sou · GNB383 · 2000-01-01 00:00:00 — Det bör hur som helst vara en kritik, och en kritisk debatt, som förs i möjligaste mån utan synliga eller för- täckta maktmedel, och där det ligger i det goda medborgarskapet att undvika att kränka någon, individuellt eller kollektivt – och kanske likaså att inte söka tillfällen att känna sig kränkt. Antagligen är detta ett slags samtal som lättast förs i småskaligare sociala sammanhang, inom ramen för pågående vardagliga sociala relationer, med något grundlagt personligt förtroende. Även med ett tillstånd att bedriva kritik och debatt kan det ingå i den milda, anti-etnocentriska, kulturrelativismen att i stor utsträck- ning acceptera mångfalden, och låta tusen blommor blomma. Ett mått av kulturell valfrihet uppfattar vi med andra ord gärna som en medborgerlig rättighet. Men det kan behöva kommenteras ytterli- gare. En fråga är i vilken utsträckning kulturell valfrihet alls kan sägas vara möjlig. Delvis kan frågan ses som psykologisk. Säkert sitter somligt av vad människor en gång lärt in djupare och fastare än annat. Delvis är kultur något man besitter, delvis något man är be- satt av. I det senare fallet kan det tyckas att här inte finns mycket av fritt val – man är den man är.4 Kritik och debatt kan i så fall tyckas meningslös eller omöjlig. Och det är i situationer liknande denna som risken verkar vara störst att en extern kulturkritik kan uppfattas som kränkande, att man känner sig kritiserad inte för vad man gör, utan för att vara den man är. Det är alltså situationer som behöver behandlas med särskild varsamhet och respekt, kanske omges av förtroendeskapande åtgärder. VÄRLDSBILD , KULTURSYN, MEDBORGARSKAP Men den kulturuppfattning vi arbetar med här säger oss ändå att gränsen mellan våra medvetandeskikt, mellan det mera reflekterade och det som inte är lika tillgängligt för självinsikt, inte är så skarp eller stabil. Människor är inte helt och hållet så starkt och varaktigt präglade, de lär in och kan lära om. Det ingår i den fortlöp- ande kulturella processen att man lär också av misstag och samman- stötningar, att det som en gång varit självklart (eller plötsligt) är det. Kulturgnisslet kan också vara ett läro- medel. En annan gräns för den kulturella valfriheten är närmast organi- satorisk. I somliga sammanhang, särskilt på samhällets mera stor- skaliga offentliga arenor, blir det nödvändigt att begränsa mångfal- den i tänkande och handlande och nå fram till en gemensam linje, gemensamma spelregler vilka de än är, i rättvisans och effektivite- tens intresse, för att minska kulturgnisslet. Det må vara att olika uppsättningar regler är något godtyckliga och den ena uppsättningen inte egentligen bättre än den andra. Men det går inte för sig att den ene deltagaren spelar schack och den andre fia. Och det kan vara opraktiskt att omförhandla reglerna gång efter annan. Idealiskt vore det kanske i en sådan situation av bindande regler om dessa vore så kulturellt tunna som möjligt, i stället för att bygga på lager på lager av mer eller mindre tysta kulturella förut- sättningar som är lättillgängligare och mer invanda för somliga sam- hällsmedlemmar än andra. Men åtminstone kan man sträva efter att förstå på vad sätt övergripande regelverk kan stå mera i samklang med somligas inställningar och färdigheter och mindre med andras. Det är också önskvärt, ur den kulturella valfrihetens perspektiv, att inte flera situationer och strukturer än nödvändigt utsätts för sådana likriktningskrav. Ytterligare ett problem förknippat med den kulturella valfrihe- tens princip måste uppmärksammas. Principen uppfattas ofta som en grupps, en etnisk grupps eller minoritets, gemensamma rättighet gentemot storsamhället. Men det finns risker förenade med att se gruppen som homogen, att