sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — För Dryzek finns det ingen motsättning mellan (diskursiv) demokrati och ekologi. Den diskursiva demokratin är ekologiskt rationell eftersom den inte bara är en demokratisk styrelseform, utan även en väg till att skapa ett ekologiskt hållbart samhälle (Dryzek 1994:192). (1996) för en liknande diskussion i sin kritik av auktoritära lösningsförslag – likt och Ophuls – på den ekologiska ut- maningen. Det är endast om ekologisk hållbarhet reduceras till ett teknisk-ekonomiskt begrepp som ekologi och demokrati kan ställas mot varandra. Han förordar i stället att hållbarhet är ett diskursivt begrepp som innehåller såväl vetenskapliga som normativa och prak- tiska element. Det innebär att hållbarhet inte kan begränsas till att finna ekologiskt rationella metoder för produktion och konsumtion. Det handlar även om att göra kollektiva bedömningar av dessa metoder. Av detta skäl är demokrati en förutsättning för en grön po- litisk teori. Vägen till ett ekologiskt hållbart samhälle kan inte ske annat än genom en demokratisk process eftersom ekologisk håll- barhet kräver diskussion, kollektiva övervägande och gemensamma beslut. Habermas har anklagats för att ha en antropocentrisk utgångs- punkt för sin teori, vilket leder till problem när man utifrån Haber- mas teori skall söka integrera ekologiska värden i den kommunika- tiva processen (se till exempel Eckersley 1992:109–117, Sköllerhorn 1998). Likaså brukar kommunikativ rationalitet oftast associeras med en deontologisk teori där endast proceduren (och inte resulta- 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 tet) står i fokus. Som ovan visats är Dryzek medveten om detta pro- blem och argumenterar för att en diskursiv demokrati inte leder till att sociala och ekonomiska värden får företräde före ekologiska. Han ger fyra skäl till det, nämligen att den diskursiva demokratin är känslig för feedback-signaler; kan hantera komplexitet; särskiljer ge- neraliserbara intressen från särintressen och kan leda till samförstånd (Dryzek 1994:192 ff.). Diskursiv demokrati tillåter en mängd olika röster som uttalar sig i namn av en rad olika intressen. Därtill är inte kommunikationen förvrängd på grund av ideologi och maktförhållanden. Detta gör att den diskursiva demokratin är mycket känslig för tecken på ojämvikt, vilket är viktigt eftersom miljöfrågan kännetecknas av komplexitet. Eftersom deltagarna följer reglerna för kommunikativ rationalitet kommer mängden av röster att ge en rik och mångsidig belysning av miljöproblematiken. Den diskursiva demokratin har mekanismer som gör att man kan särskilja generaliserbara intressen från särin- tressen och därmed får dessa generaliserbara intressen en stor över- tygande kraft. Därmed kan den diskursiva demokratin – till skillnad från den liberala demokratin och marknadsrationalitet – lösa pro- blemet med the tragedy of the commons. Människan är inte – som utgår från – utelämnad åt sitt egenintresse. Den kommuni- kativa rationaliteten visar att det finns generaliserbara intressen av ekologisk art, vilket gör att man inte behöver ta till auktoritära lös- ningar på de problem som pekat ut. Den kommunikativa rationaliteten leder således till en ekologisk rationalitet, en rationalitet som skyddar de ekologiska förutsätt- ningar som livet – även det icke-mänskliga – har (Dryzek 1997:200). Därmed överbryggs klyftan mellan det rätta och det goda, process och produkt, procedur och resultat. Gränsen mellan sociala och naturliga system, mellan människa och andra livsformer, görs där- med mindre absolut (Dryzek 1996a: 22–26). Vi kan , enligt Dryzek (1997:201), skönja början på en väg till ekologisk demo- krati. *HPHQVDP YlUGHEDV I|U GHPRNUDWL RFK HNRORJL Eckersley (1996a, 1996b) är kritisk till Sawards utgångspunkt att en- dast människans förmåga, kapacitet och intresse är relevant i demo- kratiskt beslutsfattande (Eckersley 1996a, jämför även Mills 1996). I stället argumenterar hon för att också andra arter än människan måste beaktas