sou · GNB348d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Mer än hälften av de tillfrågade ansåg att journalisterna varit för påstridiga i rapporteringen och ungefär en tredjedel ansåg av medierna visat respekt för de drabbade. Kvällstidninga- rna fick mest kritik av de tillfrågade. Färjan befaras ha sjunkit Att massmedierna var de första att förmedla information om Estoniakatastrofen till beslutsfattare och allmänhet är inte förvånande. En av de viktigaste uppgifterna för mass- medierna är att via olika kanaler snabbt och i ett tidigt skede av en händelseutveckling informera sig om det in- träffade. Därför kontaktar de polisenheter, räddnings- centraler, akutsjukhus och andra berörda instanser för att följa skeendet av det som kan komma att bli stora nyhe- ter61 av intresse för många läsare, lyssnare och tittare. efter det första mayday-anropet från Estonia sände den svenska nyhetsbyrån ett första brådskande meddelande om att fartyget befarades ha sjun- kit. Nödropet hade då nått i Åbo och Ma- riehamn, där det först rådde oklarhet om vad larmet egentligen gällde. Estonias första mayday-anrop fångades direkt upp av som befann sig i närheten. en annan i området, , hörde nöd- anropet och kontaktade genast Radio för att ett mayday-relaymeddelande skulle sändas. Radio som inte hade uppfattat Estonias mayday-anrop sände istället ett så kallat panpan-medde- lande, som används när en eller ett fåtal personer är i sjö- nöd. Minuten efter detta sjönk Estonia, enligt de beräk- ningar som gjorts i efterhand, och ytterligare en minut se- nare begärde i Åbo att Radio skulle sända ett mayday-relay. Räddningsinsatsen var igång. Genom kontakt med i fick TT kännedom om den befarade förlisningen. Därefter vidtog genast ett arbete med att kontrollera uppgifterna om olyckan och dess omfattning.62 Det första brådskande TT-meddelandet som sändes löd: Färjan befaras ha sjunkit. En katastrof är en stor nyhet Från massmediernas sida kan likhetstecken sättas mellan en stor nyhet och en katastrof.63 Nyhetsredaktioner är or- ganiserade för att snabbt kunna disponera extra resurser då en stor och viktig händelse inträffar. Den befarade kata- strofen på föranledde massmedierna att sätta in stora resurser för att inhämta information och rapportera om det inträffade. Med tanke på hur många passagerare som en vanlig dag reser med de stora fartygen som trafike- rar gav redan de första knapphändiga uppgif- terna om olyckan för handen att den skulle kunna sluta i en katastrof. Reportrar sändes tidigt till Estline-terminalen för att söka information via rederiet i ankomsthallen, andra kon- taktade den svenska , fyrstationer i området, flygräddningen, akutsjukhusen, , regeringen och , övriga Östersjörederier, , polisen och andra myndigheter och organ som kunde tän- kas ha information att lämna om det som skett. Det fanns ingen olycksplats där reportrar kunde vara och fånga upp intryck att skildra. Det mesta arbetet som gjordes den och dagen skedde per telefon. Nyhetsteam sändes också till Estlineterminalen och andra I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A platser där omhändertagna omkomna och överlevande sattes i land. sände radions P 3 och P 4 nyheten om olyckan och när TV startade sina sändningar var nyheten om Estonias öde det som do- minerade sändningarna. Så fortsatte det . Under den följande dagen sändes extra nyhetsbulletiner löpande i etermedierna. Kvällstidningarna kom ut med flera extraupplagor och på morgontidningarna arbetade man med rapporteringen som skulle publiceras dagen ef- ter. Det fanns ingenting annat kvar på olycksplatsen än livflottar som kunde filmas och sändas i medierna. Medierna försöker vanligen i den första rapporte- ringen från olyckor och katastrofhändelser att visa bilder från olycksplatsen och förmedla intervjuer med ögonvitt- nen. Det är det sätt som används för att göra katastrofen begriplig för intresserade. fanns