bortse från varierande inställningar och intressen inom den. Tankemönster och handlingsformer hänger ofta nära ihop med maktförhållanden, och somliga av en grupps med- lemmar – ofta nog kvinnor eller ungdomar, ibland andra kategorier – ställer kanske mest upp på dem under de rådande omständigheternas tryck. Ändras omständigheterna, som i en migration till ett annat land, kan valfriheten för dem bli en frihet att välja bort, och ett tillfälle att gripa sig an med en intern kulturkritik som kanske tidigare inte varit möjlig. Det kan vara en besvärlig förändring för dem som förut kunnat ta sina preferenser för allmänt accepterade, men som får grunden för sina val underminerad. Här finns det också skäl att komma tillbaka till uppfattningar om kulturell identitet. Som vi redan noterat, apropos , har idéer om kulturell identitet oftast att göra inte bara med kultur, utan med kollektiv samhörighet uttryckt genom kultur – vilka man är med, eller inte är med, eller rentav mot. Men sådana uppfattningar om samhörighet syftar ofta på grupper av stor histo- risk varaktighet, som människor förutsätts födas in i och förbli i, och de förenas också med antaganden om kultur som något mer eller mindre medfött och oföränderligt. Inom en sådan tolkningsram kan också ett individuellt utövande av kulturell valfrihet få en särskild dramatisk laddning – att välja bort ett sätt att tänka, handla eller se ut kan leda till att man inifrån gruppen, eller åtminstone av somliga inom gruppen, uppfattas som överlöpare och förrädare. Den kulturella mångfaldens samhälle har avvägningar att göra här. Å ena sidan kan man i multikulturalistisk anda vilja erkänna, rentav stödja gruppers vilja att använda identitetspolitik som sym- bolisk strategi för att mobilisera medlemmar och vädja till omvärld- en, för att slå vakt om sitt sätt att vara, och kanhända också hävda deras politiska, ekonomiska och sociala intressen av varierande slag. Å andra sidan gäller det att granska i vad mån ett sådant stöd kan bli ett hinder för individers möjligheter att utöva sina rättigheter. Vad jag har försökt göra här ovanför är att skissera några drag i ett slags vardagligt, någorlunda praktiskt kulturtänkande, ett kulturellt förnuft, som kan vara ett verktyg för aktivt medborgarskap i ett samhälle som kännetecknas av kulturell mångfald. Förhoppningsvis är det ett tänkande som avdramatiserar och avmystifierar kultur- skillnader utan att för den skull förneka dem, som inte leder till främlingsfientlighet eller uppgivenhet utan kan bidra till ett öppet givande och tagande över kulturella gränser. Det slags kulturella mångfald det har handlat om är av sådant slag som vi nu möter inom ett samhälle som det svenska. vill jag dock blicka ut också över nationella gränser, och med det ta upp frågan om ett mer utåtriktat medborgarskap. Vi räknar fortfarande med att det är på vårt eget lands sociala och politiska arenor som vi i första hand fungerar som medborgare, fastän detta land kanske har allt mindre av den gamla nationalstatens kännemärken. VÄRLDSBILD , KULTURSYN, MEDBORGARSKAP utsträckning är det dock inte inom landet våra livsvillkor avgörs, och i tilltagande grad utsträcks kanske dessutom också våra med- borgerliga engagemang till att bli mer medmänskliga, världsmed- borgerliga. Begreppet kosmopolit med avledningar är ytterligare ett som liksom kultur och medborgarskap är komplicerat, mångfacette- rat. , och på sina håll, har det varit ett epitet för människor som inte är nationellt pålitliga, som inte tillhör den ursprungliga folkstammen eller bara har för mycket kontakter över gränserna. I andra sammanhang har det en stark klang av vad jag förut kallat kul- turentusiasm, av intellektuell och estetisk uppskattning av kulturell mångfald som ett värde i sig självt. Men