sou · GNB3129d3 · 2000-01-01 00:00:00 — I konstens kungadöme råder en berättigad skepsis mot demokratiskt fattade beslut om smak och kvalitetsdeklarationer. många kineser som helst ha fel och de folkhemskes omdömen visa sig vara utan kontakt med konstens nya värdeproduktion. Att det är så visar historien och att denna konflikt med demokratins grundläg- gande rätt att välja sina ledare kan komma demokratin till godo gör inte det akuta politiska dilemmat mindre för en konst- och kulturpolitik med både parlamentariskt och sakkunnigt stöd. Vilfredo Paretos elitbegrepp innebär att den ideala eliten ges sin rätt och sitt inflytande genom sina utvalda medlemmars kvaliteter och överlägsna egenskaper. För den eliten är sanningen inte en fråga om demokratiska val utan om insikter. pläderade som bekant för den enskildes rätt i elitistiska deklarationer av stor framsynthet. Mot medelmåttornas tyranni ställer han det innovativa tänkandet och originalitetens produktivitet. Just därför att excen- tricitet är klandervärt i den allmänna opinionens ögon, är det önsk- värt att människor är excentriska för att bryta detta tyranni, citeras han i en debatterande essä av om den kvalificerade fri- heten som är upplysningens väg för utträdet ur människans själv- förvållade omyndighet.22 Jämlikhet blir i ett sådant perspektiv ett svårkvalificerat begrepp när det ges idealbildande kraft utöver att vara en garanti för varje individs lika människovärde. Det moderna samhället med dess demokratibegrepp har utvecklat tekniker för att mäta konstens och kulturens horisontella dimen- sioner, dess utbredning och sociologiska genomströmning. Dess ver- tikala räckvidd är inte mätbar med de kvantitativa undersökningar och den publikstatistik som ger stöd för och legitimerar kultur- politikens inriktning. De europeiska granskarna skrev, som vi såg, imponerat om det svenska kulturlivets enastående sociala bredd, men de saknade en diskussion om kvaliteten på publikens engagemang i nationens kulturliv. Frånvaron av en sådan debatt är ett uttryck för en berö- ringsskräck inför icke deltagarbestämda och därmed demokratiskt sett kontroversiella synpunkter på konstens värdedimensioner. Den kvantitativa synen på kulturell välfärd och högt publikdelta- gande behöver förvisso inte råka i konflikt med ett kvalitetsinriktat perspektiv på konst, men kan göra det. Publik till varje pris riskerar alltid att bli publik till alltför högt konstnärligt pris och göra insti- tutionerna till platser som lämnas åt sitt öde av dem som är kon- turskarpa i sina krav på kvalitet. De som är specialiserade i sin smak och, för att nu föra in en annan variabel, unga utan prestigetyngda förutfattade meningar om konstens och kulturens symbolvärden. Denna unga kräsna publik kan inte vinnas vare sig genom en aldrig så demokratisk kulturspridningsideologi eller genom aldrig så glansfulla evenemangskittlingar utan bara genom att den erbjuds ett möte med direkt tilltal utanför rutinerna. Svensk kulturpolitik och svenska kul- turinstitutioner har generellt sett ägnat mindre intresse åt den aspek- ten än åt att åstadkomma mätbara resultat; budgetmässigt försvarbara inför politiker mindre engagerade i konst än för bokslut. Högkultur eller konstkultur är en icke-egalitär kraft som utmanar det masskulturella samhällets mediokrati och konformitet. Ungefär så kan man sammanfatta den grundläggande kulturpolitiska kritik som utvecklades först av Frankfurtskolan och senare lånat sig till ide- ologiska attacker av nykonservativt slag mot vad som kallats olika former av korrekthet, politiskt såväl som genusbestämd och klass- mässig. Om demokrati innebär, och vem vill förneka det, att all- männa föreställningar, ja, förutfattade meningar liksom välgrundade sådana, ger fundamentet för politikens slutsatser och förslag, kan konsten med dess utmaningar vara ett korrektiv mot denna förall- männeligade föreställningsvärld. Få vill väl protestera mot ett sådant synsätt på konstens värde. Konsten som en