ingen olycksplats som vittnade om förlisningen. De ögonvittnen som fanns var räddningsarbetarna, de som bevittnat räddningsarbetet från kringliggande fartyg eller de som själva varit med och överlevt katastrofen. De se- nare var inte tillgängliga för medierna eftersom de låg på sjukhus eller befann sig ombord på andra fartyg som inte anlöpte hamn förrän först den 28 septem- ber. De bilder från haveriplatsen som nådde nyhets- publiken togs av nyhetsteam som fick följa med i räddningshelikoptrar från örlogsskolor. Ett team från erbjöds plats 07.12 och när det återvände sändes TV- och nyhetsbilder med livflottar, räddade och döda människor från haveriplatsen. I en ny- hetssändning i intervjuades en chockad reporter som varit ute med helikoptern och be- rättade om det som han upplevt. fick ytterligare journalister och nyhetsfotografer följa med he- likoptrar till olycksplatsen. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A För att åskådliggöra fartygshaveriets och räddnings- integritet och behov. TV-sändningar och intervjuer med insatsens tänkta förlopp publicerade dagspressen grafiska överlevande sändes kontinuerligt i svenska De grundade sig i första hand på de sam- och utländska medier och de personer som framträdde i manställningar av uppgifter som gick att få fram vid samtal dessa sändningar kom i flera fall i efterhand att ständigt med berörda myndigheter. kopplas samman med och personifiera Estonia- Medier närmar sig överlevande Flera av dem har berättat för analysgruppen hur de ännu efter katastrofen är igenkända Där räddningshelikoptrarna landade, på finska Utö och som Estoniaöverlevande på grund av de TV-intervjuer de vid i , väntade enorma pressupp- ställde upp efter katastrofen. båd med representanter för många länders medier. Svenska sjukhus tar emot överlevande sände direkt med reportrar och team som rapporterade om räddningsarbetet som bårar med överle- och blev som nämnts vande och omkomna rullades förbi i bakgrunden. de svenska sjukhus som var mottagande för de överle- Inne på sjukhuset i kunde medierna röra sig fritt vande som lämnat och . Även de fick upp- bland de överlevande och genomföra intervjuer.64 Fram- leva det starka trycket från massmediabevakningen. för allt vid sjukhuset i tycks personalen ha saknat be- på , dit överlevande fördes med flyg, och vid Hud- redskap för att möta den stora anstormningen från medi- dinge sjukhus, där helikoptrar med överlevande landade, ernas sida och tillse att de skadade undersöktes väntade mediernas representanter för att ta bilder på och och fick adekvat vård. Sjukhusen som hade haft drygt ett Svenska reportrar sökte och fann svenskar att intervjua dygn på sig att förbereda inför den väntade anstorm- medan utländska medier sökte efter sina respektive lands- ningen från medierna ordnade presskonferenser och läm- män bland de överlevande. nade ut information på detta sätt. också presskonferenser där överlevande be- På hade utlysts en presskonferens där rättade om vad de upplevt under den svåra natten. man påannonserat att överlevande skulle medverka.65 Ett På en annan plats i Åbo, där statsminister stort antal journalister sökte sig därför dit för att närvara. träffade sina estniska och finska kollegor på eftermidda- De överlevande ångrade sig dock efter att ha tänkt igenom gen, ordnades en presskonferens under vilken statsminis- Situationen löstes genom att en person från sjukhu- tern berättade om de möten han haft med överlevande i set, som hade vana att möta medierna, på ett levande sätt berättade för journalisterna om de överlevan- Sjukhuset och sjukvårdspersonalen saknade tillräckliga des situation och känslor. Detta accepterades av journalis- resurser för att klara av att kommunicera med massmedi- erna och värna om de chockade överlevandes I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A Förutsättningarna för att på ett bra sätt förmedla nyheten var