sou · GNB364 · 2000-01-01 00:00:00 — Så gott som alla mät- ningar visar att anhängare av regeringspartier tenderar att ha ett högre allmänt politikerförtroende än anhängare av oppositions- partier, vilket visar att förtroendet stiger när man får som man vill och sjunker när man inte får som man vill. Dagspolitiken får förtroendekonsekvenser inte bara för de ansvariga utan också för politikens institutioner och för politiker i allmänhet. I innebär det att socialdemokratiska väljare oftast har haft ett högre allmänt förtroende för politiker än borgerliga väljare. Men sett över har samtliga partiers väljare tappat ungefär lika mycket i förtroende. Variationer i regeringsinnehavet har inte hindrat att politikerförtroendet gått ned i alla läger . Regeringsfaktorn kan alltså inte bidra särskilt mycket till förklaringen av varför politikertilltron i fallit i stort sett kontinuerligt . Att den förda politiken har ett samband med förtroende syns tydligast om vi ser på kopplingen mellan politikermisstro och hur människor bedömer den offentliga servicen på olika områden. Analyser byggda på SOM-data visar på relativt starka samband mellan bedömningar av service på olika välfärdsområden och grad av politikerförtroende (korrelationer kring .25). Missnöje med vad som levereras leder till ökad politikermisstro. När politikermiss- tron ökade som mest markant i åren minskade andelen väljare markant som ansåg att den förda poli- tiken varit till den egna gruppens fördel, från till (1977:264). Ökat missnöje med den förda politiken gick hand i hand med en ökad politisk misstro. Spelreglerna spelar en roll Förd politik spelar alltså en roll för graden av politisk misstro. Mer intressant är kanske att också politikens spelregler tycks ha ett samband med politikertilltron. visar att politikerför- troendet tenderar att vara något högre i länder med majoritetsval än i länder med ett proportionellt valsystem. Likaså tenderar förtroendet vara högre i länder med få partier (dock minst två) än i länder med antingen ett dominerande parti eller många olika partier. Politikerförtroendet visade sig också vara något högre i parlamentariska system jämfört med presidentsystem, och högre i enhetsstater än i federala stater. institutional confidence is most likely to be highest in parliamentary democracies charaterized by plurality electoral systems, two-party or moderate multi-party systems, and unitary states (1999b:233). De kausala processerna bakom alla dessa samband är naturligt- vis mycket svårgenomskådliga, men en gemensam faktor som framträder är transparens och möjlighet att se och utkräva ansvar. De länder som utmärks av ett något högre genomsnittligt poli- tikerförtroende utmärks också av att ha politiska system där det är lättast att utkräva ansvar av dem som har makten. Ansvarsut- krävande är lättare i tvåpartisystem med ett regeringsparti än i flerpartisystem med olika och kanske hoppande koalitioner, lättare i enhetsstater med ett maktcentrum än i federala stater där makten är utspridd, lättare i ett parlamentariskt system med ett tydligt maktcentrum än i presidentsystem som oftast utmärks av makt- delning och lättare i stater med majoritetsvalsystem som leder till få partier än i stater med proportionella valsystem som tenderar att ge upphov till fler partier. Kärnan i resonemanget är möjligheten till ansvarsutkrävande. System med oklara eller dåliga möjligheter för ansvarsutkrävande får svårigheter med medborgarnas för- troende och på lång sikt med legitimiteten (se 1998). Resultaten överraskar inte ansvarsdemokraterna. De är i linje med vad de alltid hävdat. Vad ansvarsdemokraterna dock bör be- tänka är att de funna sambanden är mycket svaga och bygger på en enda undersökning (World Values Survey 1990-93 i 25 länder). Det finns andra studier som visat att medborgarnas bedömning av hur demokratin fungerar i det egna landet var mer positiv i s.k. konsensussystem (proportionella valsystem och många partier) än i majoritetsvalsystem (and Guillory 