förutsättning för demo- kratins fördjupning eller konsten som markering av ett slags politi- kens gränser. Ja, som ett memento mot den folkets allmakt som i en demokrati ytterst gäller den lagstiftande makten och inte värdering- arnas och smakens hegemoni. De senare är frågor av ett slag och en skörhet som de folkvalda politikerna inte skall ha rätt att lagstifta om i en demokrati utan tvärtom lyssna till för att fördjupa sin syn på samhällelighetens innebörder och relativisera sina uppfattningar. Låt oss utgå från att det går att skapa samförstånd kring detta. Men den diskussion som börjar föras med allt större frimodig- het och som tycks vara allt mindre hämmad av en tidigare vänster- hegemoni i kulturdebatten, gäller tvärtom huruvida demokratin verk- ligen ger jordmån för konsten; om demokratin är lika nyttig för kon- sten som konsten för demokratin. Är demokratins egalitetsideal hämmande för konstens elitproduktion? Håller kvantitativ framgång i demokratins och marknadens namn på att slå ut kvalitativ fördjup- ning?23 utgår från att demokrati betyder konsensus och från att majoritetssynpunkter inte står i dialektisk relation till väl- informerade minoritetsperspektiv. Det är den debattens blinda fläck. Själv vill jag se det så att konstens domän tillhandahåller arenor för sådana exklusiva, konkreta, avantgardistiska perspektiv och att det hör till kulturpolitikens uppgifter att garantera deras bestånd. För demokratins skull. Så skulle paradoxen mellan elitism och demokrati kunna upplösas i välfärdssamhället och i stället bli till ett spännings- fyllt och kreativt motsättningsförhållande. vara antagonistisk i såväl ett majoritetstotalitärt samhälle av kommu- nistiskt slag som i ett marknadsdiktatoriskt utan statligt balanserade stödåtgärder. Respekten för konstnärlig elitism och kvalitet kräver alltså med detta synsätt demokratins garantier för att minoritetssyn- punkter skall få tillgång till offentligheten och att samhälleliga, ideo- logiska och individuella motbilder hålls fram. Inget talar emellertid för att en sådan oppositionell och motvalls konstproduktion skall kunna få fortsatt goda arbetsvillkor på de stora byråkratiserade institutionerna. Vad teatern beträffar kommer vi sannolikt att få se en fortlöpande strukturförändring mot mindre scener och mer kortlivade produktionsteam vid sidan av några få evenemangsscener utan konstnärlig vitalitet men med representativa glanskulturella insatser av regionalt eller natio- nellt slag. Teatern och konsten kan aldrig vara relevant för alla. Detta enkla faktum sätter gränserna för det kulturpolitiska ekonomiska stödet till den i en demokrati. Vill den vara utmanande måste den utgå från att dess permanens och volym är begränsad. , dansk teaterteoretiker och -kritiker, har granskat teatersverige i essäsamlingen kultur? och därvid gjort några viktiga iakttagelser.24 Han varnar för riskerna med en demokratisk kulturpolitik som inte respekterar konstens partiku- laritet och tycker sig i detta finna ett socialdemokratiskt dilemma, med dess dogmatiska kultursyn om lika tillgång för alla till teatern. Mot den synen sätter han en kulturpolitik som ger utrymme för att framhäva specifik konstnärlig identitet, med syfte att nå en utvald grupp. I stället för gemene mans teater vill han se en teater som garanteras sin integritet i förhållande till mecenaten staten och den vägen kan utveckla sin konstnärliga identitet. För demokratins vid- kommande ser han detta som helt centralt, för utan teatern skulle samhällets spel sakna möjligheter till tolkningar – och bli ett skräck- välde. Det vill säga utan den teater som suger upp ett samhälles vär- deringar och gestaltar dem bildmässigt, gestiskt, verbalt i värdelad- dade uttryck i en dubbelriktad kommunikation mellan scen och salong. Teatern kan ge ett väsentligt vittnesbörd om klimatet i en epoks sociala relationer, och man får därmed också lust att kalla tea- tern för sanning, skriver . Det är svårt att låta bli att tänka på 3:1 