dåliga, ingen olycksplats fanns, inte heller några ögonvittnen, förutom de som personligen drabbats. Konkurrensen mellan massmedierna är hård. Snabbhet i förmedlingen av nyheten är ett viktigt konkurrensmedel, närheten till publiken ett annat. Förut- sättningarna för nyhetsjournalister att göra ett bra arbete på traditionellt sätt var i det rådande läget direkt efter Estoniakatastrofen minst sagt dåliga när bilder av det som skett saknades och ögonvittnena var få och svårtillgäng- liga. En stor del av nyhetsförmedlingen innebar att kata- strofen fick speglas i de anhörigas och överlevandes ansik- ten men även andra metoder användes. kom till Estline-terminalen strax för att försöka ta reda på vad som hade hänt hans son . Med sig hade han sonhustrun och sina tre barn- barn. När han inte fick några besked via informations- centralen i terminalen gick han ut ur byggnaden för att se om någon utanför med mobiltelefon kunde hjälpa honom att ringa till de instanser där besked kunde finnas. Genom sitt arbete i kommun hade kontakt med en del journalister. En av dem stod och talade i telefon utanför terminalen och för ho- nom berättade att telefonerna inne i termina- len inte gick att använda och frågade om han fick ringa ett samtal från reporterns telefon. Eftersom han hade vana att umgås med medierna ställde han upp på en intervju och berättade att han väntade på besked om sin son. Genom journalisterna fick han också information som han inte fått tillgång till inne i terminalen. Under den följande dagen intervjuades han både av press, radio och TV. En ökande ovisshet om sonens öde speglades successivt i ansikte och förmedlades till TV-tittarna. fick sonen , som räddats ur en livflotte och fanns ombord på en , kontakt med sin mor hemma i bostaden. Hon ringde Estlineterminalen och lämnade beskedet att hade överlevt. Familjen , som just hade fått veta att namn inte fanns med bland de överlevandes, hörde återigen sina namn ropas ut i högta- larna och fick nu ett motsatt besked. På väg ut ur terminalen ropade ett av barnen ut sin glädje över att pappan hade överlevt. Ett TV-team när- made sig familjen och bilderna av familjen med frun och de tre små barnen kablades ut över hela världen. De hade kastats mellan hopp och förtvivlan och fått ett positivt besked. Ett annat TV-team bad följa med för en intervju i studion och där berättade han om glädjen över att sonen överlevt och sorgen över att så I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A många andra inte gjort det. Familjen hade därmed givit Estoniakatastrofens överlevande ett ansikte. Vid i fanns viss beredskap för att bemöta ett väntat informationstryck från massme- dierna. Räddningschefen utsågs att sköta gruppens kon- takter med medierna som samlades utanför räddnings- tjänstens POSOM-lokal. Man förväntade sig att de lokala tidningarna och skulle komma men istället kom reportageteam från rikspressen och TV-bolagen. Även utländska medier sökte sig till Lin- desberg. Av de 33 kommunalanställda kvinnorna från Lindes- berg som reste med Estonia omkom samtliga. Flera av dem hade egna barn i skolor och inom barnomsorgen. Ex- pressens skildring av hur drabbades återfanns på ett uppslag under rubriken: 22 barn sörjer sina mam- mor. visade ett reportage från den skola i där en av de omkomna kvinnorna arbetade som chef för skolköket. Hennes kollegor i köket intervjua- des och berättade om sin sorg. Närbilder av skolbarn som deltar i den minnesstund som ordnats i skolan visades som reportern berättade att flera av barnen mist sina mammor. Inslaget avslutades med en intervju med en gråtande tonårig flicka som sa att det bästa man kan göra för att hjälpa de som drabbats är att bara finnas till. På ville ingen av lokalredaktionens jour- nalister skriva om katastrofen. Man upplevde att katastro- fen låg för nära. De omkomna var personer som flera på redaktionen kände. redaktör gjorde där- för