därtill kan det innebära ett engagemang för kosmopolis, världssamhället, som en samman- hängande enhet. Somliga är benägna att tro att kosmopolis fortsätter at vara en utopi och en praktisk omöjlighet, att det bara är inom någon enhet liknande nationalstaten, med sin överblickbarhet och institutionella täthet, som medborgerligt ansvar, mänskliga rättigheter och social trygghet låter sig organiseras. Till det kan sägas att världssamhället faktiskt efterhand tycks bli mer av en verklighet, att det sena nitton- hundratalet kännetecknats av framväxten av allt fler institutioner och organisationer, med räckvidd bortom den enskilda staten, där ett visst konkret världsmedborgarskap kan utvecklas. Men även de som i sin medborgerliga gärning vill ha närmare hem inser att grän- serna inte är absoluta, att en förståelse och en kompetent hantering t.o.m. av lokala frågor kan behöva bygga på en känsla för vidare sammanhang.5 Och i så måtto kan varje medborgare behöva vara åtminstone litet kosmopolit. För att begripa sig på framväxten av samtida kulturella mångfald måste man gå bortom passkon- rollen på eller vid färjeläget i , och förstå varför människor tar de första avgörande stegen på vägen hit – och bort från något annat. Man kan se det som en fråga om att ha en någorlunda utvecklad världsbild. Jag får återkomma till här: hans offentliga framgång med civilisationskonfliktscenariot, liksom and- ras med alternativa övergripande globala formler, visar på ett visst behov av större, orienterande visioner av var världen står eller vart den är på väg. Vi kan av olika skäl ogilla de flesta av dem vi sett, men själva efterfrågan på dem kan tyda på att de inte haft tillräcklig konkurrens. Det är kanske inte samhällets skyldighet, eller ens dess rättighet, att skriva medborgarna på näsan precis hur de ska uppfatta om- Antagligen fogar människor säkert samman visioner av nå- got liknande slag själva, spontant och i sina kontinuerliga utbyten med närstående, på grundval av olika slags erfarenheter – skolkun- skaper, eget resande, inte minst nyhetsflödet i tidningar och på radio och TV. Men det finns anledning att fundera över vad slags världsbilder detta blir, och vad de har för implikationer för både vanliga hemmamedborgerliga och mera världsmedborgerliga ställ- ningstaganden. Inte minst gäller det mediernas inverkan. För dem vars medievanor omfattar en eller kanske två tidningar , radions nyheter då och då, och ett av kvällens nyhetsprogram på TV – ibland mindre, troligen mera sällan mera – kan världen rätt lätt framstå som farlig. Nyheter är ofta dåliga nyheter, om krig, kon- flikter, katastrofer och annat elände. Stora delar av världen märks sällan i nyheterna i några andra sammanhang. När de dåliga nyheter- na om dem sinar försvinner de ur spalterna eller rutan till nästa gång. Särskilt på TV är risken stor att vad som bedöms som nyhetsvärdigt styrs av vad som är bildmässigt. Det har hänt då och då att vad vi kan uppfatta som världsmedborgerliga impulser förstärkts av mediernas rappor- tering, och särskilt den på TV. Bilder av svältande barn, eller för- ödelsen på en bombad marknadsplats i ett land härjat av inbördes- krig, kan mobilisera viljan att hjälpa och att på något sätt gripa in. Men det kan också hända att de leder till ett mentalt avståndstagan- de – detta, kan det tyckas, är en värld att hålla på avstånd, något vi inte vill ha in här. Jag vet att det i nyhetsmedierna finns somligt yrkesfolk som tar problematiken på allvar, som strävar efter att ge en mera balanserad bild av världen, och som funderar över konsekvenser för samhälls- klimatet hemma. Men i det praktiska kulturtänkande som borde ingå i det kompetenta medborgarskapet, kan det behövas både en offentlig tillgång till genomarbetade världsbilder