och Sju tre, när man läser de orden. Ja, oavsett det katastrofala efter- spelet till den senare uppsättningen som för alltid kommer att bli ett av svensk teaterhistorias största trauma, och även om man i likhet med mig anser att Sju tre använde estetiskt och etiskt tvivelaktiga och kontraproduktiva metoder, berövande åskådarna den frihet föreställ- ningen gav brottslingarna-skådespelarna. Men före rånet i Kisa och före polismorden i 1999 ställde också den pjäsen oroande frågor på scenen om ett samhälles ideologiproduk- tion och antidemokratiska föreställningar. Så som den västerländska teatern förmått göra från antiken och in . 1Här citerad ur (1981), s. 183. 2Kulturpolitiken bör ses som en del av arbetet för bättre samhällsmiljö, klargör när det anger huvuddragen kulturpolitik. Se inled- ningarna till skriftserien Kulturpolitik i praktiken med dess årliga översikter av statliga kulturinsatser. Kulturell jämlikhet är enligt riksdagsbeslutet lika viktig som ekonomisk och social jämlikhet, slår fast i en formulering som består in och som tolkar det statliga perspektivet på kulturpolitiken debatter. 3Swedner (1967). 4Swedner och Nylöf är här citerade ur TCO:s utredning Kulturaktivt samhälle (1970). 5Nylöf (1968). Också detta citat ur . (1968), s. 262 f. Se också Swedner (1971). 7Ett urval av de tidnings- och tidskriftsinlägg som följde på föredrag vid högtidssammanträde är samlade i ? (1963). 8Se uppsatsen och kulturpolitik i (1978). 9Publiken som svek var publiken som sveks, s. 107 i samma bok. 10Nordensvan (1917–18), senare delen s. 481. 11Om Riksteater, initiativ, planer och motstånd, se (1991). 12För frigruppernas historia se (1982) och Tjäder (1984). Den senare återger i appendix det s.k. 13Se artikelserien om kulturen och mottagaren i 29.8-99. 14Se Kulturaktivt samhälle (1970). 15Myerscough (1990). 16De åtta målen, fastställda kulturpolitiska mål, gäller: – yttrande- frihetens förutsättningar – människors möjligheter till egen skapande aktivitet – motverkan av kommersialismens negativa verkningar – främjande av decen- tralisering och beslutsfunktioner inom kulturområdet – hänsyn till eftersatta gruppers erfarenhet och behov – konstnärlig och kulturell förnyelse – garanti för att äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs – utbyte av erfarenheter och idéer över språk- och nationsgränserna. 17De kulturpolitiska svårigheter som uppstår när en konstkultur skall hävdas och den kulturella välfärden ges precision innanför okontroversiella honnörsord som deltagande, demokrati och aktivitet uppmärksammades till viss del i Nord- iska rådets temakonferens om Nordisk kultur i , också om temat här var den nordiska identiteten satt under press utifrån. Se (1997). 18Asplund (1968). 19Se Långbackas teser om en konstnärlig teater (1981). 20Citerat ur förordet till red. (1994). Kulturinstitusjoner, demokrati og politikk. 22Wallrup i red. (1998). 23För representativa och samtidskorrekta hållningar till dessa frågor se Melzer m.fl. (1999). 24Lynge (1987). På några av denna uppsats inledande sidor har jag citerat mig själv ur den översiktliga periodframställning som P. A. Tjäder och jag svarar för i , red. (1999) Den svenska litte- raturen, del 3, : , (1968) Ur ett manuskript om kulturpolitik i Dia- log 1968:2, : , (1997) Mellan självförtroende och osäkerhet. En essä om Nordisk kulturpolitik, : Nordisk Ministerråd cop. , Hans red. (1963) Är allting konst? Inlägg i den stora konst- debatten, : (1968) Barriären mot finkulturen i Det differentierade samhället, : Prisma Rapport från TCO:s kulturutredning (1970), : Prisma , (1987) Teatersverige – ett kulturellt mellanspel? Nationalarvet inför den postmoderna utmaningen, : Sekretariatet för framtidsstudier Långbacka, (1981) Bland annat om , : Nor- stedts Melzer, . m.fl. (1999) Democracy & the Arts, Ithaca, : Myerscough, (1990) Statlig kulturpolitik i , : , Allmänna förlaget , (1962) Demokratins kultursyn, : , (1981) Vägen till kulturpolitiken, : Liber Nordensvan, (1917–18) Svensk