sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — 1)formuegodet er erhvervet mere end før den strafbare handling, som grundlag for konfiskation efter stk. 2)ægteskabet eller samlivsforholdet ikke bestod på tidspunktet for erhvervelsen. Under betingelser som nævnt i stk. 1 kan der foretages hel eller delvis konfiskation af formuegoder overdraget til en juridisk person, som den pågældende alene eller sammen med sine nærmeste har en bestem- mende indflydelse på. Det samme gælder, hvis den pågældende oppebærer en betydelig del af den juridiska persons indtægter. Konfiskation kan dog ikke ske, hvis formuegodet er overdraget til den juridiske person mere end før den strafbare handling, som grundlag for konfiskation ef- ter stk. Konfiskation efter stk. 1–3 kan ikke ske, hvis den pågældende sandsynliggør, at et formuegode er erhvervet på lovlig måde eller for lov- ligt erhvervede midler. I stedet for konfiskation af bestemte formuegoder efter stk. 1–3 kan der konfiskeras et beløb svarende til deres værdi eller en del heraf. I propositionen uttalas att det med de dittills gällande reglerna i vissa situationer kan förefalla orimligt att åklagaren har hela bevisbördan för att det är fråga om utbyte från kriminalitet. Som exempel nämns det fal- let att en person som är dömd för omfattande narkotikakriminalitet även efter konfiskation av utbytet från denna kriminalitet är i besittning av stora förmögenhetsvärden, t.ex. större penningbelopp eller fast egendom, fartyg, bil och liknande, och det med hänsyn till uppgifterna om den dömdes inkomster förefaller osannolikt att värdena åtkommits på lagligt sätt (a. lovforslag s. 29). anger i propositionen att en utvidgad möjlighet till konfiskation bör innehålla två huvudelement. Det bör vara möjligt att konfiskera utbyte av icke identifierad kriminalitet och det bör åläggas den dömde att göra sannolikt ("sandsynliggøre") att hans tillgångar inte härrör från kriminalitet så att konfiskation kan ske, om han inte kan lämna upplysningar som ger en rimlig ("fornuftig") förklaring till hur tillgångarna åtkommits. Det framhålls att den allmänna regeln, av hänsyn till den enskilde medborgarens rättssäkerhet, bör vara att myndigheterna inte kan begära att medborgaren redogör för det lagliga ursprunget till sin förmögenhet. anges emellertid att det är rimligt och motiverat att uppställa ett sådant krav inom ett förhållandevis snävt område, nämligen där det på sedvanliga sätt bevisas att en person har begått allvarliga brott av en typ som erfarenhetsmässigt kan ge betydligt utbyte och där det mot bak- grund av dessa brott och de stora tillgångar den tilltalade äger finns en välgrundad misstanke om att den uppklarade kriminaliteten endast är en del av den kriminalitet som den tilltalade har begått (a. lovforslag. s. 29). I propositionen sägs den nya regeln ta sikte på personer som lever av eller har betydande intäkter från kriminalitet. ler att det för konfiskation inte krävs att lagöverträdelsen har gett ett så- dant utbyte i det konkreta fallet utan att det är tillräckligt att den kan ge sådant utbyte. Som exempel anförs det fallet att en person döms för in- smuggling av en större mängd narkotika men inte för någon narkotika- försäljning. I ett sådant fall är enligt justitsministeriet förutsättningarna för konfiskation uppfyllda om försäljning av narkotikan hade kunnat ge ett väsentligt utbyte. Även försök till brott kan utgöra grund för utvidgad konfiskation (a. lovforslag s. 29). påpekar vidare att konfiskation enligt den nya be- stämmelsen inte är obligatorisk och att den förutsätts bli använd beträf- fande större penningbelopp och andra likvida tillgångar som den tilltala- de inte kan förklara åtkomsten av på ett rimligt sätt, t.ex. värdepapper, innestående belopp på bankkonto, eventuellt i utlandet, och kontantbe- lopp som förvaras på misstänkt sätt, exempelvis nedgrävt eller gömt. Någon fast minimigräns för konfiskationsbeloppets storlek anges inte i lagtexten, men i propositionen sägs