sou · GNB348d4 · 2000-01-01 00:00:00 — Om vi är klädda eller oklädda eller hur vi är klädda då vi möter döden eller läggs i kista kan kanske räknas till adiafora. Den döde berörs ju inte själv härav. Likväl har frågan om människors värdighet både i livets slutskede och efter döden kommit att accentueras . Till människovärdet hör också en värdig hantering av den döda kroppen. Döden på ett fartyg som förliser torde i mycket kunna liknas vid döden på ett slagfält. När hoppet om bärgning gått om intet och inga överlevande mer finns kan man inte förvänta sig att finna kropparna i en värdig miljö eller i ett värdigt skick. En viktig lärdom är att rätt personer agerar i rätt sammanhang vid ett olyckstillfälle. Vi kan knappast tänka oss att vår kropp hanteras av obehöriga på operations- bordet. Kroppshanteringen efter döden bör inte vara min- dre omsorgsfull. Men det finns ju i båda fallen professio- nella att tillgå. Såväl i läkarutbildningen, prästutbildning- en och utbildningen av begravningsentreprenörer bör ingå ett moment rörande katastrofberedskap. Ett lagarbe- te är nödvändigt. förutsätter respekten för män- niskors personliga identitet och trosuppfattning att tjäns- B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A terna inte är påtvingade. Att en människokropp räddas till varje pris är kanske inte det mest önskvärda vare sig ur individens eller samhällets synpunkt. Regeln vid förlisning att kvinnor och barn först skall få plats i räddningsbåtarna vittnar om att ett sådant medvetande har gamla traditio- ner. Men också i bärgningssituationen av levande och döda är frågan om en värdig hantering av största vikt. Redan vid ett vanligt dödsfall och en vanlig begravning kan de små tingen få en betydelse, som ofta inte tycks stå i rimlig pro- portion till den verkliga innebörden. Vår tanke och vårt minne fäster sig vid detaljer. Det kan gälla själva hante- ringen av den döda kroppen. Människors känslighet ökar, och det som både ger sår och läkedom har inte med kvan- titet och tidsutdräkt att göra utan med kvalitet. Döden i vår närhet gör oss inte bara känsligare för det yttre utan också mera mottagliga för det som har positiv och läkande kraft. Vårt behov av ritual För att konkret hantera de stora livsfrågorna har vi behov av ritual. Detta är en insikt och kunskap som kyrkan haft och förvaltat . Behovet gör sig gäl- lande vid inträdet i denna världen liksom vid utträdet. En klassisk etnologisk term är rite de passage, vilket markerar att det är fråga om ett statusbyte eller ett byte av identitet t.ex. från ogift till gift, från gift till änka/änkling. Behovet av ritual bottnar i ett behov av gränsmarke- ringar. Utan gränser blir tillvaron liksom människolivet kaotiskt. Gränserna skapar trygghet. Men gränsöverskri- danden är smärtsamma. I smärtlindringens tide- varv tillgrips därför stundom en fuga mortis, en flykt från döden. Det kan ske genom psykofarmaka likaväl som ge- nom att underlåta att barn och uppåt får deltaga i en begravning. Ritual är uppbyggda av symboliska handlingar, dvs. handlingar som står för något annat än vad de egentligen är. Det kan vara vattenbegjutning vid dopet, jordpåkast- ning vid begravningen. I vårt västerländska samhälle sker de ofta mycket diskret. I sker jordfäst- ningen symboliskt genom det moment som kallas över- I äger akten vid jordbegravningar fortfa- rande rum ute vid den öppna graven. Det är en ofta smärt- sam, men otvetydig markering av att ett män- niskoliv är avslutat. I den ortodoxa kyrkan sker ritualerna på ett ännu tydli- gare sätt. Dopet sker alltjämt genom fullständig neddopp- ning av barnet i dopfunten och jordpåkastningen direkt på den döda kroppen, innan locket skruvas fast på kistan och föres till graven. Ritualen synliggör statusförändringarna, och de följs ofta av anslutande lästa eller reciterade texter och böner. erbjuder en kasuell serie i samband med begravningsgudstjänster, dvs. anpassad efter olika situatio- ner: barn, gammal människa, olyckshändelse