teater och svenska skådespelare från till våra dagar I–II, : Nylöf, (1967) Musikvanor i , : SOU 1967:8 Nylöf, (1968) Multikonst – en sociologisk studie i Utställ- ningspubliken, rapport nr IV, : Riksutställningar , (1978) Kritik av kulturen, : Författarförlaget , (1984) Teater i efter , : Strömbäck, red. (1994) Släck inte ljuset! Swedner, (1967) Teatervanor och musikvanor i , Stadskollegiets utlåtande och memorial, bihang nr 79, Swedner, (1971) Om finkultur och minoriteter, : Tjäder, Per (1984) Den allvarsamma lekplatsen, : Arbetarkultur , Hans (1991) På väg mot en Riksteater, : entré/ Wallrup, (1998) I måttlöshetens tid. Om elitkonceptioner och politiska ideologier i , , red. Eliterna som abdikerade, : Vestheim, (1998) Kulturinstitusjoner, demokrati og politikk. – en expansiv arena Kvinnor i tarvliga trasor släpades mot rättegångar där de inte hade någon chans. Efter dem sprang barnen och skrek: Min mamma är en häxa! Min mamma är en häxa!. Jag mår illa, mumlade jag till fröken och stapplade ut. När dörren till scenrummet slog igen hörde jag köttet fräsa mot bålet. Än undrar jag hur skådespelarna egentligen bar sig åt för att göra tiden för häxprocesserna i så levande. Känslan av skuld, av att vara barnet som sviker av rädsla, bär jag fortfarande med mig. Föreställningen förblir en av mitt livs största kulturupplevelser. Det var skolan som tvingade den på mig. Jag fick veta att någonting fanns att uppleva som jag annars inte skulle ha fått kännedom om. Ett till- val som också gick att välja bort. Jag gick på mellanstadiet när kulturpolitik började gälla. Den som bland annat skulle motverka kommersialismens negativa verkningar inom kulturområdet, möjliggöra konstnärlig och kulturell förnyelse, ge människor möjligheter till egen skapande aktivitet och främja kontakt mellan människor.1 Dessa mål står fast också i den kulturpolitik som börjat gälla . Med ett viktigt tillägg: kulturpolitiken ska dessutom verka för allas möjlighet till kulturupplevelser.2 Vad en kulturupplevelse är, eller kan vara, skrivs det ingenting om. Det är svårt att sätta ord på det där magiska som inträffar när man blir förflyttad bortom tid och rum, det tillstånd som bara kan jämföras med förälskelse. Men alla som varit med om dem känner igen ögonblicken då man direkt och upplever alla sina sinnen . Glömmer bort att tänka på var man är och varför, på hur man bör bete sig och vad andra eventuellt kan tänka och tycka. Allt det där som jag genomlevde under den där teaterföreställningen.3 När regeringen i 1996/kulturproposition gör en utvär- PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA dering av de kulturpolitiska år som förflutit , konstaterar den att en hel del faktiskt har uppnåtts: har bland annat fått fler regionala teatrar och kammarorkestrar och många människor har närmare än förr till en eller flera kulturinstitutioner.4 Ändå är det förstås inte bra när redovisar den svenska befolkningens kulturvanor för /1997 med följande siffror: har inte besökt en enda konstutställning som gått. har inte gjort ett enda teaterbesök . har inte gjort någon typ av konsertbesök. har inte varit på bio. har inte besökt något bibliotek en enda gång på ett helt år.5 Vänder man på det kan man förstås säga att nästan var fjärde svensk ser minst en konstutställning . Internationellt sett ligger svensken också på en hög nivå när det gäller delaktighet i kulturlivet. Hushållen – publiken – är den största aktören på den svenska kultur- och mediemarknaden.6 Enligt sammanställning utgjorde kultur- och mediesektorn i den svenska samhällsekonomin . Av dem stod hushållen för 29,5 miljarder. Den privata kulturkonsumtionen motsvarade alltså av landets totala kulturekonomi.7 Mot bakgrund av ovan refererade siffror kan det vara värt att fun- dera kring hur skillnaden mellan de politiska målen och verkligheten ser ut, och vad det beror på att vi som publik träffar de val som vi gör. Om det vi gör nu alls kan kallas att välja. Teatern är i detta perspektiv