och en upparbetad förmåga att ta ställning till egenskaper och tendenser i organiserade informationsflöden. Skolor, högskolor och universitet har en roll här, när det gäller att ge medborgarna en chans att vara informerade om världen och att värdera utsagor om den. Sviker de här kan de bi- dra till att lämna utrymme för hotbilden av det mångkulturella in- fernot. VÄRLDSBILD , KULTURSYN, MEDBORGARSKAP 1Framställningen bygger delvis på mitt föredrag Reflections on Varieties of Culturespeak vid , och Jubileums- fonds konferens om Kultur, kulturforskning och kulturpolitik, och Friiberghs Herrgård 25–. Somliga resonemang finns vidare utvecklade i (1996). De anknyter också i viss mån till mina formule- ringar på området i ett litet tidigare skede (1981 a, b). 2Den som vill ta del av något av debatten kan t.ex. söka sig till kommentarerna i ett senare nummer av Foreign Affairs (72:4, 1993), och av (1995), (1996), McNeill (1997) and (1997). Artikeln har publi- cerats på svenska av Timbro, i en volym med titeln (1993). Pfaffs kritik av finns också på svenska i Moderna Tider (december/–99). 3I kritik av heter det t.ex. (i Moderna Tiders över- sättning) att hans tes om framtidens krig som konflikter mellan civilisationer flyttar över ansvaret för dessa krig från den mänskliga viljans och de politiska beslutens sfär till den kulturella ödesbestämmelsens sfär. 4Detta är ungefär den ståndpunkt som på olika håll i världen nu tillgrips i rätts- liga sammanhang för att förklara varför medlemmar av en eller annan invandrar- eller minoritetsgrupp inte kan hållas helt ansvariga för vissa slags lagstridiga handlingar – ofta gäller det manligt våld mot kvinnor. Resonemanget framförs oftast av försvaret, och det verkar sällan finna rättens odelade gillande. Ett pro- blem med ståndpunkten är uppenbarligen att det skulle ställa de kategorier som mestadels drabbas av sådana handlingar (och som själva inte kan förutsättas acceptera deras kulturella särställning) med ett sämre rättsskydd än andra män- niskors. 5Se t.ex. den tyske sociologen (1998) inlägg. Ajami, (1993) The Summoning. Foreign Affairs, 72(4): 2–9 (1993) The Case for Optimism. Foreign Affairs, 72(4): 15–18 , (1998) The Manifesto. New Statesman, 20, s. , (1981 a) Leva med mångfalden. I Att leva med mång- falden. , (1981 b) som invandrarsamhälle: några antro- pologiska frågeställningar. I Invandringen och framtiden. . and , red. , (1996) Transnational Connections. , (1995) Clash of Cultures, When and Where? Critical Comments on a New Theory of Conflict – and Its Translation into German. International Sociology, 10: 115–125 (1993) The Clash of Civilizations? Foreign Affairs, 72(3): 22–49 (1996) The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order. , (1996) . , 1, s. 13 Kirkpatrick, . m.fl. (1993) The Modernizing Imperative. Foreign Affairs, 72(4): 22–26 (1993) Civilization Grafting. Foreign Affairs, 72(4): 19–21 Mahbubani, (1993) The Dangers of Decadence. Foreign Affairs, 72(4): 10–14 (1997) Decline of the West? , January 9, s. , (1997) The Reality of Human Affairs. , (2): 89–96 Stolcke, (1995) Talking Culture: New Boundaries, New Rhetorics of Exclusion in Europe. Current Anthropology, 36: kand. och doktorand i nationalekonomi vid universitet. I sin forskning studerar sambandet mellan ekonomins utfall och väljarnas beteende i . kand., är doktorand vid , , och bedriver forskning om internationaliseringen av och riksdagsarbetet samt om kandidater till och parlamentariker i . dr och docent i statskunskap. Han disputerade på en avhandling om socialdemokratisk ideologi och regional- politik och har därefter bland annat forskat om lokal bostadspolitik och stadsförnyelse och om kommunerna och centralstaten i ett internatio- nellt jämförande perspektiv med fokus på