eller vid sär- skilt svåra omständigheter. I ett föränderligt samhälle kan nya, tidigare ej förut- sedda situationer uppstå. lämnar så- lunda anvisningar för hur en begravningsgudstjänst skall gestaltas då någon avlidit utomlands och stoftet redan kremerats. De olika ordningarna för begravnings- gudstjänst förutsätter dock att den döda kroppen eller as- kan finns på plats. Däremot saknas anvisningar för en begravningsgudstjänst då stoftet ej kunnat påträffas eller hemföras av olika anledningar. En sådan akt kan visserli- gen få karaktär av en begravning in effigie. Den kan även tänkas bli följd av en riktig begravningsgudstjänst om stoftet senare skulle påträffas eller kunna hemföras. Men det finns anledning för Kyrkomötet att ta upp frågan om anvisningar för en memorial-gudstjänst. I många länder utformas begravningsgudstjänsten normalt på detta sätt. Även för svenska medborgare med vänkrets i olika länder har sådana gudstjänster aktualiserats. Ritualen är givetvis inte enbart förknippad med en begravningsgudstjänst i ordning utan även nödvändig vid sk borgerliga begravningar. I varma länder sker begravningsakten mycket snabbt efter dödsfallet. Hos oss dröjer det ungefär eller ibland längre. För lång tidsutdräkt är av ondo, därför att tiden mellan dödsfallet och begravningsakten har en liminell karaktär. Tingen är inte avslutade. En form av kollektiv begravningsakt på olycksplatsen B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A är också möjlig. I och har man hållit begravningsceremonier ute vid . Därigenom har man utfört en gemensam avslutnings- ritual. Att man inte förrättat någon motsvarande ceremoni på svensk sida har säkerligen bidragit till att hålla traumat levande. Vi har ett behov av gränsmarkeringar för att livet efter hand på nytt skall gå vidare i normala spår. Detta innebär dock inte att man glömmer de avlidna. Dödsdagen kommemorerades under romersk-katolska skedet i vår historia vid s.k. själamässor för dem som betalt för sådana och avsikten var att de skulle upprepas i all framtid. Kyrkan underlättade enligt medeltida uppfatt- ning plågorna i men svarade också för att de dödas minne hölls levande. Reformationen avskaffade själamässorna, men minnet av dödsdagen kunde likväl högtidlighållas på trettionde dagen efter dödsfallet liksom på årsdagen. På dagstidningarnas familjesidor finner man numera inte så sällan In memoriam-annonser på årsdagen av ett dödsfall. Avsikten är uppenbarligen att hålla de bort- gångnas minne levande. Behovet av gemensamma sorgemanifestationer Katastrofer, då många omkommer, medför ett behov av gemensamma sorgemanifestationer, då vi delar sorgen med varandra. förlisning är en sorgedag, som säkerligen högtidlighållas privat av många efterlevande anförvanter. Det finns ett behov av sådana markeringar, och kanske kunde de åtminstone i församlingar med flera Estonia-offer firas offent- ligt. Att försöka glömma eller förtränga den svåra händel- sen är inget bra alternativ. Gemensamma sorgemanifestationer är inte något nytt. har medeltida ursprung och högtidlighölls dagen efter . skil- jer man inte så strängt mellan de båda dagarna utan talar enbart om Allhelgona, som fått karaktär av grav- smycknings- och minnesdag. Visserligen kan vi smycka våra gravar eller tända gravljus när som helst , men just Allhelgonahelgen har blivit en nationell mani- festation i vårt land. Hundratusentals människor söker sig till sina släktgravar eller till minneslundarna, där deras anförvanter är jordade. Vid särskilda gudstjänster tänds ett ljus för varje avliden. Även om den enskilda fa- miljen enbart är fokuserad på en bestämd avliden, så visar sedens styrka, att det finns ett behov av en nationell sorge- dag eller minnesdag, som alla har personlig anledning att fira. Här och var fyller och en liknande funktion, men Allhelgonahelgen är genom naturens och mörkrets samstämmighet med döden särskilt lämplig som minnesdag för de döda. Kyrkogården är alltsedan medeltiden en