särskilt intressant. Efter folkrörelserna får teatern det största statliga bidraget av alla kulturformer, drygt en miljard 1997.8 Samma sak gäller inom lands- tingen, där teatern efter studieförbunden är största bidragstagare, och för som med undantag för musik inte ger mer pengar till någon annan konstyttring.9 Med skattemedel bidrar alla således mycket till teaterns fortsatta existens, i synnerhet i dess institutionaliserade form. Privat däremot, lägger svensken förhållandevis lite pengar på teater. I stället är vår största kulturutgift massmedier – dags- och kvällstidningar – och böcker.10 Att svenskarna internationellt sett ändå tillhör världens mest tea- terbesökande folk måste främst tillskrivas två faktorer: de många barn- och ungdomsföreställningarna, samt storstadspubliken som går på teater om året.11 Enligt , som forskat i svenskarnas teatervanor, utnyttjar två av tre stockholmare möjlighe- ten att se teater där många andra storstäders samlade teaterliv gläds om det når var fjärde eller var femte invånare då och då.12 Till storstäderna kommer också många övriga svenskar för att se tea- ter , och den som går på teater bara en gång gör det kanske just där. Inte minst lockar en stor teaterpublik. Men det beror inte på att det är där som de stora nationella scenerna finns, de som helt finansieras med skattemedel. Landsortspubliken väljer inte Dra- maten eller Operan när den kommer på teaterbesök. I stället är det privatteatrarnas mer underhållande repertoar som lockar, med skåde- spelare, väl kända från TV, på scen. (Fig. 1) Privatteatrarna för tyvärr inte publikstatistik på samma sätt som institutionsteatrarna gör. Ändå är det ingen överdrift att påstå att varannan stol i privatteaterns salong upptas av en svensk som inte bor i . Elisa- beth har länge jobbat med publiken till von der Lanckens uppsättningar i , där föreställningar som Hotel- liggaren, I hetaste laget, Kolla klotet, och senast , gått och går för utsålda hus på teatrar som , Cirkus och . Hon uttrycker sig mer försiktigt än jag, som när vi träffas påstår att den övervägande delen av privatteaterns publik kommer långväga ifrån. Det stämmer , säger hon, men inte på vardagarna. Likaså är teatern noga med att hålla hälften av biljetterna för privat- personer som inte åker på arrangerade bussresor. Men finns ingen efterfrågan på biljetter lokalt, säljs de till var efterfrågan finns.13 På vissa uppsättningar är landsortspubliken med andra ord i majoritet. Det är den aldrig på , där snittbeläggningen för publik utanför ligger på med högsäsong , då beläggningen kan ligga runt 25 procent.14 Bussbolagen säger rent ut att och Operans uppsätt- ningar inte går att sälja. Dels hinner de inte, framförhållningen är för kort vad gäller nationalscenernas repertoar och föreställningar tar tid att marknadsföra.15 Dels efterfrågas inte nationalscenerna av publi- ken, som slår ihop teaterbesöket med en resa till , inklu- sive övernattning, frukost på hotell och tid för shopping. Samma mönster går igen i och . PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA TV-kändisar på scen drar publik till privatteatern. Här en scen ur som spelas på med bl.a. och i rollerna. som spelades på gick fullastade bussar dit, men därefter har det varit trögt med att få teaterresor till stånd. Publiken som reser till vill inte annat än undantagsvis till uppsättningar på eller Stadstea- tern utan föredrar Lorensbergsteatern, och på Rondo. revy i är också ett resmål som alltid går hem.16 Att publiken lockas av underhållning och musikal är ett faktum som svenska politiker börjat uppmärksamma och som därmed också alltmer har börjat prägla framför allt de regionala teat- rarnas repertoar. Politikernas förhoppning är att musikaler ska fylla salongerna och teatern därmed få bättre ekonomi. kan publiken välja mellan totalt 19 olika musikalföreställningar, därav elva uppsättningar på landets stads- och länsteatrar.17 Denna form av marknadsanpassning har inte undgått kritik, som också