1997). Empiriska studier ger sällan enkla och entydiga svar. När håller i pennan framstår dock ofta resultat av empiriska studier som både entydiga och övertygande. Så också i Critical Citizens där han utifrån data från World Values Survey argumenterar för tesen att en värdeförskjutning i postmaterialis- tisk riktning minskar människors tilltro till auktoriteter men stärker stödet för demokratin: The post-modern phase of development leads to declining respect for authority among the publics of advanced industrial societies – but at the same time, it gives rise to growing support for democracy (Inglehart 1999:236). Synen på auktoritet mäter han med hjälp av en inter- vjufråga som handlar om man håller med om att: respect for authority would be a good thing. Andelen människor som svarar jakande på frågan visar sig vara klart lägre i rikare länder än i fattiga – korrelationen är hela .62 för 57 länder, med stater som , och de nordiska länderna uppvisande bland de lägsta andelarna jakande svar (kring ) och länder som , , och i topp med jakande svar. Inglehart tolkar resultaten som ett bevis för att: economic development isconducive to declining respect for authority (s 240). Han kan också visa att andelen jakande svar minskar i de flesta undersökta stater (28 av 36). går andelen ja-svar ned , från 1996. Men det utgör inget problem för de etablerade demokratierna, enligt Inglehart, eftersom auktoritets- tron är lägst och minskar mest bland postmaterialister. Och postmaterialister tenderar att avvisa auktoritära regimer starkast av alla. Beviset för det är resultatet av en analys där Inglehart i 38 länder studerar sambandet mellan andelen postmaterialister och andelen som svarar very bad på frågan Having a strong leader who does not have to bother with parliament and elections. Korrelationen blev .60. I länder med många postmaterialister var stödet svagare för ett styre via en stark ledare än i länder med få postmaterialister. I svarade att ett styre via en stark ledare vore dåligt. I var motsvarande andel medan den endast var i . Ingleharts analyser är enkla, baseras i huvudsak på resultat från aggregerad ländernivå – vilket tenderar att förhöja de statistiska sambanden – och bygger på mycket trubbiga intervjufrågor, men hans resultat är ovanligt tydliga. Minskande auktoritetstro märks tydligast i etablerade och rika demokratier och bland den växande gruppen postmaterialister. Och minskande auktoritetstro är inte något hot mot demokratin eftersom postmaterialister är mer skep- tiska till auktoritära regimer än materialister. En tolkning av Ingleharts teori är att den minskande auktoritetstron är en viktig faktor bakom den minskande politikertilltron. Men det är inget bekymmer eftersom den minskande auktoritetstron också leder till ett ökat opinionsstöd för demokratin. Modernismens värdeför- ändringar kommer att förstärka demokratin, inte försvaga den. Det är Ingleharts positiva budskap. En skeptisk läsare påminns att man bör vara lika kritisk mot budbärare som kommer med glada besked som mot budbärare som kommer med dåliga. Critical Citizens undersöker det medborgerliga stödet för den politiska demokratin med hjälp av analyser av medborgarnas subjektiva bedömningar. Kort uttryckt frågar man medborgarna rakt på sak vad de tycker om demokratin, hur den fungerar och hur centrala aktörer sköter sig. Det är inget fel på ett sådant fram- gångssätt. Medborgarnas bedömningar är självfallet relevanta när man utvärderar demokratin. Men undersökningsmetoden är naturligtvis inte den enda tänkbara. Många andra framgångssätt kan användas, t.ex. att studera hur politikerna själva bedömer demokratin eller undersöka hur väl olika demokratiska förut- sättningar är uppfyllda bland väljare och valda. Lite resultat från några studier av detta slag skall redovisas i det följande. Vi börjar undersökningar av medborgarnas politiska deltagande och kompetens. Deltagardemokrater utgår ifrån att väljarna har tillräcklig kompetens och intresse av att