invigd plats, en åker avgränsad med en mur från omgivningen och skyddad mot skadegörelse t.ex. av betesdjur. Vigningen skedde vanligen av biskopen eller den präst han delegerat uppgiften till. förekom även vigning av den öppnade graven, varom alltjämt på vissa håll i landet den s.k. gravöppningsringningen vittnar. Betydelsen av att vila i vigd jord visar t.ex. det danska kansliets brevböcker , där bedrövade änkor vädjar till konungen att få sina döda mäns kistor överförda från hednajorden till den vigda jorden. Med en gammaltestamentlig samhällsdoktrin med- förde också vissa brott att samhället – efter vederbörlig rannsakning kunde bruka döden som ett straff. Själva av- rättningen kunde ske på ett mer eller mindre hedersamt sätt. Straffet utvidgades genom föreskrifter om hur begravningen skulle utföras. De som avrättats förmenades den vigda jorden och begrovs i hästbacken. Som brottslig gärning räknades även att ta sitt eget liv. Att ta hand om självmördares kroppar överläts åt oärliga. Begravningen skedde i tysthet utan klockor, och den vigda jorden förmenades dem utom då självmordet skett i huvudsvaghet. Man bör däremot inte i alltför hög grad förknippa den vigda jorden med familjegravarna. Traditionen med så- dana är föga gammal. var det på många håll vanligt att de avlidna begrovs invid var- andra allteftersom de avlidit, vilket innebar att man och hustru kunde jordas på skilda ställen på kyrkogården. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Det är en tröst att veta att ens maka/make, föräldrar eller barn vilar på en bestämd plats, som man kan smycka eller där man i enskildhet kan gråta ut. Namnet på grav- vården förstärker den avlidnes identitet. Vi får veta hans stund och plats på jorden. Detta kan vara viktigt också för kommande släktled. Den vigda jorden har länge varit förknippad med grav- friden. Kyrkogården är en , där ett brott alltid be- traktats som särskilt svårt. Ingenting är mera upprörande än när gravvårdar vräks omkull och slås isönder. Den bris- tande respekten för de döda kan desslikes ta sig uttryck i plundring, något som också befarats ifråga om Estonia- offren. Rädslan för gravplundring är inte heller utesluten på vanliga begravningsplatser. I finns ett torn på stadens mest centralt belägna kyrkogård. Anledningen till att det uppfördes var att man därifrån skulle kunna be- vaka kyrkogården och förhindra den gravplundring som tidigare förekommit. Strängt taget kan man även säga att de arkeologer, som gräver ut forngravar eller söker efter gravfynd med markdetektorer också gör sig skyldiga till gravplundring. Här är det endast det långa tidsperspekti- vet som gör oss skrupelfria. Dödsfall ombord på fartyg följdes tidigare såväl inom ma- rinen som inom handelsflottan av sjöbegravning efter en jordfästningsakt ledd av båtens befälhavare, varpå krop- pen, insydd i segelduk, stjälptes överbord. Havet var en grav liksom jorden. I båda fallen skulle kroppen upplösas förtäras som organisk materia. I sjömanslitteraturen finns många gripande skildringar av sådana högtidligheter. Och i svenska sjömäns visböcker saknas sällan den troskyldiga visans begravning skriver prosten i en artikel om Havet som kyrkogård (Sydsven- ska 22/10 1994). Ett par av stroferna lyder: Ingen krans och ingen lilja smycka skall en grav Endast vågor gå och komma skeppet svajar an och av Kom, du milda ande ljuva till en mörk och dunkel grav Kom, du fridens turturduva för oss på det svarta hav. Förlisningar går i sjöfartens historia lika långt tillbaka som man färdats på sjön. Havet överbryggar stora avstånd och gör det möjligt att färdas bekvämt, men söker det sin tribut. Vi är inte skapade att vistas i vattnet mer än korta ögonblick. Drunkningsdöden anses visserligen inte vara en svår död, men den skiljer sig från andra dödssätt. Vi talar knappast om dem som kvävts eller bränts ihjäl men väl om drunknade som en särskild kategori. Etnologiska undersökningar visar hur angelägen man varit i gången tid att