i detta sammanhang. Hela det liberala tänkandet ka- 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," rakteriseras av att miljöfrågan är underrepresenterad och detta beror på att endast nu levande medborgare inom territoriellt organiserade samhällen har rätt att demokratiskt påverka en nationalstats politik. Detta är en exkludering av en mängd medborgare som i eller framtiden kommer att påverkas av en specifik national-stats beslut. Miljöfrågan formuleras nu endast i utilitaristiska termer, där frågan om nyttan för ett begränsat antal människor står i förgrunden. Det innebär att det saknas incitament för att inte externalisera miljö- kostnader i tiden och rummet. Den liberala demokratin har också, enligt Eckersley, lett till att miljöintresset endast uppfattas som ett särintresse bland ett antal andra. Ett exempel är miljörörelsen som i den liberala demokratin uppfattas som ett särintresse som likt andra intresseorganisationer har att tävla om att få medborgarnas sympa- tier och stöd för att därigenom få makt att påverka politiska beslut. Den utmaning som den gröna politiska teorin står för är därför att skapa en politisk teori där ekologiska angelägenheter får en sys- tematisk plats vid politiska överväganden. Även om Eckersley är mer positiv till den diskursiva demokratin än till den liberala demokratiteorin, så ser hon stora problem vad gäller dess genomförbarhet. Dels ställer hon sig tveksam till om den diskursiva demokratin är tillämplig i storskaliga samhällen och på internationell nivå. Hon refererar här till Helds (1992) kritik av participatorisk demokrati, där han hävdar att denna svårligen kan anpassas till frågor med stor rumslig och tidsmässig utbredning. Denna kritik är enligt Eckersley lika befogad när det gäller diskursiv demokrati. En annan kritik som Eckersley riktar mot den diskursiva demo- kratin gäller dess antropocentriska karaktär. Den diskursiva demo- kratin söker inte omstrukturera beslutsfattande så att icke-mänskliga intressen skyddas eller uppmärksammas. I stället är dess utgångs- punkt att generaliserbara mänskliga intressen effektivt inkorporerar även icke-mänskliga intressen. Eckersley argumenterar dock för att mänskliga och icke-mänskliga intressen måste hållas isär. Den dis- kursiva demokratin kommer enligt Eckersley att skapa en besluts- process där man endast tar hänsyn till de icke-mänskliga intressen som har betydelse för mänskligt liv och välfärd. Den kan inte till- handahålla en grundval för att skydda arter som inte har någon be- tydelse för människan. Man kan till och med tänka sig en framtida utveckling där vissa arters gener förvaras som ett slags reserv i en genbank. Om det senare visar sig att en utrotad art har betydelse för människans liv och välbefinnande kan den återskapas. Den diskursi- va demokratin saknar således ett ovillkorligt skydd för icke-mänsk- 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 liga livsformer, något som är oerhört viktigt eftersom de – till skill- nad från människan – inte av egen kraft kan utöva något inflytande på politiska beslutsprocesser. I polemik mot utilitarismen och den diskursiva demokratiupp- fattningen argumenterar för att en rättighetsbaserad teori är den mest lämpliga när man skall nalkas frågan om miljö och de- mokrati. Genom att tillmäta naturen rättigheter begränsas såväl na- tionalstaters som individers legitima handlande. Eckersleys utgår från den liberala rättighetsuppfattningen. Den liberala demokrati- teorin är intimt relaterad till teorier om mänsklig autonomi och rättvisa. Den fundamentala principen för liberal demokrati är res- pekten för varje individs inneboende värde och autonomi. Autonomi och rättvisa utgör även gränser för de val som individer och asso- ciationer kan göra. Den politiska kampen för demokrati och med- borgarskap handlar i många fall om att grupper kämpar för att få del av samma rättigheter som vissa grupper i ett samhälle redan har, det vill säga samhället demokratiseras genom att rättigheter utsträcks till att gälla alltfler