sou · GNB3112 · 2000-01-01 00:00:00 — –att dialogen kräver ett ömsesidigt erkännande och lyssnande. Det innebär också ett sätt att uttrycka sig så att så många som möjligt kan förstå. Utan ömsesidig förståelse blir det ingen dialog. Olika politiska synsätt lägger sedan tonvikten lite olika på de tre aspekterna. Statscentralisten ser med skepsis på deltagartanken, minoritetsföreträdare vill ge dialogen och samtalet högsta prioritet, och så vidare. I beslutades inte demokratin ovanifrån. Den växte fram i folkliga miljöer andra hälft. I folkrörelsernas hus – först i , sedan i nykterhetslogen och så små- ningom också folkets hus – utvecklades alla tre demokrati- aspekterna. Där fanns redan från början rösträtten (också för kvinnor), både representativ och direkt demokrati; aktivism och egenansvar; samtalen, studierna och resonemangen. Ur detta växte en jämlikhetstanke – alla räknades lika och hade rätt att säga sin mening och bli tagna på allvar. Men folkrörelserna gjorde också något vi lätt glömmer: De be- mäktigade sig rätten att vara demokratiska. Min morfar var pastor i . Hans sista tjänst var i i Äsköping utanför Katrine- holm. Det lilla oansenliga finns fortfarande kvar, förmodligen mer stängt än använt numera. Det byggdes av traktens småfolk. De hade blivit utkastade från skolhuset eftersom deras verksamhet betraktades som ett hot mot etablerade makt- hierarkier och normsystem. Men motståndet var hårt och som medlemmarna byggde huset saboterades bygget, åt- minstone en, kanske fler gånger. Slutligen tvingades de att hålla vakt dygnet runt vid sitt demokratiska bönehus. Ur folkrörelserna – som fick stark politisk för- ankring i de frisinnade, socialdemokraterna och socialdemokratiska vänsterförbundet – växte en rörelsedemokratisk tradition; ett arv som länge levde som en underström i svensk politik, en motkraft mot både statscentralism och det vi benämner ekonomism. Viktiga prefix i den rörelsedemokratiska tankevärlden var själv- och egen-. De talade om självbildning, självorganisering, självstyre och om egenliv. Men alltid i ett perspektiv av gemensamhet, av gruppidentitet och kollektivt handlande – en ständig balans mellan individualism och gruppsolidaritet. De talade ofta om personlig- hetsprincipen – den inre övertygelsens betydelse. När prefixet egen- gjorde oväntad come-back i samhälls- debatten i form av begreppet egenmakt skåpades det ut av socialistiska statscentralister. Det rörelse- demokratiska perspektivet har ofta hyllats vid högtidstillfällen, men betraktats med misstänksamhet i den praktiska politiken. Återigen: eliternas rädsla för folket, att släppa från sig och demokratisera maktutövningen, att öppna borgporten och låta folket strömma in. De socialdemokratiska centralisterna ser staten och de upplysta eliterna, till exempel debattörerna själva, som demokratins garan- ter. Rörelseperspektivet innebär att man vill stärka politiken, men inte nödvändigtvis staten, fokus ligger mer på samhället – de aktiva och organiserade medborgarna – än på staten. Det verkar som att konflikten mellan de här båda perspektiven har blivit tydligare . Dessutom komplicerats av den starka nyliberala offensiven mot staten, som å andra sidan inte är intresserad av individen som demokratisk medborgare utan som konsument och helst också vill begränsa demokratins räckvidd så mycket som möjligt. På lunchrestaurangen vid gågatan i slog det mig att jag sett en intressant parallell till nedläggnings- beskedet vid , men med annan och lyckligare utgång. Det var en vacker måndag, 1996, i på andra sidan . Den gången åt jag på brukshotellet och efter lunchen följde jag med Metalls avdelningsordförande ner längs den uppdämda , förbi den kultur- minnesmärkta fabriksportalen och in på järnverket. Den stora frågan var framtiden i fotbollsallsvenskan för ortens röd-vita lag. Vi hade träffats första gången . Då stod inför sin första säsong i allsvenskan och järnverket hade fått ny ägare genom sammanslagningen av storföretagen . De