att mindre värden än inte skall konfiskeras. Det erinras också om att bestämmelsen kan till- lämpas även beträffande andra tillgångar, såsom fast egendom, bilar m.m. Här finns det, enligt vad som vidare anförs, anledning att sätta mi- nimigränsen för konfiskation något högre än när det gäller likvida till- gångar, om egendomen varit i den tilltalades besittning och inte har "lyxkaraktär" ("luksuspræget karakter"). När det gäller andra tillgångar än likvida medel är tanken således att bestämmelsen skall komma till användning främst beträffande mera exklusiv egendom. Den kan emellertid tillämpas även beträffande tillgångar utan "lyxkaraktär". Som exempel på en situation där en sådan tillämpning kan komma i frå- ga anförs det fallet, att tillgängliga uppgifter får anses ge vid handen att egendom som vanligen lånefinansieras har inköpts kontant (a. lovforslag s. 30). I motsats till vad som gäller för konfiskation enligt bestämmelsen i 75 § första stycket straffeloven förutsätter tillämpning av den nya be- stämmelsen i 76 a § att det förmodade utbytet finns i behåll. Konfiska- tionen skall rikta sig mot identifierbara penningbelopp, värdepapper, lös eller fast egendom. I stället för att konfiskera en enskild sak kan konfis- kering av ett belopp motsvarande dess värde ske (76 a § femte stycket). Angående regeln i paragrafens fjärde stycke, om att konfiskation inte får ske om den tilltalade gör sannolikt att tillgången förvärvats på lagligt sätt eller med lagligt förvärvade medel, anges i propositionen att det inte bör ställas alltför stränga krav för att undanta tillgångar från konfiska- tion och att det därför föreslås att den tilltalade skall "sandsynliggøre" att tillgången förvärvats lagligt. I anslutning härtill anförs vidare följan- de (a. lovforslag s.30). Det må bero på en konkret vurdering, om dette bevis skal føres ved frem- læggelse af skriftlig dokumentation i form af kvitteringer, selvangivelser med oplysning om (lovlig) indægt og formue eller forklaringer fra , eller om tiltaltes forklaring om formuegoderners oprindelse er tilstrække- ligt troværdig. 96 Utländsk rätt SOU 1999:147 Av effektivitetsskäl har i paragrafens andra stycket upptagits en be- stämmelse som ger möjligheter till konfiskation även hos lagöverträda- rens make eller sammanboende. Något krav på att tillgångarna skall vi- sas härröra från lagöverträdaren har inte uppställts för konfiskation en- ligt denna bestämmelse. Hänsyn till det nya förverkandeinstitutets effektivitet har också för- anlett bestämmelsen i 76 a § tredje stycket. Denna bestämmelse möjlig- gör konfiskation av egendom som lagöverträdaren inom av före det att den straffbara gärningen begicks har överlåtit till en juridisk person, om han ensam eller tillsammans med någon närstående har ett bestämmande inflytande över den juridiska personen eller om han uppbär en betydande del av den juridiska personens intäkter. Om ett konfiskationskrav riktas mot någon annan än den tilltalade, skall vederbörande kallas att inställa sig i brottmålsrättegången. Eventu- ellt kan det också bli fråga om att "anlægge en selvstændig sag mod den pågældende, efter at straffesagen er afsluttet". I båda fallen skall saken handläggas i straffprocessens former (a. lovforslag s. 30). I propositionen berörs också frågan om reglerna om utvidgad konfis- kation står i överensstämmelse med den danska grundlagen och Europa- konventionens bestämmelser. Enligt justitsministeriet ger regeln om ut- vidgad konfiskation inte anledning till några rättssäkerhetsmässiga be- tänkligheter. Det sägs att det i den statsrättsliga litteraturen anses att konfiskation med repressivt ("pønalt") syfte inte kan anses vara sådan expropriation som omfattas av den danska grundlagens 73 § (a. lovforslag s. 31). Angående förhållandet till hänvisas i propositio- nen till det här under avsnitt 3.3 nämnda målet Welch mot Storbritanni- en, 1/1994/448/527. uttalar i anslutning härtill (s. 31) att då de engelska reglerna är betydligt mera långtgående