kategorier av människor. Det är genom rättighetsbegreppet som liberalismen knutits till demokratin (Eckersley 1996b). En uppsättning medborgerliga rät- tigheter är konstitutiva för den liberala demokratin. Detta kan vi tydligt se i ståndpunkten att en politisk majoritet inte har rätt att undertrycka en minoritet eller förhindra att denna minoritet ut- trycker sina ståndpunkter. Eckersley anser att det nu är dags att förändra innebörden i autonomi och rättvisa till att även omfatta andra livsformer än den mänskliga. Genom att utsträcka dessa rät- tigheter till att inte bara gälla mänskliga individen utan i stället alla livsformer kan därmed gröna värden knytas till demokrati. I liberal demokratisyn är individens autonomi en hörnsten. Sam- tidigt finns en grön kritik av den liberala demokratin som går ut på att denna förvägrar andra arter än människan rätten till autonomi. Eckersley argumenterar för att båda dessa ståndpunkter faller till- baka på och sammanlänkas av en gemensam uppfattning om auto- nomi. De bör således inte betraktas som konkurrerande ståndpunk- ter, utan är i stället substantiellt förenade genom ett gemensamt autonomibegrepp. Oenigheten mellan de gröna och de liberala blir för Eckersley därför inte frågan om demokratins innebörd utan i stället vilken mening och vilket omfång värdena autonomi och rätt- visa bör ha. Att knyta ekologiska hänsyn till en rättighetsteori i stället för till utilitaristisk teori eller diskursiv demokrati innebär, enligt Eckersley, att statens och individens handlande får absoluta gränser vilket ger 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," ett bättre skydd mot (den mänskliga) majoritetens tyranni. Rät- tigheter är inte förhandlingsbara medan allt – även gröna värden – är förhandlingsbara för utilitarism (nyttokalkyler) och diskursiv de- mokrati (rationella samtal). Enligt utilitarismen är det till exempel moraliskt riktigt att förorena en sjö om nyttan uppväger kostnaden. I den diskursiva demokratin finns inga absoluta garantier för att den kommunikativa rationaliteten kommer att leda till att andra livsfor- mer skyddas. För en rättighetsteoretiker däremot är en god livsmiljö en rättighet som inte kan komma i andra hand med hänvisning till nyttan av den industriella verksamhet som förorenar sjön. Denna rättighet omfattar inte bara de boende kring sjön utan också fram- tidens närboende liksom fiskarna i sjön. Genom att knyta gröna vär- den till rättighetsteorin kan inte ekologiska angelägenheter (i likhet med demokratiska angelägenheter) ses som instrumentella värden utan får en fundamental och principiell innebörd. Innebär denna syn att ekologiska rättigheter bör ha prioritet före politiska? Eckersley (1996a: 225) besvarar denna fråga nekande. Precis som i hennes bok . Towards an Ecocentric Approach (1992) vill Eckersley spänna upp ett ekocentriskt paraply som skall skydda alla arter, såväl den mänskliga som de icke-mänskliga. Utgångspunkten för Eckersley är ett grund- läggande holistiskt antagande (the ontology of internal related- ness) där individen konstitueras genom hennes relationer till ett större socialt och ekologiskt sammanhang. Hon träder således inte in i sociala och ekologiska sammanhang, utan är i stället från sin begynnelse en del av dessa. Sociala, politiska och ekologiska rättig- heter måste förstås som ömsesidigt determinerande varandra och därför måste såväl ekologiska som sociala rättigheter ses som delar av de medborgerliga rättigheterna (Eckersley 1996a: 225; jämför 1993:182). Således är inte ekologiska rättigheter överordnade andra medborgerliga rättigheter. Precis som individens rättigheter inte få kränkas med hänvisning till kollektiva intressen, får de inte kränkas med hänvisning till ekologiska intressen. I stället krävs en medling mellan dessa konstitutiva omständigheter, det vill säga en avvägning precis som är fallet när det gäller olika medborgerliga rättigheter. Ett ekocentriskt perspektiv innebär inte, betonar Eckersley (1992:57), att människan är försvarslös när hon