sou · GNB392d1 · 2000-01-01 00:00:00 — 6 Se JMG Granskaren nr 3 -98. 138 Medierna och personvalet Journalisterna upplevde betydande svårigheter när det gällde bevakningen av personvalet. Det gällde bl. a. vad som skulle läggas in i begreppet personvalskampanj och att partierna av många journalister uppfattades sabotera personvalet och deras möjligheter att presentera de olika kandidaterna. Eftersom enbart ett fåtal kandidater inom ett fåtal partier bedrev personvalskampanjer äventyrade det också, enligt journalisternas mening, deras ambitioner att ge en balanserad bevakning av de politiska partierna. , (1987): Rikspolitik och kommunalpolitik – valrörelsernas utrymme i svensk dagspress 1956–1985, i Folkstyrelsens villkor. Betänkande av folkstyrelsekommittén. Bennulf, , Per (1994): Person och parti i massmedierna, i , (red): Person och parti. Studier i anslutning till betänkande Ökat personval (SOU 1993:21). Brantgärde; , , , (1981): Kommunalpolitik, massmedier och medborgare. Studie av kunskaper, mediautbud och förutsättningar för lokal opinionsbildning. : DsKn 1981:13. Chaffe, , (1996): How Americans get Political Information: Print versus , i The of Political and Social Science, July:48-58. , (1993): Om riksdagsledamöter, kändisar, opinions- opportunism och valkampanjer, i , (red): Person och parti. Studier i anslutning till betänkande Ökat personval (SOU 1993:21). , (1998): Nyheter mitt ibland oss. Kommunala nyheter, personlig erfarenhet och lokal opinionsbildning. , (1995): och massmedia. Statsvetenskap- liga institutionen, . Medierna och personvalet 139 Mondak, (1995): Nothing to . Newspapers and Elections in a Social Experiment. , (1980): The . (1996): What Voters Learn from Media , i The of Political and Social Science, July:34-47. Det är ingen överdrift att utnämna de politiska valen till de enskilt viktigaste demokratiska institutionerna för medborgarnas politiska deltagande. Väl fungerande valrörelser, som föregår de politiska valen, har därför ansetts vara grundläggande för demokratin (et.al. 1995:42 ff.). En utvärdering av den nu genomförda personvalsreformen kan därför inte förbigå eventuella förändringar av hur partiers och kandidaters valrörelser bedrivs. De politiska partierna har intagit en central ställning i den svenska representativa demokratin (SOU 1993:21, s. 9; 1997:30 ff.; 1998:39). Detsamma gäller partiernas ställning i valrörelserna. Väljarna har främst fått välja mellan de olika alternativ som partierna har utgjort och till de olika program som partierna gått till val på. Partiernas företrädare, såsom partiledare och andra representanter, har tillskrivits en mer underordnad betydelse för väljarnas ställningstagande.1 Med den genomförda personvalsreformen har betingelserna för svenska valrörelser ändrats i grunden. Valrörelserna behöver inte längre vara lika dominerade av partierna. Enskilda kandidater kan profilera sig mer . Personvalssystemet har t.ex. gjort utrymmet för personliga valkampanjer större. Med det förutvarande valsystemet, som kunde beskrivas som ett renodlat partival, var det föga meningsfullt att bedriva sådana kampanjer.2 Frågan är om de ändrade förutsättningarna 1Av de åtta oftast återkommande förklaringarna/skälen till väljarnas partival (ideologi, sakfrågor, kompetens, partiledare, vaneröstning, partiidentifikation, klassröstning och personröstning) var personröstningen den minst använda förklaringen av väljarna själva riksdagsval. Inte heller partiledarna är, enligt väljarnas egna motiveringar, den viktigaste förklaringen till valet av parti (1995:46 ff.; 1990:286 ff.). 2Det hindrade dock inte partierna att möjliggöra för t.ex. ungdomar och invandrare att gå fram med särskilda valsedlar, vilket kan ses som ett utrymme för personligt upplagda valkampanjer. Väljarnas möjlighet att skriva till egna kandidater på valsedlarna och stryka kandidater på de förtryckta namnvalsedlarna har i realiteten inte fått någon effekt på den slutliga namnordningen (regeringens prop. 1996/97:70, s. 117 f.). för valrörelserna har haft någon inverkan på valrörelsen när det gäller vilka aktiviteter och kampanjkanaler som utnyttjas. Redan i den proposition där förslaget till nytt valsystem presentera- des påpekade regeringen att [p]ersonröstningsmomentet [bäst fram- hävs] genom att kandidaterna tydligt förs fram inför valen. (regeringens prop. 1996/97:70, s. 115). skrev i sitt betänkande att det lönar sig för en politiker som vill nå ut med sitt budskap att arbeta för att synas och göra sig hörd i olika sammanhang. Naturligtvis