än den danska regeln, kan denna senare regel inte anses strida mot bestämmelsen i arti- kel 6 andra stycket om att envar skall betraktas som oskyldig tills hans skuld lagligen fastställts eller mot regeln i artikel 1 i tilläggsprotokollet av om skydd för äganderätten. Internationella åtaganden m.m. 99 4 Internationella åtaganden m.m. konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (narkotikabrottskonven- tionen) syftar till att förstärka det internationella samarbetet och effekti- insatserna i kampen mot den internationella narkotikahandeln. Konventionen innebär långtgående åtaganden när det gäller den straffrättsliga regleringen. Artikel 3 innehåller sålunda förpliktelser för parterna att i olika hänseenden straffbelägga inte bara illegal framställning, försäljning och innehav av narkotika utan också förfaranden som innebär hjälp att dölja eller omsätta vinsterna från den illegala narkotikahanteringen. Konventionen omfattar också frågor om förverkande, jurisdiktion samt utlämning och annat internationellt rättsligt samarbete. I artikel 5 behandlas förverkande vid sådana brott som omfattas av konventionen. Inledningsvis föreskrivs där att varje part skall vidta sådana åtgärder som kan vara nödvändiga för att möjliggöra förverkande dels av som härrör från narkotikabrott eller egendom motsvarande värdet av sådan egendom, dels av narkotika och psykotropa ämnen, material och utrustning eller andra hjälpmedel som använts eller varit avsedda att användas på något sätt vid sådant brott. Med uttrycket avses här i enlighet definitionen i konventionens inledande artikel all egendom som förvärvats genom brott som omfattas av konventionen eller som direkt eller indirekt härrör från sådana brott. Enligt artikel 5 skall det vidare finnas möjligheter att tillgripa tvångsmedel motsvarande kvarstad och beslag. För att möjliggöra sådant förverkande som avses i artikeln skall de rättsliga myndigheterna kunna få tillgång till handlingar som rör ekonomiska förhållanden, t.ex. bank- och affärshandlingar, utan hinder av bestämmelser om banksekretess. I artikel 5 föreskrivs också att av narkotikabrott som har omsatts till annan egendom eller blandats med annan egendom skall kunna förverkas i samma utsträckning som det ursprungliga brotts- utbytet. Detsamma gäller i fråga om intäkter eller annat utbyte som härrör från , egendom som har omvandlats eller omsatts till eller egendom med vilken vinningen har blandats. 100 Internationella åtaganden m.m. SOU 1999:147 Även internationellt samarbete rörande förverkande behandlas i artikel 5. Bestämmelserna innebär sammanfattningsvis att parterna åtar sig att efter framställning från en annan part antingen utverka ett beslut om förverkande från egna myndigheter eller verkställa utländska förverkandebeslut i fråga om egendom som befinner sig inom partens territorium. Parterna skall vidare lämna varandra bistånd i syfte att säkra verkställigheten av ett kommande förverkande i de fall där något slutligt förverkandebeslut ännu inte föreligger. Parterna åtar sig sålunda att efter framställning spåra och omhänderta egendom. Nämnas kan också att det i artikel 5 punkt 7 anges att part kan överväga att tillämpa omvänd bevisbörda i fråga om huruvida egendom som misstänks vara eller annan egendom som kan förverkas är förvärvad på lagligt sätt. Frågan om tillträde till narkotikabrottskonventionen behand- lades i proposition 1990/91:127. Regeringen föreslog att skulle ratificera konventionen. För att uppfylla åtagandena enligt konventionen avseende kriminalisering av olika former av medverkan till att omsätta eller dölja brottsligt förvärvad egendom föreslogs en utvidgning av det område som omfattas av bestämmelserna om häleri (9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 BrB). I propositionen (s. 25) anfördes att en ändring av straffbestämmelserna i enlighet med förslaget skulle leda till att även konventionens krav beträffande förverkande tillgodosågs. Konventionens bestämmelser om förverkande