återfinna drunknade. När man inte lyckats på annat sätt har man efter medeltida mönster till- gripit magiska åtgärder och genom en tupp, ett ljus eller ett bröd sökt finna den drunknade. Försvinnandet förde den avlidne till en limmal grupp av varelser som förlorat sin status genom att de blivit bortdefinierade som männis- kor. Sådana döda kunde under namn av gastar eller strand- vaskare rentav betraktas som en fara för omvärlden. När sjön tagit någon, och man inte funnit igen den döda kroppen, så att en begravning kunnat äga rum, kände man ändå ett behov av en rituell markering. I bru- kade man därvid enligt gammal sed hålla ett gråtegille. Detta förekom alltid, då någon förlorat sina söner på sjön. Den möjlighet att med tillstånd strö ut askan i vattnet, som finns efter kremation, visar att den våta graven inte behöver vara ett sämre alternativ än en jordbegravning. Vattnets stilla spegel, dess krusningar, böljeslag eller rentav stormar påminner om människo- livets växlingar. Överlåtelsen av stoftet åt vattnet ter sig måhända mest naturlig för dem som levt sitt liv vid våra kuster eller haft anknytning till havet. Många förknippar havet med livets lyckliga stunder, med båten, fiskspöet, badet eller leken på stranden. I likhet med utströendet av askan på en begravningsplats markerar utströendet i vatt- net en återgång till de grundelement av vilka människan är skapad. Men det medför att den dödes kvarlevor B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A inte kan förknippas med en bestämd plats på samma sätt som vid jordbegravning. Den kände sjöromanförfattaren har i sin bok of Cape som motto satt en dikt, som är ett slags gravskrift över alla som fått sin sista vila i havs- djupet. Den skulle bli en gravskrift över honom själv: Could I but lie in the ocean deep, Neath the slumbering surges ever to sleep, Where waves eternal stir the sands And move the seaweeds sodden strands; Buried for aye in the Seas deep bed, Dead to the world: to myself not dead; Listening there to the breakers boom, Watching the sunlights filtered gloom Till the Sea shall cast up her head. Den anonyma graven och den personliga identiteten I det lilla samhället var frågan om en människas identitet knappast aktuell. Alla kände alla. Som ett problem fram- står däremot begreppet i ett storskaligt samhälle och inte minst i samband med katastrofer. Identiteten är knuten till vår kropp (främst ansiktet), vårt namn och våra levnads- data. Födelsenumret på soldaternas dödsbricka avser att underlätta identifieringen av en avliden i samband med krigshändelser. Identitetsbrickor för alla medborgare skulle kunna vara ett led i en allmän katastrofberedskap. Tandanalys är ett sätt att identifiera personer i länder med utbredd tandvård. DNA-analyser har blivit ett sofistikerat medel att säkerställa identitet, som varit utesluten. Vikten av att kunna identifiera avlidna personer blir vi medvetna om vid nästan alla olyckshändelser. Hur starkt detta behov är erfar vi också i krigförande länder. Inte säl- lan har kroppar som kastats i massgravar åter grävts upp för att kunna identifieras och senare kunna begravas på ett värdigt sätt i hemorten. Problemet har hos oss aktualise- rats i samband med frågan om bärgning av de av Estonia- katastrofens offer, som alltjämt är kvar i skeppet. Ett sentida alternativ till den enskilda gravplatsen är minneslunden. Den är visserligen belägen inom den lo- kala begravningsplatsen, men urnan grävs ner utan att man får närvara, och utan att man får veta platsen. Ännu mer anonymt sker utströendet av askan i minneslunden. Ofta vill äldre människor på detta sätt befria sina efter- levande från gravvårdens skötsel, kanske utan att tänka på att de därmed äventyrar något värdefullt – den enskilda graven ifrån dem. De båda begravningsalternativen vitt- nar om att nutidens människor kan ha mycket skiftande uppfattning om var och hur de vill sörja eller minnas sina anförvanter. Ur Estonia-perspektiv förefaller det