hotas av djur eller livsfarliga sjukdomar. Vad ekocentrismen i stället vill försäkra sig om är att inte icke-mänskliga arters intressen ignoreras i människors beslutsfattande endast av det skälet att det rör sig om icke-människ- or eller för att de inte bedöms ha något instrumentellt värde (nytta) 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 Därtill betonar ekocentrismen att individernas väl- färd med nödvändighet är relaterad till bredare sociala och ekolo- giska system (Eckersley 1996a: 226, 1996b: 186). Eckersley kommer således – utifrån en annan argumentationslinje – till slutsatser som ligger nära såväl Saward som Dryzek när dessa betonar att medborgerliga rättigheter förutsätter vissa ekologiska förhållanden. Anser vi att alla människor skall ha medborgerliga rättigheter måste också alla ha tillgång till de sociala och ekologiska förutsättningar som krävs för att kunna utöva dessa rättigheter. En tydlig skillnad mot såväl Sawards som Dryzeks demokrati- uppfattningar är dock att Eckersley grundar sin ståndpunkt i ett vidgat autonomi- och rättighetsbegrepp. Eckersleys betoning har fördelen att ekologiska värden ges en tydligare status vid avväg- ningsproblem, och att mänsklig nytta inte kan utgöra grund för att åsidosätta dem. Hennes ståndpunkt är dock inte oproblematisk, vilket vi tar upp till diskussion i uppsatsens avslutande del. bU SUREOHPHW L VWlOOHW EULVWDQGH HIIHNWLYLWHW" Doherty & de Geus (1996:11) frågar sig om inte miljöproblematiken främst är orsakad av bristande effektivitet snarare än brister i den demokratiska beslutsprocessen. Även om vi har ett långtgående demokratiskt styre i enskilda nationalstater, och även om dessa tar ett miljöpolitiskt ansvar, så är det inte tillräckligt för att miljöpro- blemen skall kunna hanteras på ett bra sätt. Skälet till det är miljö- frågans globala karaktär. Dels är miljöproblemen allt mer gränsöver- skridande i tiden och rummet, dels skapas miljöproblemen av en rad aktörer varav flera inte finns inom nationalstatens politiska räckvidd. Det är i företagsstyrelsers slutna sammanträdesrum, i forsk- ningslaboratorier och i andra sammanhang utanför den offentliga politiken som många beslut tas med stora konsekvenser för världens miljö (1992). Vi ser här en likhet med Eckersleys (1996a: 217) kritik av den diskursiva demokratin. Den diskursiva/deliberativa demokratin argumenterar för sin överlägsenhet genom att den söker utbilda genom dialog och därmed transformera politiska opinioner på ett demokratiskt sätt (till skillnad från ekoauktoritära förslag). Proble- met är, enligt Eckersley, att medan denna demokratityp kan korri- gera den liberala demokratins bristande uppmärksamhet på ekolo- giska angelägenheter, så kan den inte tillhandahålla en ro- bust och varaktig lösning för hur deliberativa samhällen skall kun- 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," na koordineras med varandra. Mot detta argument anför Dryzek (1994) att man faktisk kan finna diskursiva institutionella experiment inom det internationella systemet. Vi kan med andra ord se embryot till ett internationellt miljöstyre som har flera likheter med den diskursiva demokratin (jämför Low et. Därmed lämnar vi för ett tag den principiella politisk-filosofiska diskussionen om förhållandet demokrati–ekologi för att i stället vända intresset mot de politiska institutionerna. Vilka institutioner krävs för att utveckla en global miljöpolitik? ,QWHUQDWLRQHOOD UHJLPHU IHGHUDO YlUOGVUHJHULQJ HOOHU NRVPRSROLWLVN GHPRNUDWL" Nationalstaten är en territoriell organisation som traditionellt haft den suveräna rätten att använda sin fysiska miljö på det sätt den själv önskar. Dagens miljöproblem visar dock att enskilda staters ageran- de i många fall får stora konsekvenser för andra nationalstater (Perraton, et. Olika typer av gränsöverskridande miljö- problem – såsom luftföroreningar och klimatförändring – är exempel på detta. Medan nationalstatens politik är bunden i rummet (sitt territorium) och tiden (dagens medborgare) överskrider många