kommer motsvarande att gälla i än högre grad i ett system som medger personval. (SOU 1993:21, s. 54). Även forskarna menade att utfallet av personvalet i hög grad skulle bero på kandidaternas agerande under valrörelsen (1996:103).3 Erfarenheterna kan nu visa om kandidater som bedrev personvals- kampanj lyckades bättre i personvalet än kandidater som inte bedrev någon kampanj för den egna kandidaturen. En första viktig frågeställning för kapitlet blir därför om de personvalskampanjer som bedrevs års riksdagsval hade någon effekt på andelen personröster för personvalskandidaterna. Förutom denna frågeställning kommer ytterligare tre frågeställ- ningar, med utgångspunkt i kandidaternas eget agerande under valrörelsen, att besvaras i detta kapitel. Som kapitlets andra uppgift skall utnyttjandet av olika kampanjaktiviteter val jämföras med tidigare riksdagsval. Skilde sig användningen av olika kampanjkanaler, och aktiviteten under valrörelsen, från tidigare riksdagsval? Förekomsten av personliga valkampanjer, och vilka riksdags- kandidater det var som bedrev sådana, är undersökningens tredje frågeställning.4 Hur vanligt förekommande var personvalskampanjer i 3Mikael hävdade att också lagstiftningens utformning och väljarnas egna överväganden bestämmer i vilken utsträckning möjligheten att personrösta utnyttjas och i vad mån personrösterna har någon reell betydelse för vilka kandidater som blir valda (se t.ex. 1996:103). I detta kapitel avgränsas analyserna till kandidaternas agerande i valrörelsen. 4Det är inte alldeles enkelt att definiera vad som menas med personliga valkampanjer. Som påpekar på annat håll i denna antologi kan kandidater vara mycket aktiva för partiets räkning och vara starkt exponerade i valrörelsen utan att de egentligen bedriver någon personvalskampanj; partiledarna torde vara de tydligaste exemplen härpå. I detta kapitel kommer en tämligen sträng definition av personvalskampanj att utnyttjas. För att en kandidat skall anses ha bedrivit en utpräglad personvalskampanj krävs dels att kandidaten själv ansett sig ha bedrivit en personvalskampanj, dels att kandidaten haft tillgång till någon form av personligt kampanjmaterial. Kandidater som antingen kvalificerar för det ena eller andra kravet har ansetts premiären med personval i svenska riksdagsval och vilka kandidater var först att anamma möjligheten att bedriva kampanj för sin egen kandidatur? För det fjärde skall undersökas om personvalskandidater agerar annorlunda än andra riksdagskandidater. Är kandidater med egna personvalskampanjer mer aktiva och betonar andra teman i sitt kampanjarbete jämfört med kandidater som inte bedriver personvals- kampanj? Analyserna kommer att baseras på flera undersökningar. För att avgöra om aktiviteten och användningen av olika kampanjkanaler under valrörelsen skilde sig från tidigare riksdagsval, kommer jämförelser att göras med tidigare valrörelser. De framgångsrika kandidater som klarat sitt mandat vid valen 1985, 1988, 1994 och 1998 kommer att jämföras i syfte att avgöra om valrörelseaktiviteten ökat i och med införandet av ett personröstningsmoment i valsystemet. För dessa analyser används frågeundersökningar med samtliga riksdagsledamöter som genomförts vid i . För att besvara frågeställningen om förekomsten av personliga valkampanjer, och de därmed sammanhängande frågorna om vilka kandidater som bedrev sådana och om personvalskandidaternas kampanjarbete skilde sig från andra kandidaters, kommer en frågeundersökning med ett representativt urval av riksdagskandidater val att utnyttjas.5 bedriva viss personvalskampanj. Kandidater som varken själva ansett sig bedriva personvalskampanj eller haft något personligt utformat kampanj- material till sitt förfogande kvalificerar i detta kapitel för kategorin ingen personvalskampanj. 5 Ansvariga för undersökningarna och var och . genomfördes av , och . Samtliga tre undersök- ningar har finansierats av . Svarsfrekvensen var mycket hög i alla undersökningarna: 1985, 1994. Också riksdagsundersökning var svarsfrekvensen mycket hög (). riksdagsundersökning har genomförts inom ramen för den större kandidatundersökning – Riksdagskandidat 1998 – som genomfördes på uppdrag av Rådet för utvärdering av val. Bland de nära 700 kandidater som ingick i urvalet var svarsfrekvensen . Huvudansvarig kandidat- och riksdagsundersökning har varit . För en dokumentation av undersökningarna 1994, 1996 och 1998, se , 1995; , , 1998; 1999. Införandet av personval skulle kunna ha förändrat riksdagskandida- ternas