knappast som om minneslunden utan den enskilda gravplatsen i hemförsamlingen är det eftertraktade alternativet. Många vill få tillbaka de sina från den kollektiva grav som skeppet utgör. Frågan om avlidna personers identitet är å andra sidan starkt tidsbegränsad. De flesta svenskar vet inte var deras farfars far eller mormors mor är jordad, kanske inte ens vad de burit för namn. Som avlidna är vi egentligen intres- santa endast för dem som levat någon tid tillsammans med oss. Säkerställandet av en avlidens personliga identitet är i det långa loppet en omöjlighet. Kravet på förmultnings- bara gravurnor försvårar identifikationen av en kremerad persons kvarlevor. Utströendet av askan vare sig det sker på marken eller i havet – omöjliggör med en gång en sådan identifikation. Slutsatsen är att vi aldrig för framti- den kan säkerställa identiteten av mänskliga kvarlevor. Som döda förs vi förr eller senare i ett kollektiv av döda utan bevarad personlig identitet. Lika lite som donationer för eviga själamässor kan försäkringar av annat slag förhin- dra detta. Av stoft har vi kommit. Stoft skall vi åter bli. För dem, som bekänner tron på de dödas uppståndelse i enlighet med den apostoliska trobekännelsen, är detta dock inte något trauma. har skänkt oss några trösterika ord om detta (ps. 403:9 psalm- bok): Stilla ock mitt stoft må gömmas I den tysta jordens famn. Må det rum av världens glömmas, Där jag vilar utan namn: Rum och namn väl känner, Då han ropar sina vänner. Jordens famn kan utan att meningen föränd- ras utbytas mot havets famn. I (20:13) B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A berättas om vad som skall ske vid tidens slut: Havet gav tillbaka de döda som var i det. Döden, sorgen och tidens flykt Om rummet binder vår tanke och sorgekänsla så befriar oss tiden: Allt har sin tid... Födas har sin tid och dö har sin tid..., gråta har sin tid, och le har sin tid. Klaga har sin tid, och dansa har sin tid (Predikaren 3:1–4). Orden bör inte tolkas som om livet hade ett bestämt antal motsatta faser, utan snarare så att allt har sin övergång. Att gråta har sin tid betyder alltså att sorgen har – eller bör ha – ett slut liksom allt annat i livet. Detta är inte enbart en individuell utan en allmänmänsklig erfarenhet. Sörja kan vi endast , minnas kan vi så länge vi lever. Både fysiskt och psykiskt läkande sker i samspel . Dödsforskarna skiljer mellan olika mentala stadier, som kan följa på en bråd och oväntad död alltifrån vrede till resignation. Det ofta brukade ordet sorgearbete förut- sätter också en tidsutdräkt. Befrielsen från sorgen kan inte ske lika snabbt som katastrofen. Tiden är väl ingen läkande kraft i sig, men det efterföljande händelseflödet medför att vi betraktar också dödsfallet ur nya positioner. Tiden lämnar inte bara rum för känslor utan också för överväganden och kanske accepteranden. Under en veckas vistelse i fick jag tydliga indika- tioner på att Estonia-katastrofen här mer eller mindre bli- vit en historisk händelse. Att på nytt diskutera frågan om agerandet med olycksfartyget eller de avlidnas kroppar skulle endast riva upp såren. På individplanet kan tiden få olika konsekvenser. Då en make dött kan den efterlämnade ha funnit en ny livskamrat, varvid sorgen efter den som gått bort snabbt klingar av. Värre är det kanske för barn, som inte kan få nya föräldrar. Eller för föräldrar, som inte kan få nya barn. Skeendet är irreversibelt. Ingen kan få tillbaka sina av- lidna anförvanter. Man glömmer även lätt att det bara är en enda genera- tion som kan känna samma sorgekänsla. Föräldrarna till de omkomna är snart själva borta. Och efterkommande, som aldrig personligen mött de omkomna utan bara hört dem omtalas, får aldrig samma relation till de förolyckade. Hon/han var med, då det hände är vad man kan berätta. Viktigare är ett fotografi eller andra dokument av de bort- gångna. Vi äger numera inte besittningsrätt till en grav längre än . Även om rätten kan förlängas, torde