strategiska besluten lämnade landet. Alla fruktade nedläggning och katastrof för samhället. kom också beskedet; det var slut med ståltillverkningen i dalgång. Men Metall – och även den lokala företagsledningen – trodde på sitt järnverk och att det med rätt rationaliseringar återigen skulle kunna bli konkurrenskraftigt. Med hjälp av löntagarkonsulter satte den lokala metallavdelningen igång en egen utredning som så små- ningom föreslog en omläggning av produktionen och en ny arbets- organisation. hade svårt att dölja hur stolt han var när han berättade: –Cheferna här i gav oss i tysthet allt stöd de kunde, men utåt var de tvungna att visa sig lojala med koncer- nens nedläggningsbeslut. Alla anställda var införstådda med vad som pågick, men ändå kunde vi hålla hela utredningen hemlig och ingenting läckte ut till lokaltidningarna. –Vi började det mödosamma arbetet att över- tyga den svenska koncernledningen i . Slutligen åkte vi till och presenterade vår utredning. De gjorde en egen som bekräftade våra slutsatser. Och kör vi efter vår modell med en modernare arbetsorganisation och lägre produktionskostnader än alla våra konkurrenter. Facket räddade bruket i , men inte genom att säga nej och sätta sig på tvären i en passiv betydelse, utan genom att be- jaka förändringar och nya villkor och i den svenska modellens anda erövra dem för de anställdas bästa. De mötte krisen genom att ta ett steg framåt. har vid upprepade till- fällen tvingats ta strid för att rädda bruket. I stora koncerner är det litet och utsatt. Kampen har svetsat samman degerforsborna och överbryggat andra motsättningar, som till exempel mellan facket och brukets lokala ledning. Det är den ena förklaringen till att de lyckades rädda kvar tillverkningen . Den andra ligger i en svensk lagstiftning som gett facket insyn och inflytande. Utifrån en lokal maktposition kunde man ge svar på tal när det internationella kapitalet ville genomföra omstruktureringar. Och i det här fallet lyckades man också påverka och förändra. Fackets engagemang handlade i första hand naturligtvis om att rädda jobben och därmed också bygden. Men djupare sett var det en demokratistrid där medborgarna gick över och strömmade in i borgen för att göra sina röster hörda och inte passivt överlämna besluten åt den ekonomiska eliten. Men utan den makt som strömmade ut från den medborgerliga aktiviteten och lagstiftningens möjligheter hade demokratin – sett som folkstyre – varit hjälplös. I påminde det om en gammal idé att medborgarna – i det här fallet arbetarna på bruket – besitter både kunskaper och handlingskraft. Samma idé som föddes i folkrörelsernas demokra- tiska hus. Som när de troende i Äsköping gick till beslut och trots motstånd började bygga sin missionskyrka. För fotbollslaget har utvecklingen varit dystrare. kämpar de i bottenträsket av division ett och har precis sparkat sin tränare. Jag kör söderut en sensommarmorgon. På ser jag hur tranorna lyfter och på radionyheterna redovisas nya dystra siffror om medborgarnas sjunkande tilltro till det politiska etablissemanget. Nyheterna fortsätter om det röriga tillståndet i Ericssonkoncernen. har företagets styrelseord- förande dikterat villkor för svenska politiker och anklagat dem för att driva landet mot avgrunden. Men det visar sig nu att han inte klarat det egna uppdraget så bra, trots mångmiljon- lön och krav på sänkta skatter så att företagets välavlönade chefer ska kunna berika sig ännu mer. framstår som omodernt och orörligt. Vad ska man tro? Jag fortsätter vägen mot . Längs landsvägarna och utanför Domustorgen, i grönskande trädgårdar och enkla kök finns en stillsamt gnagande misstro mot noll-åttorna. Den finns bland små- företagare, kommunpolitiker, verkstadsarbetare, sjuksköterskor och alla andra som arbetar i lokala sammanhang där man inte bara möter likasinnade, utan många olika sorters människor. Jag vet hur samtalen går, har mött dem och alltid känt sympati. Ingen gör någon stor sak av det. Få är förbannade. Många