ansågs alltså inte påkalla några lagändringar i övrigt. När det gäller frågan om åklagarens bevisbörda vid förverkande konstaterades till en början att bestämmelsen i artikel 5 punkt 7 inte var tvingande. Vidare angavs att någon ändring av den i gällande ordningen - att det är åklagaren som har att bevisa att sådana omständigheter föreligger att egendomen kan förverkas - inte borde ske (a. prop. s. 28). beslutade i enlighet med det i propositionen framlagda förslaget (bet. 1990/91:JuU32, rskr. 1990/91:323). Sedan ratificerat konventionen trädde denna för svenskt vidkommande i kraft . Tilläggas kan att en mot gränsöverskridande organiserad brottslighet är under utarbetande. Även denna konvention torde komma att innehålla åtaganden som gäller förverkande av brottsutbyte. Internationella åtaganden m.m. 101 antog ministerråd en konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (förverkandekonventionen). Syftet med konventionen är att utveckla det internationella samarbetet i fråga om förverkande av utbyte av brott och egendom som använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott. Bestämmelser om förverkande finns även i en annan inom Europa- rådet utarbetad konvention, nämligen konvention om brott- målsdoms internationella rättsverkningar (brottmålsdomskonventionen). Till skillnad från förverkandekonventionen gäller emellertid brottmåls- domskonventionen endast verkställighet av slutliga avgöranden och omfattar inte säkerhetsåtgärder. Eftersom endast ett fåtal stater anslutit sig till brottmålsdomskonventionen har dess praktiska betydelse också visat sig vara mycket begränsad. Förverkandekonventionen är avsedd att ge möjlighet till rättsligt samarbete under alla stadier i förfarandet, dvs. från förundersökningsskedet fram till dess att ett slutligt beslut om förverkande föreligger. Förverkandekonventionen har utarbetats med den i föregående avsnitt behandlade narkotikabrottskonventionen som förebild. Många av de frågor som behandlas i narkotikabrottskonventionen tas följaktligen upp även i förverkandekonventionen. Liksom narkotikabrottskonventionen innehåller också förverkandekonventionen bestämmelser om penning- tvätt. En skillnad är emellertid här att förverkandekonventionen inte är begränsad till någon viss typ av förbrott. Förverkandekonventionen är indelad i fyra kapitel. Kapitel I inne- håller definitioner av vissa termer som skall gälla vid konventionens tillämpning. Definitionerna är vida. De har utformats med tanke på att konventionen skall få en så omfattande tillämpning som möjligt. Med avses t.ex. här varje ekonomisk fördel av brottsliga gärningar. Den kan bestå av all slags egendom, materiell eller immateriell, lös eller fast egendom, liksom juridiska handlingar som styrker äganderätt eller annan rätt till sådan egendom. Och hjälpmedel definieras som all slags egendom som på något sätt, helt eller delvis, använts eller varit avsedd att användas för att begå brottslig gärning eller brottsliga gärningar. Kapitel II gäller åtgärder som skall vidtas på nationell nivå. I artikel 2, punkt 1 föreskrivs att parterna skall vidta sådana lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att kunna förverka hjälpmedel och eller egendom vars värde motsvarar sådan . Någon begränsning till vissa brott görs inte här. Enligt punkt 2 i samma artikel har emellertid parterna getts rätt att i samband med tillträdet till konventionen förklara att bestämmelsen i punkt 1 skall vara 102 Internationella åtaganden m.m. SOU 1999:147 tillämplig endast beträffande vissa bestämda brott eller vissa kategorier av brott. Enligt artikel 3 skall parterna vidta sådana lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som behövs för att det skall vara möjligt att identifiera och spåra egendom som skall kunna förverkas och för att förhindra handel med eller överlåtelse eller undanskaffande av sådana egendom. I artikel 4, punkt 1 anges att domstol eller annan behörig myndighet skall ha möjlighet att förordna att