agerande under valrörelsen.6 Betoningen på olika direkta och indirekta kampanjkanaler för att komma i kontakt med väljarna antas vara tydlig i ett personvalssystem där kandidater försöker vinna personröster bland väljarna. Erfarenheterna från andra länder visar dock att så inte behöver vara fallet. Som statsvetaren påtalat tycks parlaments- kandidater i såväl parti- som individorienterade politiska miljöer koncentrera sitt kampanjarbete på direkta personinriktade kampanj- tekniker (1993:150). slutsats var att införandet av ett personvalssystem inte behöver medföra några stora förändringar i hur kandidater kontaktar väljarna. Möjligen skulle framtida vallkampanjer kunna innehålla en ökad koncentration på mediekontak- ter från kandidaternas sida (1993:175). Genom att jämföra kampanjaktiviteterna hos riksdagskandidaterna riksdagsval med kandidater från tidigare val har vi möjlighet att avgöra om personvalssystemet medfört förändrade beteendemönster hos kandidaterna. Vi är begränsade till att studera de riksdags- kandidater som varit framgångsrika nog att bli invalda i vid valen 1985, 1988, 1994 och 1998. Analyserna baseras på en och samma fråga som ställts i alla fyra riksdagsundersökningarna: Ungefär hur under [19xx] års valrörelse ägnade Du Dig åt följande kampanjaktiviteter?.7 I frågan har uppräknats ett antal olika kampanjaktiviteter som riksdagsleda- möterna kan antas ha utnyttjat. Svarsalternativen har samtliga under- sökningsår varit: ingen gång, 1–3 gånger, 4–10 gånger, 11–30 gånger och fler än 30 gånger. Att studera faktiskt beteende genom vad svarspersonerna själva uppgivit i ett enkätformulär är problematiskt. Risken finns att svars- personerna överskattar – eller underskattar – sina kampanjaktiviteter.8 6För en historisk genomgång av partiernas kampanjarbete och utnyttjandet av olika kampanjaktiviteter, se 1990:346 ff. 7Med valrörelsen har – vilket påtalats i inledningen till frågorna om ledamöternas kampanjarbete – avsetts de som föregått valdagen, dvs. tiden från fram till valdagen respektive valår. 8Det är ett generellt problem i samhällsvetenskapliga undersökningar att studera beteende genom självrapporterade uppgifter. Exempel på områden där problematiken gör sig gällande är medieanvändning (se t.ex. 1967; 1983; 1997) och politisk aktivitet (se t.ex. Martinussen 1973; Lafferty 1981; 1982; Hellevik 1983; Togeby 1989). och har t.ex. redovisat validitets- kontroller av hur väl kampanjbeteende kan mätas med den nu utnyttjande frågekonstruktionen. Resultaten av dessa kontroller visade att de självrapporterade uppgifterna innehöll en inte obetydlig överskattning (1988:172 ff.; 1996:166). Som underlag för nivåskattningar av kandidater- nas kampanjarbete är resultaten därför troligen inte särskilt tillförlitliga. För de förändringsanalyser som genomförs i detta kapitel är dock resultaten mer användbara; detsamma gäller de sambandsanalyser som kommer att genomföras längre fram i kapitlet. Tabell 1 redovisar hur stor andel av samtliga riksdagsledamöter som på en direkt fråga uppgivit sig ha utnyttjat olika kampanjtekniker mycket aktivt i valrörelserna 1985, 1988, 1994 och 1998. Med mycket aktivt avses att ledamoten uppgivit sig ha utnyttjat den aktuella tekniken mer än tio gånger under valrörelsen. Tabell 1 Riksdagsledamöternas självrapporterade kampanjaktiviteter , 1988, 1994 och valrörelser. Andel som rapporterar sig ha varit mycket aktiva (procent) Kommentar: Resultaten baseras endast på svarspersoner som avgivit svar för samtliga olika kampanjtekniker respektive valår. Källa: , 1988, 1994 och 1998. Utnyttjandet av olika kampanjtekniker har varierat . Vissa tekniker har blivit mer flitigt utnyttjade medan andra används i mindre utsträckning. De två tekniker som påtagligt minskat i kandidaternas kampanjarbete är anföranden eller offentlig debatt vid utlyst möte samt appelltal på gator och torg. Eget författande av artiklar och insändare i tidningar har dock blivit ett allt mer vanligt förekommande kampanj- inslag, åtminstone bland de invalda kandidaterna. Närmast oförändrat är utnyttjandet av arbetsplatsbesök, dörrknackning samt presskonferenser och pressmeddelanden. Nya kampanjtekniker som kommunikation med väljare via Internet, e-post och telefonkampanjer har av resultat att döma redan hunnit bli etablerade i svenska valkampanjer. Med möjligheten att bedriva personvalskampanj följer behovet av att ha ett personligt utformat kampanjmaterial under valrörelsen. I Riksdags- kandidat 1998 ombads kandidaterna uppge om de haft något sådant