ett medvetet val och bestämde sig för att undvika inter- vjuer med de anhöriga. Man ville visa dem respekt och inte, genom närgångna reportage, störa dem och därmed riskera att göra sorgen och smärtan värre. Istället för att visa bilder på gråtande anhöriga och pu- blicera påträngande intervjuer hade tidningen bilder på chefen för , kommunalrådet och kyrkvärden. Bilden av kvinnan i vinschen Det finns anledning att särskilt dröja kvar vid en av de bil- der som publicerades innan arbetet med att få fram kor- rekta passagerarlistor var avslutat. Bilden visar en oidenti- fierad omkommen kvinna som hänger i en vinsch och lyfts från en livflotte till en helikopter. Hennes ansikte och hu- vud syns inte i bild. De enda kläder hon bär är en midjekort jacka och trosor. En flytväst sitter om hennes överkropp, en annan hänger från hennes stela fingrar. Hon har frusit ihjäl i en räddningsflotte . Bilden av den vackra unga kvinnan som hänger livlös i helikopterns vinsch med det mörka stormiga havet i bak- grunden blev en illustration av människans bräcklighet mot naturens starka krafter. Bilden av den ännu oidentifierade döda kvinnan fyllde hela mittuppslaget i dagen efter katastrofen. Rubriken löd: Dö- dens hav och livlinan. I bildtexten och rubriken beskrevs kvinnan som över- levande, i den övriga texten stod att alla nu var döda. De som kämpat för livet tillsammans med kvin- nan i vinschen känner igen henne från bilden. De vet att hon är död, de minns när hon dog. Fotografen vet att hon är död, liksom reportern som skrev texten. Men varken hennes familj eller hennes vänner visste i den stund då bil- den publicerades säkert om hon levde eller var död. Bilden fick pris som Årets nyhetsbild. Utdrag ur de pressetiska reglerna: Respektera den personliga integriteten Överväg noga publicitet som kan kränka privatlivets helgd. Avstå från sådan publicitet om inte ett uppenbart allmänintresse kräver offentlig belys- ning. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A Mediernas berättelse om och Åtta överlevande fördes till på och även där väntade medierna på dem. Först rådde ett relativt lugn på sjukhuset men tryckte massmedi- erna på för att få personer att intervjua. En av de överle- vande, , har skildrat sin upplevelse av mötet med medierna på sjukhuset i i den bok han skrev månaderna efter katastrofen: Framåt lunchtid kom personalen in, vi märkte nästan lite förtvivlan hos dem: – Är det någon av er som kan hjälpa oss, vi försöker hålla journalisterna borta men de insisterar på att de vill träffa någon av er. Det kändes att det var en vädjan från dem:– Ni behöver inte...men är det någon av er som kan tänka er att ställa upp...Jag kan inte tänka mig att det var journalisterna som hade bett dem lägga fram saken på det här sättet. , engelsmannen, hade sagt att han var beredd att träffa pressen. Jag vet inte varför han ställde upp, men han verkade vara pigg och alert, en positiv typ som jag själv. Vi tre pratade igenom det, , och jag. De kände sig lite främmande för att träffa journalister, men jag tyckte på något sätt att någon av oss väl måste berätta lite om vad vi hade varit med om. Jag kände mig antagligen i bättre form än vad de gjorde, och jag trodde mig kanske kunna hantera situationen eftersom jag hade viss erfarenhet av media och hade blivit intervjuad . Jag förstod i det här läget ändå inte riktigt vad det var jag gav mig in på. Vid den här tidpunkten hade mina arbetskamrater , och kommit till . hjälpte mig att duscha och tvätta håret, jag var fortfarande blöt i håret och hade fått på mig sjukhusets morgonrock. Ena foten var i paket, två fingrar på högerhanden var omlindade tillsammans, och så rullades jag ut till journalisterna. Redan i korridoren kom fotografer springande för att ta foton när kom rullande med mig. Så rusade de iväg och lämnade oss helt förvirrade – vad var det frågan om? När vi kom till rummet för presskonferensen