delta i politiken. Ett högt folkligt deltagande är ett eftersträvat mål. Ansvarsdemokraterna, förespråkare för Webers och Schumpeters elitkonkurrensmodell med goda möjligheter till ansvarsutkrävande som central ingredi- ens, utgår från att medborgarna deltar i valen och visar tumme upp eller ned, men fäster i övrigt mindre vikt vid ett högt politiskt del- tagande. Tilltron till väljarnas kompetens är begränsad. drog i femtiotalsklassikern slutsatsen att väljarnas kunnighet och rationalitet inte uppfyllde de krav som demokratin ställde: Om demokratin enbart berodde på de enskilda väljarnas kvalifikationer är det underligt att demokratin lyckas överleva (Berelson, Lazarsfeld and McPhee 1954:311). Valdeltagandet är naturligtvis det mest centrala. Om inte med- borgarna ställer upp och röstar kollapsar demokratin. Studier av valdeltagande visar att det ökat i och i för att därefter minska något. Den genom- snittliga nedgången i har varit begränsad från 1960/65 till något . I har minskningen i valdeltagandet varit något mer påtaglig – i presidentvalen från 1996 (Topf 1995:41, 1997:24). Det minskande svenska valdeltagandet från toppen 1976 på ned till 1998 ingår alltså i en internationell trend. På individplanet finns ett visst sam- band mellan valdeltagande och politikermisstro. går och röstar tenderar att hysa ett något högre förtroende för politiker och partier än människor som avstår från att rösta. Det minskande politikerförtroendet är med all sannolikhet en av faktorerna bakom det sjunkande valdeltagandet. Det minskande valdeltagandet i västvärlden motsvaras dock inte av en allmän nedgång i det politiska deltagandet. Utvecklingen har tvärtom varit den rakt motsatta. Medborgarnas deltagande i olika politiska aktiviteter utöver att gå och rösta har ökat mycket påtagligt i . Vi talar inte om parti- aktiviteter som minskat utan om andra former av del- tagande som att demonstrera, bära kampanjknapp, skriva under en namninsamling, delta i en uppvaktning, bidra ekonomiskt, delta i köpbojkotter m.m. Andelen västeuropéer som deltar i dylika aktiviteter har ökat drastiskt ; bland britter från som i någon form var aktiva 1959 till aktiva 1990, från aktiva bland italienare 1990. Jämförbara svenska siffror finns inte , men resultat (aktiva) och 1990 (aktiva) visar på en klar deltagandeökning även i (Topf 1995:69). Levnadsnivåundersökningarnas och den svenska maktutredningens studier visar på samma sak. En klar uppgång i det politiska del- tagandet utanför partierna (och 1994, , och 1989). Men deltagardemokraterna som bekymras av att valdeltagandet går ned och att partiaktiviteten minskar skall inte jubla för tidigt över att deltagandet utanför partierna ökar. I rapporten från demokratiråd 1998 visas att svenska folkets politiska deltagande utanför partierna inte fortsatt att öka . En svag nedgång noteras jämfört med läget 1987. Och som demokratirådet säger: Det är framförallt de enkla och minst förpliktigande formerna som ökar. De politiska aktiviteter som kräver större arbetsinsatser och mer permanent engagemang stagnerar däremot eller går rent av tillbaka (m.fl. 1998:56). Den totala deltagandenivån är dock fortsatt mycket högre än tidigare under sextio- och sjuttiotalen. Det stigande politiska deltagandet sammanfaller med att männi- skors politiska självförtroende har ökat. På engelska talar man om a sense of political efficacy, som ungefär betyder tilltro till den egna förmågan att utöva politiskt inflytande. undersökningar visar att svenska folkets politiska självtilltro vuxit (m.fl. 1998:50-52). En bra indikator på denna ökande tilltro till den egna förmågan är resultaten från en intervjufråga som funnits med i valundersökningarna . Frågan handlar om vad människor gör när samtalet kommer in på politik. Andelen som uppger att de för det mesta brukar vara med och säga sin åsikt har ökat från 1960 till 1998 som andelen som anger att de inte bryr sig om att lyssna eller aldrig lägger sig i diskussionen minskat från 1998 (och 