är ironiska eller rycker på axlarna. Men de flesta ser hur tomt det skramlar när tvärsäkra stjärnjournalister, kaxiga direktörer och principfasta byråkrater – från höger eller vänster – ska förklara hur det egentligen förhåller sig med tillståndet i . Kunskap, erfarenhet och kompetens har inte noll-åtta som rikt- nummer. Egentligen tvärt om. Den är lokal och över allt. Jag tror att den folkliga demokratin lever som en tyst impuls. En trygg vetskap om att dom där uppe inte alltid vet så bra som de vill få oss att tro. En latent beredskap att tillsammans ta saken i egna händer, och en insikt att vi vanliga klarar oss rätt bra utan etablissemangets vakande öga. Det är lunchtid när jag anländer till Dädesjö, en landsbygds- socken utanför . Jag parkerar utanför , en rätt stor nybyggd samlingslokal omgiven av trevliga bostadshus, också de nya och tomtebolika. kommer skol- barnen för att äta lunch i matsalen. Här möter jag , och . Deras berättelse handlar om att se ett problem, reso- nera sig samman för att göra något åt situationen, lita till den egna kraften, utgå från ett gemensamt handlande där så många som möjligt engageras, ta strid för sin sak och framför allt: göra något själva, inte bara kräva åtgärder från högre ort. Det började med att sockenrådet, som väljs av sockenstämman, började fundera över Dädesjös framtid. Många var äldre. Skolan och affären hängde på fallrepet. visste de att många yngre ville bo kvar, men eftersom de inte hade råd att bygga nya hus så flyttade de in till . Gamlingarna blev kvar. Då föddes idén att bygga äldrebostäder i , för att på så vis frigöra gårdarna så att yngre familjer kunde ta över dem. Enkelt och genialt. Pensionärerna blev entusiastiska. Hela socknen enga- gerades. lyckades de få loss statliga pengar från boende- servicedelegationen. Idén kunde förverkligas. Men de ville göra det på egna villkor. växte behovet av ett daghem. Ett slags service- och möteshus där olika åldrar och funktioner integrerades. En mittpunkt för socknen. tänker alla kommuner som Dädesjöborna gjorde: integrera åldrar och verksamheter, upplösa gamla administrativa gränser för Men var deras idéer all- deles för moderna och hotfulla för Växjös kommunala chefs- tjänstemän. I socknen bildades ett brukarråd, demokratiskt valt men utan- för de politiska partiernas kontroll, som skulle sköta Staffans- gården. De ville ha kvar verksamheten i regi, men med självförvaltning. Det krävde också makt över pengarna. Då kom konflikten. Jag märker hur blandade känslor alla tre har inför sin berättelse. Mycket av drömmarna förverkligades: Staffansgården är en fantas- tisk miljö omgiven av daghem och 20 bostäder i form av koopera- tiva hyresrätter. Matsalen har eget kök och be- ställer från lanthandeln ute vid landsvägen, som på så vis överlevt. När dagis- och skolbarnen ätit färdigt kommer de äldre. Invånar- antalet i Dädesjö steg. Nya småföretag startades av bara farten och hela bygden tog gemensamt ansvar för framtiden. Komplexet runt Staffansgården är socknens största byggprojekt sedan kyrkan upp- fördes . De vann i sitt arbete för välfärd och framtid. Men förlorade demokratistriden. Det senare har lämnat spår av besvikelse och även bitterhet mot politiker och chefstjänstemän inne i . Två demokratimodeller ställdes mot varandra. Å ena sidan den dominerande som bygger på centralism och expertstyre, ett fokus på den representativa demokratin där medborgarnas uppgift be- gränsas till att rösta i återkommande val. Å andra sidan den radikal- demokratiska uppfattningen som också strävar mot decentralise- ring av makten, av aktivt deltagande och självförvaltning. Kommunpolitikerna var positiva till Dädesjöbornas demokra- tiska anspråk. ville ha en påse pengar från kommunen som rådet sedan självt kunde besluta över. Politikerna i tyckte att det lät spännande, men strukturerna och chefstjänste- männen sade blankt nej. Striden blev lång och brukarrådet var envist. Men tjänstemännen – experterna – vann. Varken de folk- valda