miljöproblem dessa gränser (1994). Miljöproblemens gränsöverskridande karaktär har lett till att in- ternationella miljöförhandlingar blivit allt vanligare. Under de se- naste två årtiondena har den globala miljön utvecklats till att bli en av de främsta områdena för internationell politik, där endast inter- nationell säkerhetspolitik och internationell ekonomi ägnas större uppmärksamhet (Porter & 1996:1). Den internationella mil- jöpolitiken uppvisar dock en dubbelhet: Å ena sidan framstår staten som för stark och å andra sidan som för svag (Lidskog 1997). Den är för stark i den bemärkelse att en nationalstat på sitt eget territorium har suverän rätt att hantera sin fysiska miljö, även när det starkt på- verkar andra länder (genom till exempel gränsöverskridande luft- utsläpp). Likaså kan enskilda stater blockera internationella för- handlingar om generella begränsningar av utsläpp. framstår nationalstaten som för svag i den bemärkelsen att den har en bristande förmåga att utveckla en kraftfull miljöpoli- tik. En rad externa och interna faktorer – såväl landets egen ekono- miska situation, administrativa och vetenskapliga kompetens som andra aktörers handlande (inom såväl som utom det egna landets 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 gränser) – begränsar nationalstatens möjlighet att utöva en radikal miljöpolitik (Weale 1992, Archibugi & 1995a). Det politiska suveränitetsbegreppet måste på grund av globaliseringen ta hänsyn till att makten är fragmenterad på olika nationella, regionala och internationella aktörer ((1998b). På ett liknande sätt påpekar (1995) att det nuvarande poli- tiska systemet har begränsade möjligheter att genomföra en radikal miljöpolitik. En stor mängd beslut med starka negativa konsekven- ser för miljön fattas utanför den politiska sfären – till exempel i forskningslaboratorier och i transnationella företags styrelserum – som är långt borta från offentlig debatt, demokratiska beslut och politisk styrning. Problemet är följaktligen att dagens risker och miljöproblem kräver ett politiskt ansvarstagande som de- ras karaktär starkt försvårar detta. Nuvarande politiska system har därmed begränsade möjligheter att påverka samhällets utveckling. (1989:85) är troligen den samhällsvetare som star- kast betonar att miljöproblemen synliggör politikens villkor: because through them it becomes quite clear how much politics would have to accomplish and how it can. Frågan som infinner sig är om denna situation kan förändras, om politiken kan re- organiseras så att den på ett effektivt sätt kan möta dagens ekolo- giska utmaning? *OREDO PLOM|VW\UQLQJ För att möta dagens globala miljöproblem behövs nya former av in- ternationellt beslutsfattande och ansvarsutkrävande. Etablerandet av en rad nya demokratier har dock inte åtföljts av en demokratisering mellan stater (Archiburgi & 1995b: 4). Därför finns det ett akut behov av att etablera institutioner och beslutsformer där med- borgarna kan utkräva ansvar, inte bara av sina vanliga politiska re- presentanter utan också av transnationella företag, forskningslabo- ratorier med flera. Det finns en rad förslag hur en global miljöpolitik bör organiseras. Vid ena polen finner vi federalistiska förslag om övernationella organ med makt över nationalstater (world govern- ment). Vid den andra polen hittar vi lösliga och icke-hierarkiska nätverk (governance without government), till exempel i form av det globala partnerskap som förordar (1999). Global miljöstyrning (global environmental governance) kan ses som ett paraplybegrepp för olika institutionella lösningar och har 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," definierats som de människor, politiska institutioner, regimer och icke-offentliga organisationer på alla nivåer av samhället som är kollektivt ansvariga för att sköta världsfrågorna (Hempel 1996:5, vår översättning; jämför 1996:2 och Lipschutz with 1996:249). Det är en mycket bred definition som torde fånga in både faktiska och i debatten förekommande former av miljöpolitisk