bank- eller affärshandlingar eller andra handlingar rörande ekonomiska förhållanden skall göras tillgäng- liga eller beslagtas för att möjliggöra förverkande eller sådana åtgärder som avses i artikel 3. Banksekretess får inte utgöra hinder mot ett sådant förordnande. Artikel 4, punkt 2 innehåller en uppmaning till parterna att överväga att införa vissa speciella spaningsmetoder, t.ex. rapporteringsskyldighet för banker, teleavlyssning, m.m. Det är alltså här inte fråga om någon bindande förpliktelse för parterna. Artikel 5 behandlar möjligheten för den som berörs av ett beslut om förverkande eller en förberedande åtgärd enligt artikel 3 att få sin sak prövad. Vederbörande skall ha tillgång till effektiva rättsmedel för att kunna bevaka sina rättigheter. Bestämmelserna i artikel 6 innebär att parterna förpliktas att straff- belägga s.k. penningtvättbrott. I förverkandekonventionens tredje kapitel behandlas frågor om inter- nationellt samarbete. I artikel 7 anges vissa allmänna principer för detta samarbete. Här uttalas bl.a. att parterna skall samarbeta med varandra i största möjliga utsträckning då det gäller brottsutredningar och rättsliga förfaranden som syftar till att förverka hjälpmedel och . Enligt artikel 8 skall parterna på begäran lämna varandra största möjliga hjälp vid identifiering och spårande av hjälpmedel, eller annan egendom som kan vara underkastad förverkande. Samarbetet skall omfatta varje möjlig åtgärd för att tillhandahålla och säkra bevisning i fråga om egendomen. Artikel 11 föreskriver att en part på begäran av annan part, som har inlett rättsliga förfaranden eller förfaranden för förverkande, skall vidta nödvändiga säkerhetsåtgärder för att förhindra överlåtelse eller annat förfogande över egendom som kan komma att begäras förverkad. Åtgärder skall kunna vidtas för att säkra såväl sakförverkande som värdeförverkande. Liksom narkotikabrottskonventionen innehåller även förverkandekon- ventionen en föreskrift om att en part på framställning från annan part skall antingen låta verkställa ett av domstol i den ansökande staten meddelat beslut om förverkande avseende hjälpmedel eller som finns på den anmoda statens område eller överlämna framställningen till SOU 1999:147 Internationella åtaganden m.m. 103 egna behöriga myndigheter för att utverka ett beslut om förverkande och därefter låta verkställa detta (artikel 13). I artikel 15 anges att den anmodade parten skall förfoga över den för- verkade egendomen i enlighet med vad dess nationella lag föreskriver, om inte de berörda parterna kommit överens om annat. Nämnas kan också att konventionen i artiklarna 18 - 20 reglerar möj- ligheterna att vägra eller uppskjuta samarbete som begärs med stöd av konventionens bestämmelser. Som exempel kan nämnas att samarbete avseende verkställighet av förverkande kan vägras, om lagen i den anmodade staten inte tillåter förverkande på grund av sådant brott som framställningen gäller eller de berörda staternas rättssystem är olika på så sätt att den anmodade statens lag ger mera begränsade möjligheter till förverkande med hänsyn till de krav som uppställs i fråga om sambandet mellan ett brott och vad som kan betecknas som av brott eller hjälpmedel vid brott (artikel 18, punkt 4 a och b). I propositionen 1995/96:49 föreslog regeringen att skulle tillträda konventionen och att vid tillträdet skulle avge för- klaringar beträffande vissa av konventionsbestämmelserna, bl.a. artikel 2, punkt 1 och artikel 6, punkt 1. Sålunda föreslogs att skulle avge en förklaring om att bestämmelsen i artikel 2, punkt 1 för del skall vara tillämplig på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan förverkas enligt bestämmelserna i , narkotikastrafflagen (1968:64) eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. Beträffande annan brottslighet skulle enligt förslaget förbehålla sig rätten att, i den utsträckning så är motiverat med hänsyn till brottstypen, föreskriva förverkande i mer begränsad omfattning. När det gäller artikel 