var redan där, det verkade som om alla journalister hade samlats runt honom. I min ända av rummet satt det bara några stycken. Där satt också chefsläkaren och generalkonsul i . Bland journalisterna fanns från Aktuellt och en kille som Radio hade skickat upp. De var inte många, tre fyra stycken. Jag hade redan i förväg bestämt mig: det skulle bli en monolog. Jag skulle inte gå in på makabra detaljer, det var jag klar över. Och jag ville inte svara på frågor efteråt. Jag berättade hur jag hade tänkt lägga upp det och så började jag. Det här var nog ett av de tillfällen i mitt liv då jag har haft störst sinnesnärvaro. Jag kände att jag vägde varje ord som jag lät gå ut över läpparna, jag visste att det var ett av de viktigaste tal jag skulle komma att hålla i mitt liv. Medvetet ändrade jag en del detaljer, jag sa vi istället för jag för att inte framhäva mig som någon hjälte. Jag såg till att inte vara alltför dyster. Och jag upplevde att jag hade fullständig kontroll över vad som hände – när jag berättade om visste jag redan att veckotidningarna nog skulle höra av sig. Vi skulle säkert bli erbjudna att få middagen sponsrad, tänkte jag. När jag kom till slutet av berättelsen sade jag i alla fall: – OK, är det någon som har något att fråga om? Men då höll de redan på att packa ihop, det kändes absurt när de slet ihop sin utrustning för att komma därifrån. Det hela kändes som en ganska lugn tillställning. De yttre formerna för presskonferensen kände jag igen från det jag hade varit med om tidigare, jag kunde luta mig mot lite rutin. Men man kan se på bilderna att jag var ganska medtagen och rätt skärrad, fast jag log när jag talade om . Jag tror också att det hördes i vissa avsnitt att jag var bra tagen, det var inte långt till gråten. Men jag kände ändå efteråt att jag hade pratat sansat och ansvarsfullt, jag hade gett en bra sammanfattning. Jag trodde inte en sekund att det skulle bli så stor uppståndelse efter det här mötet med några få journalister. Jag var övertygad om att flera andra hade berättat sina historier, att det här bara skulle bli en beskrivning bland många andra. Det fortsatte att strömma in lappar . En av dem kom från , han som hade varit med från Aktuellt. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A tyckte jag, så jag ringde upp. När vi lyckades få tag på varandra gick det som en rysning genom mig när jag fick höra vad han hade att säga: – Jag vill bara berätta för dig att har bestämt sig för att sända så gott som hela din berättelse i Aktuellt . Och jag vill bara varna dig, för efter det här kommer ingenting att bli sig likt. Ur: Det som inte kunde ske, berättelse om Estoniakatastrofen, , 1995 Intervjun fick ett stort och genomslag i medi- erna. På samma sjukhus i låg . Medierna sökte kontakt med henne för att få höra hennes sida av den berättelse som givit dem. Efter viss tvekan beslutade någon dag senare, när hon kommit till och i , att ställa upp i en TV-intervju. Intervjun med henne sändes i TV:s Aktuellt där den klipptes ihop med den tidigare gjorda intervjun med . Båda intervjuerna är gjorda sjukhusmiljö och de intervjuade bär båda sjukhusets kläder vilket kan ge titta- ren intrycket att de sitter i samma rum och blir intervjuade tillsammans. Historien om hur och möttes och överlevde tillsammans skildrades som en följetong i medierna som startade efter katastrofen. Då sökte medierna människor som på ett känslosamt och personligt sätt kunde förmedla det ofattbara så att publiken kunde förstå. Mediernas romantiserade berättelse om det öde som och tillsammans mötte när de räddade sig ur den sjunkande färjan skulle komma att följa både dem och den svenska allmänheten. De blev där- med för alltid förknippade med Estonia i andras ögon. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A De myndigheter som direkt blev ansvariga i arbetet med Estoniakatastrofens efterverkningar hade informationsplikt och arbetade på olika sätt. Såväl medier som de som personligen berördes av katastrofens verkningar sökte information om vad som egentligen hade hänt där ute på havet, vilka som räddats, som saknades och som omkommit, hur olyckan skett, vilka åtgärder som vidtagits av samhället och vart anhöriga skulle vända sig. Ansvaret för att informera om myndigheternas arbete åligger varje ansvarig myndighet. I det följande ges exem- pel på hur några av de berörda myndigheterna genom- förde informationsuppdraget. Regeringen och tog från allra första början en mycket aktiv roll i hanteringen av Estoniakatastrofens följder, vilket har redovisats utförligt i analysgruppens första delrapport, men lämnas utanför beskrivningen här. Analysgruppen behandlar statsledningens roll i kapitel 9 i avsnittet Analys. informationschef kallas till Estlineterminalen Vid Estlineterminalen bemannades ett informations- kontor redan under den . Eftersom det mest trängande behovet timmarna efter katastrofen var att få fram och förmedla information kallades informationschef in till katastrofledningsgruppen vid ter- minalen. Hon hade dock ingen formell roll och ställning i ledningsgruppen utan tog sig an praktiska uppgifter som behövde göras. Hon såg bland annat till att en del av vänt- hallen spärrades av så att journalister kunde skiljas från anhöriga. Vid polisen förbereddes och inrättades på initiativ av Riks- polisstyrelsen en telefonmottagning dit anhö- riga kunde vända sig. Också medierna vände sig till poli- sen, eftersom polisen var en viktig källa, bland annat för- väntades polisen ha uppgifter om hur många som sakna- des, varifrån de kom och vilka de var. Det faktum att det saknades passagerarlistor och tillförlitliga förteckningar över den personal som befann sig ombord vid förlisningen försvårade polisens informationsarbete. De uppgifter som fanns om vart överlevande hade förts var knapphändiga . beslutades att polismyndigheten i skulle leda polisarbetet och ansvara för informationsarbetet. Våldsroteln uppdrogs att svara för registrering av uppgifter rörande efterfrågade personer och telefonnummer dit förmedlades via medierna. Våldsrotelns telefoncentral mottog även ett stort antal samtal från massmedierna och lämnade ut faktauppgifter. Som stöd för dem som bemannade telefoncentralen I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A fanns en promemoria där de uppgifter som fick lämnas ut fanns nedskrivna. Uppgifterna fanns endast nedtecknade på svenska, översättning till andra språk fick göras av den som svarade i telefonen. Efter bara någon timmes arbete begärde våldsroteln förstärkning från informations- enheten vid . Den egna personalen räckte inte till för att besvara alla samtal från såväl medier som anhöriga och andra oroliga. Myndighetens plan för särskilda händelser respektive beredskapsplanen inom polisen sattes inte i bruk. Inte hel- ler skedde någon intern larmning till övriga polisdistrikt i landet. Vakthavande befäl avstod från att sända ett medde- lande till polismyndigheterna eftersom han utgick från att informationen förmedlades via radio och TV. Ute på polisdistrikten fick man information via olika och slump- mässiga kanaler, förutom via medierna nåddes de genom kontakter med aktuella resebyråer och berörda männis- kor. När uppgifter om namn på de saknade började komma fram vände sig till polismyndigheten i och begärde ut passfoton av dessa. och natten begärdes mer än 330 pass- foton ut mot normalt tio. Att ta fram dessa fotografier är ett omständligt och tidskrävande arbete för personalen vilket resulterade i extra långt öppethållande denna kväll. Bilderna publicerades dagen efter utan namn på Expres- sens förstasida under rubriken: DÖDA saknade räd- Utdrag ur de pressetiska reglerna ßVisa alltid offren för brott och olyckor största möjliga hänsyn. Pröva noga publiceringen av namn och bild med hänsyn tagen till offren och deras anhöriga.