1995:177). Människors ökade politiska självförtroende och växande tendens att delta i debatten är naturligtvis positiva nyheter för deltagande- demokraterna, och speciellt för dem som förespråkare en delibera- tiv demokrati, en samtalsdemokrati. studie underbygger slutsatsen genom att visa att personer med stora diskussionsnätverk är kunnigare än andra Undersökningen ger således stöd åt idén om den medborgerliga dialogens betydelse för upplyst förståelse (m.fl. 1998:119). Deltagande kan dock ta sig många olika former och alla är inte lika verkningsfulla när det gäller att påverka. Medborgarnas be- dömning av vilka påverkansformer som är effektivast pekar på bekymmer för den gamla partidemokratin. har jämfört resultaten av en intervjufråga valundersökning med resultaten från en studie . Utfallet visar att medborgarna i minskande utsträckning ser röstning i val, att arbeta i politiska partier och att arbeta i fackliga organisationer som effektiva på- verkansmetoder. De påverkansmetoder som uppfattades som mer effektiva av allt fler var att arbeta för att få uppmärksamhet i media och att ta personlig kontakt med makthavare (m.fl. 1998:52). Partier och folkrörelser blir mindre viktiga som media och individuella initiativ blir mer viktiga. Partidemo- kratin tappar i betydelse som samtalsdemokratin vinner. Kunskap är en av kärnfrågorna i debatten mellan ansvars- och deltagandedemokrater. Ansvarsdemokrater tenderar att ha en mer skeptisk syn på väljarnas kunnighet och kompetens än deltagar- demokraterna. Vem som har rätt är inte alldeles lätt att avgöra. Kunskaper kan definieras olika och de mätningar som finns är både fåtaliga och öppna för många olika tolkningar. mätning 1997 fokuserades t.ex. på faktakunskaper om politiska institutioner och processer. Resultaten bedömdes som tämligen nedslående. Det var exempelvis som svarade rätt på frågan om vilket organ som stiftar lagar och som angav rätt svar på frågan om hur många partier som sitter i (m.fl. 1998:111). En tidsjämförelse som gjordes tillbaka till en undersökning 1978 visade dock på en något förbättrad kunskapsnivå . I valundersökningarna har olika typer av kunskapsfrågor funnits med ända . Resultaten är mycket blandade. Några siffror kan belysa att kunskapsnivån bland svenska väljare måhända ibland kan betecknas som nedslående men minst lika ofta som upplyftande. Om väljarna skall kunna åsiktsrösta och eventu- ellt utkräva ansvar måste de känna till vad partierna står för. I valet var det t.ex. av väljarna som kände till vilken åsikt socialdemokraterna intog i ATP-frågan. Vid valet var kunskapen om socialdemokraternas position i frågan om om- sättningsskatten mycket bättre – visste att partiet ville införa det som kallades oms . Högerns förslag att av- skaffa första barnbidraget var också välkänt 1960 – av väljarna kände till det. Vid valet kände till att vi hade en socialdemokratisk regering, men kunde ange att dåtidens första kammare valdes indirekt via landstingen. Att vi hade en s-regering visste vid avskedsval 1968. visste av väljarna vad och socialdemokraterna stod för i kärnkraftsfrågan. Vid tiden folkomröstning kände till och kunde placera de flesta partier på rätt linjer (1, 2 eller 3). Kärnkraftens andel av el-produktionen kände dock till. Partiernas ställningstaganden i löntagar- frågan 1982 var kända till för de större partierna (1988:106). Detsamma gäller för kunskapen om partiernas inställning till ett EU-medlemskap vid riksdagsvalet . Vid EU- folkomröstningen kände något till hur många stater som var med i EU. Att kommissionen hade sitt säte i visste medan antalet svenska röster i ministerrådet endast var känt av . Kunskapsstudien vid EU-folkom- röstningen gjordes också i och . Kunnigheten visade sig vara något lägre i och på ungefär samma nivå i och (and 1998:89). Väljarnas förmåga att identifiera alla fem partiledare på foto mättes och visade på en mycket klar kunskapsökning från som kände till alla fem 1968 – ett illustrativt exempel på TV:s kunskapshöjande