6, punkt 1 föreslogs att vid tillträdet skulle avge en förklaring om att denna bestämmelse för del skall gälla egendom som härrör från brottsligt förvärv. Vid riksdagsbehandlingen antogs det i propositionen framlagda förslaget (bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96) och beslutade regeringen att ratificera konventionen. I samband med att ratifikationsinstrumentet deponerades hos generalsekre- terare avgav bl.a. de i det föregående angivna förklaringarna. Konventionen trädde för del i kraft . Sedan antagit de i propositionen 1998/99:19 framlagda förslagen till ändring i BrB:s bestämmelser om häleri har med verkan från återkallat den i anslutning till artikel 6, punkt 1 avgivna förklaringen. Beträffande den i anslutning till artikel 2, punkt 1 lämnade förklaringen se vidare avsnitt 9.2. 104 Internationella åtaganden m.m. Genom vidgades EU-samarbetet till att omfatta även rättsliga och inrikes frågor (den s.k. tredje pelaren). Därmed blev också straffrättsliga frågor föremål för samarbete inom ramen för EU. antog rådet en handlingsplan mot den organiserade brottslig- heten (EGT 97/C 251/01). Handlingsplanen godkändes av vid dess möte i . Den innehåller 15 politiska riktlinjer och 30 särskilda rekommendationer i vilka främst rådet uppmanas att vidta en rad åtgärder inom skilda områden. Det rör sig t.ex. om att undersöka i vad mån en harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning kan bidra till kampen mot den organiserade brottsligheten och att skapa nätverk och kontaktpunkter för att befrämja informations- utbyte och samarbete mellan de rättsliga myndigheterna och polis- och tullmyndigheter såväl inom medlemsstaterna som mellan dessa. Frågor om hur det rättsliga och polisiära samarbetet bör organiseras ägnas stor uppmärksamhet. I handlingsplanen betonas också vikten av att varje medlemsstat har en väl utvecklad och omfattande lagstiftning avseende penningtvätt och förverkande av av brott. I rekommendation 26 anges en rad åtgärder som bör vidtas på detta område. Bl.a. uttalas att kriminalise- ringen av penningtvätt bör göras så allmän som möjligt, att en rättslig grund bör skapas för bredast möjliga befogenheter att utreda penning- tvätt, att möjligheten att utsträcka begreppet penningtvätt till att omfatta vårdslöshet bör undersökas, att en studie bör företas i syfte att förbättra möjligheterna att spåra och beslagta olagliga tillgångar och att verkställa domstolsbeslut om förverkande av tillgångar som härrör från organiserad brottslighet, att regler om förverkande bör införas som gör det möjligt att besluta om förverkande oberoende av om gärningsmannen är närvarande eller inte, exempelvis när gärningsmannen har dött eller avvikit, att en studie bör göras av möjligheten att på medlemsstatsnivå dela upp egendom som förverkats efter internationellt samarbete, att frågan om penningtvätt via Internet och via elektronisk penninghantering bör tas upp och krav ställas på att meddelanden i elektroniska penninghanteringssystem ger uppgifter om avsändaren och mottagaren och att åtgärder bör vidtas för att hindra att fysiska och juridiska personers överdrivna användning av kontantbetalning och växling av kontanta medel används för att dölja att av brott omvandlas till annan egendom. I rekommendation 28 anges vidare att en på praktiska erfarenheter grundad studie bör genomföras av i vad mån medlemsstaternas lagstift- ning bör utvecklas ytterligare när det gäller brottmålsrättegången och förfaranden för internationellt samarbete för att spåra, beslagta och för- Internationella åtaganden m.m. 105 verka tillgångar som härrör från brott liksom beträffande ekonomiska utredningar i sådant syfte. En rad av de i handlingsplanen angivna åtgärderna har redan vidtagits. Enligt en av handlingsplanens rekommendationer skulle det inrättas en sektorsövergripande arbetsgrupp mot den organiserade brottsligheten. En sådan inrättades . Arbetsgruppen har utarbetat en rad gemensamma åtgärder, deklarationer och resolutioner.