda folk utför lönearbete, i syfte att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i denna del av konventionen. Artikel 20 i konventionen handlar om sysselsättning och anställnings- villkor för ursprungsfolk. Enligt ILO-guiden är dessa folk ofta de mest utsatta i sina respektive länder. I stor utsträckning arbetar de utanför landets formella ekonomiska system, ofta som lantarbetare utan facklig tillhörighet och trygghetslagar. De blir lätt föremål för exploatering av oseriösa arbetsgivare. Som invandrare får de tunga och underbetalda arbeten. Artikel 20 föreskriver regeringarna att vidta särskilda åtgärder för att säkerställa ett effektivt skydd för dessa människor vad gäller sysselsättning och anställningsvillkor. Åtgärderna skall vidtas i samarbete med berörda folk i den mån de inte redan åtnjuter effektivt skydd genom den lagstiftning som gäller för arbetstagare i allmänhet. Artikeln omnämner speciella områden där sådana åtgärder skall vidtas. Det rör sig framför allt om lika lön för likvärdigt arbete, sjuk- och hälsovård samt arbetarskydd. Ursprungsfolken skall vidare alltid omfattas av skydd för förenings- rätten. De skall vidare ha rätt att delta i sådan verksamhet.