politikerna, invånarna i eller ens kunde rubba dem. För dem var brukarrådets önskemål ett hot mot ordningen, stabiliteten, centralstyrningen och även demokratin, som de uppfattade den. gav brukarrådet i Dädesjö definitivt upp och lade ned. Så här säger : – Har man inte verkligt inflytande och ansvar, så sitter man inte på möten . Det räcker inte att ha rätt att diskutera och tänka. Man måste också få budgetansvar. –Jag kan förstå deras rädsla: Alla kanske inte klarar ansvaret, tänker de. Men å andra sidan kan man säga att ju närmare verk- samheten ansvaret finns, desto hårdare blir allmänhetens kontroll. Det var där striden stod: Vem ska utkrävas på ansvar om de kom- munala nämnderna släpper ifrån sig makt? –tänker jag att makthavarna är rädda för att med- borgarna skiter i samhället. Därför vågar de inte släppa ifrån sig makt. – vill de inte pröva när viljan och kunnandet verkligen finns. Där de ser kraften tas den inte till vara. Projektet i Dädesjö är en del av det som brukar kallas byarörelsen; en modern folkrörelse, men utan riktigt fasta nationella strukturer, mer ett nätverk av lokala aktivister som lär av varandra. I medier och maktcirklar pratas det aldrig om byarörel- sen, den är osynliggjord och avfärdas i allmänhet som svag, provinsiell eller antimodern. Men den omfattar minst 70.000 människor över hela landet. Några är engagerade i stora projekt som det i Dädesjö, andra i mindre. Gemensamt är att de utgår från lokala problem och försöker lösa dem på egen hand. Det brukar kallas för lokalt utvecklingsarbete. Journalisten beskriver rörelsen så här i sin reportagebok på kraften: Det jag upplever är en kraftfull, frisk underström av nydanande och nytänkande. Av människor som känner sig delaktiga, som upplever att de räknas och är be- hövda. Som har tagit sig egenmakt. Jag tänker med förvåning att de ofta bygger hus: daghem, seniorboende, av olika slag, möteslokaler. huset som metafor för den folkliga demokratin, precis som när de troende byggde sitt lilla missionhus i . I Staffansgården märker jag också hur vägen är lika viktig som målet. De tre eldsjälarna har alltid varit föreningsmänniskor, ändå lärde de sig nytt och växte som människor under arbetet med att lyfta Dädesjö. De såg oegennyttans betydelse, människors vilja att arbeta ideellt och hur socknen svetsades samman. När jag frågar om han förändrades av projektet blir han tyst . Sedan svarar han att han lärt sig säga emot makthavare med en helt annan kraft . Byarörelsens perspektiv verkar också ha spridit sig till några av storstädernas mest fattiga förortsområden. Det tycks vara i landets marginaliserade områden som det rörelsedemokratiska arvet lever vidare och förnyas. På i , i , möter jag . Han är en ung somalier, en eldsjäl. Somalierna tillhör de som ligger allra längst ner i den etniska hierarkin med en arbetslöshet upp mot 70–. Hans beskrivning av en somaliers möjlighet är krass och realistisk: – Man kan flytta till ett annat land och få arbete där. Det är en vanligare utväg än många tror. Bland mina vänner är det många som väljer att studera, i brist på arbete. En tredje möjlighet är att starta eget. Man kan säga att valt en fjärde utväg ur ras- diskrimineringens järnbur: politiken. Han är aktiv socialdemokrat. Ersättare i och var med i SAP:s centrala grupp för analys av det senaste valresultatet. Men viktigast av allt: Han är aktiv i , en person som insett att man måste få områdets alla invånare att samla sina krafter för att mål- medvetet lyfta förorten inifrån. Med ett försiktigt leende berättar han att socialdemokraterna fick av rösterna i . Men å andra sidan: det var som valde att rösta. Men det blir snart bättre, försäkrar han mig. Ett konstruktivt nätverkstänkande har börjat slå rot. Skolorna har börjat utveckla samma energi som till exempel . berättar också att många av Runt butikerna lever grossistfirmor och små import/export- företag. Gefas – ett initiativ från – hjälper till att för- verkliga affärsidéer, koppla samman driftiga