bestämmel- sen rätt väl återspegla praxis. kan man rentav för- våna sig över hur många gravstenar av personer, som avli- dit bara för något tiotal år sedan, flyttats undan, därför att gravplatsen inte vårdats. Slutsatsen är att det är en relativt begränsad tid vi sörjer någon. Men detta hindrar natur- ligtvis inte att sorgetiden ändå kan upplevas som lång och tung. Materiell eller spirituell syn på döden Ceremonier och ritualer är gjutna i konkret form, bl.a. för att kunna upprepas vid nya tillfällen. De utföres i omedel- bar anslutning till en levande eller död kropp och kan där- för ytligt sett förknippas just med det kroppsliga. Men det är endast formen som är materiell, och den materiella for- men står för något annat, vid begravning t.ex. utplånings- tanken, kretsloppstanken eller tron på de dödas uppstån- delse. Det hör till det mänskliga att tänka i mänskliga eller jordiska kategorier. Till dem hör dimensionerna tid, rum och social miljö. Särskilt svårt har vi att släppa rums- begreppet, som ju är så avgörande för vårt jordiska liv. Detta är kanske en följd av sekulariseringen, dvs. benägen- heten att uppfatta tillvaron enbart i enlighet med jorde- livets villkor. Skalder och tänkare har tiderna igenom på- mint oss om en tillvaro utan sådana jordiska begräns- ningar. En tillvaro då själen är befriad från kroppens hölje. Mitt ibland banal dödsannonspoesi kan man finna uttryck för detta. Ur min dagstidning väljer jag två exempel: Do not stand by my grave and weep I am not there. I do not sleep I am a thousand winds that blow I am a glimt on snow I am the sunlight on ripend grain I am the gentle autumn rain B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A When you awake in the morning hush I am the swift uplifting rush Of quiet birds in circling flight I am the soft starshine at night Do not stand by my grave and cry I am not there... I did not die. Ännu närmare vårt sorgeämne står denna dikt: På vågornas toppar väntar man den bästa utsikten Havsalperna: Strålande ikapp med djupen Horisont efter horisont ska försvinna – Men inte ljuset. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Ett språk för sorg , författare, deltar i analysgruppens se- minarium den 16–, Individuella och samhäl- leliga konsekvenser av Estoniahaveriet, med en betrak- telse över vårt behov av ett gemensamt språk för sorg. inleder med att tala om , den svenska skaldekonstens fader som var en del av stormaktstidens kulturella och politiska elit och blev hovrättsråd i Dorpat (numera Tartu) i . I mit- ten av räddades Stjernhjelm då ett skepp mellan och förliste. Han förlorade dock alla ägo- delar. Stjernhjelm lämnade latinet och började smida det svenska språkjärnet och det arbetet, menar , är hon och andra svenska författare arvtagare till. Som författare har man för det mesta ett öga på språkets väg i samhället. Och språket är en mycket långsam, nästan osynlig process. Den processen har två sidor: den gemen- samma och den privata. Vi lär oss att tala av de som står oss allra närmast i en intim personlig sfär. Men nås vi av det ge- mensamma språket, på gatan, i skolan, i tidningarna, i lit- teraturen. Världen kommer till barnet som en störtskur av fragment av motsägelser. Med språkets hjälp fogar barnet samman de här delarna och skapar mening. Det intres- santa är att just den räcka ord som bildar ett budskap också kallas för en mening. Orden i det arbetet får barnet från de omgivande vuxna till att börja med. Först är man bara själv den rena handlingen i en berät- telse som heter Mitt liv. Sedan blir man berättaren, när man har språket. När jaget har bildats. När man har lite hum om tiden. När minnet har börjat sin kreativa verk- samhet med att välja ut lämpliga delar av ens förflutna med stor öppenhet för förändring. När man har arbetat in till- räckligt mycket av världen i sin kropp och i sin hjärna är man redan i full gång med det arbete som är upptagna av vare sig vi vill eller inte - att skriva berättelsen om mitt liv.