styrning. Vi skall i detta avsnitt peka på tre idealtypiska styrnings- former och diskutera deras karaktär i demokratihänseende. För enkelhetens skull benämner vi dessa former internationella regimer (den konfederala, mellanstatliga modellen), världsregering (den federala, överstatliga modellen) och kosmopolitisk demokrati (Hempel 1996; Archibugi 1998). Regimmodellen förlitar sig på förhandlingar mellan nationalstater och/eller grupper av stater som ett sätt att reglera miljöfrågor. Mo- dellen har inget nödvändigt samband med någon specifik form av nationell politisk styrelse. En internationell regim kan innebära en överenskommelse mellan stater som är demokratiska och/eller auk- toritära och kräver heller inte något deltagande av medborgarna i respektive stat. Ett demokratiskt element finns dock i relationen mellan de stater – demokratiska eller inte – som bildar en viss regim då dessa förutsätts ha en egen suveränitet och lika rättigheter i rela- tion till varandra. För att en regim skall ha utsikter till framgång an- ses det vara av särskild vikt att ledande nationer och regionala sam- manslutningar inkluderas, framförallt , , andra G7-stater och EU (Porter & 1996: 172–77). Det finns närmare 200 internationella regimer för miljöområdet och mer än två tredje- delar av dessa har tillkommit efter 1972, det år som brukar anges som en startpunkt för den internationella miljöpolitiken (1999). Internationella regimer är vanligen fokuserade på en viss fråga eller ett visst komplex av frågor, till exempel farligt avfall, ozonlagrets uttunning och klimatfrågan, och har inte ambitionen att hantera miljöfrågor i bred bemärkelse. Det är vanligen ett stort tids- avstånd mellan en regims etablering och dess genomslag i praktisk handling (Cutter ). Kritiker av modellen har bland annat av dessa skäl hävdat att den inte är någon lämplig form för att bedriva global miljöpolitik på bred front. Någon form av transnationellt styrningsorgan med ett bredare ansvarsområde än en enda fråga verkar krävas (1996). Därmed tar vi steget över till den fe- derala modellen. Den federala modellen syftar som normativ idé ytterst till att ska- pa en världsregering och förutsätter att nationella regeringar lämnar ifrån sig väsentliga delar av sin suveränitet, åtminstone i frågor som 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 rör krig och fred respektive miljö (Hempel 1996:159–69). , och är federala stater som brukar anföras som pedagogiska exempel när idén om en världsregering kommer på tal. Om Europeiska Unionen kan betraktas som en hybrid mellan ett statsförbund (konfederation) och en förbundsstat (federation) kan möjligen ses som ett embryo till en demokratisk världsregering. FN innehåller dock i dess hittillsvarande form element som innebär att organisationen varken uppfyller villkoren för demokrati eller världsregering. Toulmin (1995:290) använder uttrycket statskooperativ, vilket för oss ter sig som en alltför idyl- lisk benämning. Visserligen grundas FN på principen om alla med- lemmars suveräna likställdhet – i generalförsamlingen gäller princi- pen en nation-en röst – men i praktiken innebär konstruktionen med fem fasta medlemmar som var och en har vetorätt i säkerhets- rådet en maktställning för dessa stater som är unik i förhållande till övriga FN-medlemmar. I vissa lägen när det gäller krig och fred har FN visserligen kunnat spela rollen som något av en (oftast svag) världsregering, men detta är undantag och gäller inte miljöfrågor. Det finns dock bland vissa forskare och debattörer förhoppningar att FN på miljöområdet skall kunna utvecklas i denna riktning (Hempel 1996:176-77). Det finns också de som menar att man sna- rare bör försöka bygga upp en helt ny, globalt övergripande miljö- regering (se kort referat i Porter & 1996:176; författarna är själva kritiska till detta förslag). En tänkt världsregering kan emel- lertid inte, om man har ambitionen att denna regering skall vara demokratisk, enbart ses som en fråga som rör denna regerings för- hållande till stater.