drabbat Dra- maten. Inför spelåret har såväl en aktör från Rederiet, en nykläckt stjärna från kultfilmen om livet i och en underhållare känd för sina smaklösheter kallats in i en ensemble som åderlå- tits svårt, både i antal och, framför allt, kompetens, skriver exempel- vis Tidnings kulturredaktör i en skarpt formu- lerad krönika.18 Det ska vara kul – annars får det vara Varför väljer då publiken hellre den traditionella privatteaterns språk? Svaren är förstås många. von der Lancken, teaterarrangör med eget bolag och tillträdd konstnärlig ledare för , känner dem antagligen bäst och sammanfattar ungefär så här:19 Man vill få skratta. Man vill bli berörd. Man vill känna igen namnen på skådespelarna och få se bra skådespeleri. Det ska gärna hända något spektakulärt på scenen som man kan tala om, kanske med scenografin eller kostymerna. Teaterbyggnaden ska vara en estetisk upplevelse, gärna vacker och glitt- rande i guld – man vill känna att man får mycket för pengarna.20 Men inget av det där räcker om man verkligen vill nå fram till en publik, säger hon. Det är helhetsupplevelsen som räknas, alla för- väntningar som föds redan när ett par letar i teaterannonserna efter vad de vill se, fortsätter med bussresan, hotellet, middagen och som på teatern måste infrias när publiken väl finns på plats. Någon måste finnas till hands och visa den till rätta som aldrig varit på teater förut. Man ska bli väl bemött i kassan, av den som river biljetter, hänger in kläderna i garderoben. Allt som stör lägger sig annars i vägen för hela teaterupplevelsen och gör att man kanske aldrig mer vill tillbaks. Det händer att von der Lancken personligen ringer upp människor som har klagomål, lyssnar, förklarar och ger presenter när klagomå- len varit befogade. Men kan det vara så enkelt att det är vanlig, regelrätt kundvård som det handlar om? Också på och tar man i ståndsmässiga lokaler väl hand om sin publik. Publiken på vill även den i PUBLIKENS RUM – EN EXPANSIV ARENA första hand bli underhållen, och publik föredrar komedi framför drama.21 Det är någonting mer som gör att landsortspubliken inte söker sig till nationalscenerna. Något som inte enbart kan förklaras med bemötande och tillgänglighet, eller det faktum som fortfarande – tyvärr – gäller, att kultur är en klassfråga.22 Något som på buss uttrycker så här: – Jag har en känsla av att det som ges på är för lite känt. Tidningarna skriver mer om de andra än om , de kan få en helsida och ibland mer om det är något riktigt stort på gång. Kulturjournalistik lågstatus i tidningen Massmedierna brukar kallas den tredje statsmakten och tillmäts som sådan stor betydelse för yttrandefrihet och opinionsbildning. I kul- turpropositionen understryks också att massmedierna bidrar till att utjämna skillnaderna mellan olika landsändar och befolkningsgrup- per i fråga om tillgång till kulturupplevelser, och att de spelat en vik- tig roll för att närma olika landsändar och regioner till varandra.23 Det gäller fortfarande för radio och TV. Men inom pressen är det en annan trend som dominerar . Den lokala särarten betonas allt mer. Tidningarna bidrar i stället i hög grad till att fjärma olika lands- ändar och regioner från varandra. Det är en del av den ironi som gäl- ler många delar av samhället just nu: som den nya informa- tionsteknologin har gjort att många har tillgång till en mycket större värld än någonsin förut, ökar betydelsen av den lilla världen hemmavid. Den man möter främst i sin lokala morgontidning. Som jag nämnde är svenskens största kulturutgift massmedier och böcker. Mest pengar lägger svensken på dags- och kvällstidningar. Nio av tio svenskar läser en dagstidning varje vardag, och när vi läser är det i första hand händelserna i den egna kommunen vi får ta del av.24 I takt med att det lokala materialet tillmätts större vikt har utblickarna minskat. Det gäller även för tidningarnas kultur- och nöj- essidor, där det lokala materialet per definition ofta bedöms vara mest intressant.