individer och bygga nätverk för ömsesidig hjälp. beskriver ett sätt att tänka som påminner om bya- rörelsens tålmodiga småföretags- och nätverksarbete i olika gles- bygdskommuner. Jag tror att det är rätt spår. Det är i mikroformat, i det lokala och utifrån de egna förutsättningarna som och andra fattiga förortsområden kan finna sin kraft. Holma i sydöstra har på så vis fått nytt liv genom det omstridda självförvaltningsprojektet där hyresgästerna på eget initiativ tagit över stora delar av bostadsområdets skötsel. Man kan säga att det här är ett slags modern folkrörelsefilosofi. Men den innebörden får det först när det formuleras på plats av invånarna själva. Det är underifrånperspektivets egentliga poäng. Å andra sidan blir allt detta ett skäligen kraftlöst svar på segregering och fattigdom om det inte finns en generell välfärdspolitik med vidare horisonter. Det är samma dubbla per- spektiv som i . Det är i de zoner som kan sägas vara inne i marginaliseringspro- cesser som demokratifrågan är som mest brännande – fabriken, den segregerade och fattiga förorten, glesbygden. Där tror jag att den verkligen upptar människors tankar och samtal. Men inte alltid formulerad som en fråga om demokrati, kanske mer som en upp- levelse av vanmakt och maktlöshet, som en vilja att bryta sig loss ur en politisk och ekonomisk struktur (påtvingad från både marknad och myndighet) som bakbinder den kraft som finns, en vilja att bemäktiga sig. De tre zonerna är också platser eller lokaliteter där globalise- ringen tar mark. Fabriken genom världsmarknaden och avlägsna multinationella ägare. Glesbygden genom de strukturförändringar som europeisk integration – inte minst genom EMU – driver fram. Den fattiga förorten genom migration. Vad jag vill säga är att med den så kallade globaliseringen inte bara följer att politiken och demokratin måste finna övernationella institutioner och maktbefogenheter. Utan i högsta grad också att politiken, medborgarna och samhället måste få en starkare och djupare demokrati lokalt; just där det globala nätverket eller bolags- konglomeratet är förankrat i en plats. Demokrati som en maktfråga. Också en fråga om att återerövra folkrörelsernas gamla erfarenhet av samhället som projekt, och att människor i frivillig förening genom gemensamt handlande kan styra och påverka detta projekt. Hur är en svår fråga. För att fullfölja det perspektiv på demo- kratin som jag försökt anlägga måste man, när frågan ska besvaras, utgå från platsen, från medborgarnas egen kraft, vilja och erfaren- het. Det reducerar inte nödvändigtvis statens eller den nationella politikens roll. Det är inte okomplicerat. Man kan till exempel fråga vad ett nerifrånperspektiv egentligen betyder om det formuleras i makt- hierarkiernas övre skikt med blicken riktad nedåt, mot medborgar- na. Egentligen är det rörelsedemokratins och även upplysningens eviga dilemma. Ett problem som också utmärker den här texten som jag nu snart skrivit färdigt; även den är skriven från en pri- viligierad position, men argumenterar för att demokratin måste betraktas från en annan plats, exempelvis eller Lears nu nedlagda fabrik i , där maktlösheten är tydlig. Den brittiske kultursociologen har i en berömd passage skrivit så här om makt och marginella platser – socialt, kulturellt eller geografiskt marginaliserade: Paradoxically in our world, marginality has become a powerful space. It is a space of weak power but it is a space of power, nonetheless. Det vill säga: Hur lyckas man ta denna makt, visserligen svag men ändå makt, i anspråk och därmed framkalla den på platser där den nu inte finns annat än som potential, som möjlighet? Interiörerna från i har jag hämtat från bok . Per är redaktör för tidskriften . Frilansskribent och författare. Demokratins ideal och det civila samhället är inte längre en idyllisk demokrati. Inte bara den histo- riska kompromissen mellan arbete och kapital utan även förtroen- det mellan dom där uppe och dom där nere tycks ha