förmåga. Kännedomen om de lokala kandidaterna i valkretsarna har vi mätt . Resultaten visar att andelen personer som åtminstone kan namnge någon kandidat har minskat från både 1994 och 1998. Personvals- kampanjerna 1998 tycks alltså inte ha lett till någon allmän ökad kännedom om kandidaterna. Vid valet kände till att är moderat, ned från 1985. som socialdemokrat kände till 1998. var mindre känd. Endast 32 visste att han var vänster- partist, upp från extremlåga 1994. Att är folkpartist kände till 1998. Innan och blev partiledare och statsministrar kände (1985) respektive (1994) till att de var socialdemokrater. Andelen personer som svarar rätt på en serie faktafrågor om politik varierar enligt följande i valundersökningen 1998. Svars- personerna presenterades för ett faktapåstående och fick ange om det var rätt eller fel. Om den öppna arbetslöshetens storlek svarade rätt, kände till att de inte måste person- kryssa, att ersättningen från var av lönen vid sjukdom visste , kände till att riksdag har 349 ledamöter, att det högaktiva kärnavfallet inte skall slutförvaras utomlands visste , var underkunniga om att var medlem av EU och, , visste att av alla som bor i är födda utomlands. Slutsatsen man kan dra av alla dessa kunskapsmätningar är inte självklar. Frågan är den klassiska: Är flaskan halvtom eller halvfull? Så mycket kan dock sägas att resultaten inte rimligen kan läggas till grund för någon förenklad alarmism av typen att svenska folket är politiskt mycket okunnigt och att kunskapsnivån sjunker. Sam- tidigt står det klart att samtalsdemokratins ideal om mycket kunniga och engagerade medborgare inte heller uppnåtts till . Flaskan är halvtom alternativt halvfull. Debatten mellan ansvarsdemokrater och deltagandedemokrater kan fortsätta utan att någondera sidan behöver känna sig allvarligt hämmade av resultaten av våra kunskapsmätningar. Båda lägren kan fortsätta att tolka verkligheten som det passar. Se framåt eller bakåt Tyvärr tvingas man säga samma sak när det gäller den viktiga frågan om huruvida väljarna tittar framåt eller bakåt när de be- dömer partier och regeringar. Forskningen kan inte entydigt säga att ansvarsdemokaterna har rätt eller fel när de utgår ifrån att väljarna i huvudsak gör retrospektiva bedömningar när de röstar (1981). Man kan visa att sambandet mellan vad väljarna tycker i olika frågor och hur de röstar har blivit starkare i många länder. Åsiktsröstningen har ökat. Men det innebär inte auto- matiskt att det är tillbakablickande bedömningar som dominerar när människor bildar sig en åsikt och väljer parti. Åsiktsbildning baserad på framåtblickande bedömningar grundade på vallöften och förhoppningar om framtiden är också en möjlig process, fram- förallt när det gäller partier som inte innehar regeringsmakten och som därför inte har någon förd politik som enkelt kan bedömas. I verkligheten spelar naturligtvis både bakåtblickande och framåt- blickande faktorer en roll för hur väljarna röstar. Analyser av vilken roll regeringsfrågan spelar för väljarnas röstande och hur olika regeringar bedöms ha skött sig, kan användas för att försöka särskilja betydelsen av retrospektiva bedömningar från betydelsen av prospektiva bedömningar. I de svenska valundersökningarna finns en uppsätt- ning frågor där väljarna ombeds bedöma olika regeringars insatser under olika perioder bakåt som de tillfrågas om hur de tror att olika regeringsalternativ kommer att sköta sig under den kommande mandatperioden. Resultaten har visat att sam- bandet mellan blockval och regeringsbedömning är starkast för de framåtblickande bedömningarna. Väljarnas värdering av de tänk- bara regeringsalternativens framtida insatser tenderar att vara något starkare kopplade till röstningen än bedömningen av rege- ringsalternativens historiska insatser. Skillnaderna är små dock och om man gör det psykologiskt rimliga antagandet att de tillbaka- blickande regeringsbedömningarna färgar av sig på de framåtblick- ande blir slutsatsen den omvända. De