utvecklingen i några post- socialistiska länder. Aktuell forskning handlar om urban miljöpolitik, planering och nya former av lokal politisk styrning (urban governance). är forskningsledare vid forskning, . dr och forskare vid vid i . Hans forskning om de samtida globaliseringsprocesserna baserar sig på ett historiskt perspektiv. är professor i socialantropologi vid univer- sitet. Han är ledamot av och samt var tidigare ordförande i Anthropologists. har hans forsk- ning särskilt gällt sociala och kulturella aspekter av globalisering, medieantropologi samt kulturteori. Han har bedrivit forskning i , och och är författare till bl.a. (1992) och Transnational Connections (1996). Hans Hegeland är föredragande i finansutskott och konsti- tutionsutskott. Han har skrivit flera uppsatser om och andra parlaments hantering av EU-frågor. Han är också doktorand i stats- vetenskap vid . Den kommande avhandlingen handlar om arbete med EU-frågor. . , Jr är professor i makroekonomi vid . forskning är fokuserad på politikens inverkan på ekonomin och på svensk och internationell lönebildning. Hans em- piriska forskning har bl.a. visat hur amerikanska presidenters parti- tillhörighet har påverkat utfallen av inflation och arbetslöshet. Resultat från denna och annan forskning har publicerats i ansedda tidskrifter som och . tog sin doktorsexamen vid 1972 och har varit professor vid och M.I.T. Han har även varit president för . är professor inom tema Teknik och social förändring vid , . Tekn. dr (1964), forskare och lärare i matematik vid KTH till 1972. Chef för sekretariatet för fram- tidsstudier –1980. Han var ledamot av regeringens forskningsbe- redning och flera statliga utredningar och har publi- cerat arbeten inom bl.a. matematik, framtidsstudier, postindustriell ekonomi, informationsteknik och social förändring samt energipolitik. är professor i statsvetenskap vid med internationell politik som specialområde. Hans forskningsintresse innefattar förhandlingar, internationellt samarbete och diplomati. Bland hans publikationer märks and the Politics of Regime Change (1987) och Communication in International Bargaining (1990). Boken , som han skrivit tillsammans med historikern och geografen , är under utgivning. dr i statskunskap och föreståndare för Novemus vid . Han disputerade vid 1995. Huvudsakliga forskningsområden är demokrati, utveckling och för- valtningspolitik i skärningspunkterna lokalt – globalt samt politik – ekonomi. är pol. mag. i nationalekonomi och doktorand i samma ämne vid . forskning är inriktad på kunskapens och institutionernas betydelse för ekonomisk tillväxt. I sin avhandling behandlar han effekterna av högre utbildning för regioners välfärd och diskuterar kunskapsbegreppet i allmänhet och så som det används i tillväxtteorin. Även institutionernas inverkan på kunskaps- utvecklingen analyseras. är gästforskare på M.I.T. är professor i statsvetenskap vid . Dekanus för den Samhällsvetenskapliga fakulteten i . Bland skrifterna märks doktorsasvhandlingen in International Negotiations 1972, Foreign Policy Predictions 1980, Critic 1984 tillsammans med huvudansvarig för inter- nationaliseringsaspekterna i . Se Makt och Interna tionalisering 1990. The Bargaining Democracy 1996 (red. tillsammans med ). dr i statsvetenskap och arbetar som forskare vid offentlig sektor (CEFOS), . Maktdelning (SOU 1999:76) Demokratiteori och medborgarskap (SOU 1999:77) Det unga folkstyret (SOU 1999:93) IT i demokratins tjänst Civilsamhället (SOU 1999:84) Globalisering (SOU 1999:83) XDemokratins trotjänare – lokalt partiarbete förr och nu Marknaden som politisk aktör – svenska hjärtan SOU och Ds som ingår nummerserie kan köpas från Fakta Info Direkt. Fakta Info Direkt, Kundservice Box 6430, 113 82 Tel: , Fax: Grafisk formgivning: ,