brustit. Sprickorna i den svenska demokratin har blivit allt tydligare. Demokratins kris har helt följdriktigt varit ett återkommande tema i den politiska debatten . Politiken och demokratin ses allt oftare som ett sorgebarn, antalet aktiva i de politiska partierna sjunker och medborgarandan sägs vara satt på undantag. Politik betraktas, inte minst i media, som dirty business i största allmänhet. Dessa tecken på kris för demokratin är inga nya fenomen. Och inte heller försöken att tyda dem. var ett uttryck för ett famlande, men tillkommen i då den svenska modellen började uppfattas som otidsenlig. Den nu arbetande är ytterligare ett uttryck för ett slags sökande, men tillkommen i en annan fas och i ett annat . Osäkerheten och oenigheten om vilka världen som bör prägla den svenska demokratin är dock fortfarande påtaglig. I någon mening befinner vi oss mitt emellan två positioner, i en skinnömsningsperiod. Vi har lämnat något bakom oss och är på väg mot något nytt. Den gamla demokratimodellens ideal lever i hög grad kvar. Det nya är ännu i vardande. Den yttre ramen för framtidens demokratiska system med fundament som allmän rösträtt, parlamentarism och rättsstat är DEMOKRATINS IDEAL OCH DET CIVILA SAMHÄLLET inte några i grunden ifrågasatta byggstenar för demokratin. Men även maktförhållandena inom denna demokrati och de inbördes relationerna mellan exempelvis politikerna och rättssystemet står nu på dagordningen. En form av revidering av den allmänt accepte- rade bilden av vad demokrati är tycks pågå. Det tillhör bilden av ideologisk strid eller omdefiniering av demokratin. Gränserna för demokratin, politikens roll i samhället och den offentliga sektorns storlek, är förstås en viktig stridslinje. Kraven på starkare maktdel- ning och en starkare kontroll av politiken i form av oberoende domstolar för att balansera majoritetens makt i den parlamen- tariska demokratin en annan. På ett trivialt sätt tillhör detta alltså bilden av ett samhälle statt i snabb förändring. Det är också en strid om det politiskt möjliga, om var gränserna för våra gemensamma angelägenheter ska gå. Jag ska i denna text i mycket allmänna ordalag diskutera demo- kratins kris. Jag gör det i huvudsak utifrån en speciell uppsättning värderingar och ett speciellt sätt att betrakta den svenska demo- kratin och jag fokuserar i första hand på sambandet mellan den offentliga politiken och det civila samhället. Utgångspunkten är att det parlamentariska systemet blir svagt om det lever sitt eget liv utan levande kanaler och kontakter med medborgarna. Det blir på motsvarande sätt också bräckligt om medborgarna lever sitt eget liv utan att bry sig om politiken. Om medborgarna och politikerna främliggörs för varandra försvagas den tilltro och det förtroende som gör demokratin stark. Historien uppvisar flera illavarslande exempel på att ett brustet kontrakt mellan medborgarna och politikerna kan rasera det för- troende mellan medborgarna och politikerna (och mellan med- borgarna) som ytterst bär upp demokratin. I extremfallet kan det demokratiska systemet vräkas över ända. Det finns därför – menar jag – starka skäl att fokusera på inter- aktionen, samspelet mellan medborgarna, organisationerna i det civila samhället och politikerna, på det vardagliga demokratiska kittet, på de kanaler som finns mellan folket och eliten, mellan medborgarna och politikerna. Eller annorlunda uttryckt: Hur sambandet mellan det demokratiska representativa systemet å ena sidan och de demokratiska arbetsformerna och levnadsformer i det civila samhället å den andra sidan ser ut. Och hur de påverkar var- andra. Jag presenterar ett perspektiv som åtminstone delvis skiljer sig från traditionella vänster- och högerståndpunkter vad gäller synen på det civila samhället. Det utgår från att demokratin dels är en be- slutsform, ett regelverk, men också är ett ideal av jämlika relationer mellan människor. Demokratins yttersta mål är att varje människa kan vara den hon är och bli den hon vill bli.