bakomliggande retrospektiva bedömningarna får sammanlagt, direkt och indirekt via de prospektiva bedömningarna, en större effekt på röstningen än de framåtblickande värderingarna (1990:285). Den försiktiga slutsatsen är dock att båda faktorerna spelar en roll och att ansvarsdemokraterna inte kan hänvisa till något entydigt forskningsstöd av typen att retrospektiva bedömningar dominerar när väljare röstar på regeringsalternativ. Partidemokra- terna, förespråkarna för Responsible Party Model , som utgår ifrån att väljare röstar på framåtriktade partiprogram, behöver inte känna sig överspelade. De kan hänvisa till att de direkta effekterna av framåtblickande regeringsbedömningar är starkare än de direkta effekterna av bakåtblickande. Slutsatsen måste tyvärr bli så här lite uppgiven. Som så ofta visar det sig att empiriska forskningsresultat inte entydigt kan användas för att avgöra vem som har fel och vem som har rätt i teoretiskt-ideologiska debatter. Det krävs två för att dansa tango. Demokrati handlar inte enbart om väljare. Demokrati handlar också om valda representanter och om samspelet mellan väljare och valda. har vi främst ägnat oss åt resultat från forskningen kring väljare och massopinioner. Det är dags att också föra in de folkvalda i handlingen och se på lite moderna forskningsresultat kring relationen mellan väljare och valda i den representativa demokratin. Studier kring representa- tionsprocesser är ett av de heta forskningsområdena under 1990- talet. Flera stora komparativa projekt är på väg att publicera resultat, t.ex. ett nordiskt, ett som fokuserar på EU-länderna och ett som jämför att antal etablerade demokratier på båda sidor av (and 1999, and 1999, and 1999, m.fl. 1999). Svenska data och svenska forskare är representerade i alla studierna. Den typ av empirisk representationsforskning som det är fråga om har gamla anor i . och startade den , inspirerade av amerikanska studier (1969, 1990, 1974, and Stokes 1963). Representationsundersökningarna är mycket resurskrävande eftersom de kräver att jämförbara intervjudata samlas in såväl bland medborgare som bland valda representanter. Och de kräver att valda representanter ställer upp och låter sig undersökas, vilket de har gjort i mycket hög utsträckning i , men i mycket sämre utsträckning i länder utanför . Andelen riksdags- ledamöter som ställt upp i de studier vi genomfört åren 1969, 1985, 1988, 1994, 1996 och 1998 har alltid legat (1999a). Motsvarande studier i eller på den europeiska kontinenten får mycket sällan svarsandelar . Det är inte lätt att genomföra elitstudier om eliten vägrar delta. Men det problemet har vi alltså inte i . Kvalitativt sett goda undersökningar av valda svenska politiker kan fortfarande genomföras. Vi skall uppmärksamma fem centrala frågor när det gäller relationen mellan väljare och valda i den representativa demo- Frågorna berör fenomen som i hög grad är relevanta, ehuru med något olika emfas, för diskussionen mellan ansvarsdemo- krater, partidemokrater och deltagardemokrater. Uttryckt med en begreppsjargon som förhoppningsvis kommer att klarna så små- ningom kommer vi att se på social representation, rollrepresen- tation, åsiktsrepresentation, anticipatorisk representation och dynamisk representation. Vi börjar med den sociala representa- tionen. Den berör ett av de riktigt klassiska debattämnen inom den representativa demokratin. Skall valda församlingar vara samman- satta så att de socialt sett avspeglar det samhälle som valt dem? Ansvarsdemokraterna svarar nej medan partidemokrater och fram- förallt deltagandedemokrater tenderar att svara ja. När vi 1994 frågade svenska riksdagsledamöter om sammansättning skall avspegla de viktigaste grupperna i samhället svarade att det var mycket eller ganska viktigt (Wängnerud 1998). Frågan introducerades med hänvisning till fördelningen mellan kvinnor och män vilket kan ha influerat svaren. Men en god social representation är uppenbarligen något eftersträvansvärt för många riksdagsledamöter.