kampanjmaterial till sitt förfogande eller inte. Frågan löd: Har Du valrörelse utnyttjat Dig av någon av nedanstående kampanj- aktiviteter?. Svarsalternativen var ja eller nej och sammanlagt fem olika typer av kampanjmaterial efterfrågades. I tabell 2 redovisas andelen kandidater, uppdelat på parti, som hade olika typer av personligt kampanjmaterial till sitt förfogande valrörelse. Tabell 2 Personligt kampanjmaterial bland riksdagskandidater 1998 efter partitillhörighet (procent) Kommentar: Analysen bygger enbart på de riksdagskandidater som avgivit svar på samtliga frågor om olika typer av kampanjmaterial. Med någon kampanjaktivitet avses att kandidaten haft tillgång till åtminstone en av de fem efterfrågade kampanjaktiviteterna. Bland samtliga kandidater var de tre vanligaste kampanjmaterialen personliga valbroschyrer/trycksaker, annonser i tidningar och tidskrifter samt en personlig hemsida på Internet. Nästan varannan riksdagskandidat () uppger sig ha haft tillgång till någon form av personligt utformat kampanjmaterial. Skillnaderna är dock stora mellan partierna, som högst av kandidaterna inom och som lägst av kandidaterna inom . Resultaten tyder på att en stor del av kandidaterna riksdagsval skulle ha bedrivit någon form av personvalskampanj. Det finns dock anledning att vara försiktig med en sådan slutsats. Dels finns risk för att resultaten innehåller en del överskattningar, dels behöver inte kandidaternas tillgång på personligt presentationsmaterial innebära att de faktiskt bedrev en personvalskampanj. Vi vet att båda dessa invändningar är berättigade när det gäller resultaten för den svenska premiären med personval i riksdagsvalen. Andelen hemsidor bland kandidaterna är t.ex. något överskattad och såväl information från partierna som från kandidaterna i frågesvaren säger oss att partierna finansierade annonser och valbroschyrer med kandidatinformation utan att kandidaten nödvändigtvis bedrev en personlig valkampanj. För att undersöka om kandidaterna tenderar att överskatta sin egen tillgång på personligt utformat kampanjmaterial har de självrapporte- rade uppgifterna om en egen personlig hemsida på Internet jämförts med objektiva mått på andelen kandidater med egen hemsida. För har redovisat att av samtliga riksdagskandidater hade en personlig hemsida under valrörelsen. Om även kandidater inkluderas som presenteras av sitt parti tillsammans med andra kandidater, utan att varje kandidat har en egen sida och utan att möjlighet gavs att välja vilken av kandidaterna som information önskades om, uppgår den totala andelen kandidater med hemsida till (1999). Om det mer restriktiva kriteriet för innehav av Internet-hemsida tillämpas på de 603 svarspersonerna i tabell 2 framkommer att hade hemsida, mot uppgivna . Validitetskontrollen har utvisat att mätinstrumentet såväl överskattat som underskattat kandidaternas tillgång på hemsidor. av svarspersonerna utan hemsida uppger sig ha haft en hemsida och av kandidaterna med hemsida säger sig inte ha haft någon. Validitetskontrollen har också gällt de enskilda partierna. Tabell 3 redovisar andelen kandidater med ett självrapporterat innehav av en hemsida respektive andelen kandidater med ett faktiskt innehav. Överskattningsvärdet anger andelen kandidater av det totala antalet kandidater som uppgivit sig ha haft hemsida men inte haft det, dvs. procentandel som det självrapporterade innehavet bör minskas med. Underskattningsvärdet anger på samma sätt andelen kandidater av det totala antalet kandidater som har haft hemsida men som inte uppgivit det när vi frågat dem om det. Av underskattningsvärdet framgår den procentandel som det självrapporterade innehavet bör ökas med. Tabell 3 Validitetskontroll av personliga hemsidor på Internet bland riksdagskandidater (procent) Underskattningen är ungefär densamma i samtliga partier medan överskattningseffekterna är störst i c, fp, kd och m. Endast i mp är tendensen att underskatta större än tendensen att överskatta utnyttjandet av en personlig hemsida. Resultaten av validitetskontrollen visar på nödvändigheten av att vara försiktig vid tolkningen av de uppmätta nivåerna på tillgången av personligt kampanjmaterial. Validitets- kontrollen är dock inte tillräckligt omfattande för att kunna ligga till grund för några justeringar eller viktningar. Vi vet ju t.ex. inte något om vilka resultat en validitetskontroll av andra kampanjmaterial skulle ha givit.9 Därför kommer ingen korrigering för existensen av över- respektive underskattning att ske i det följande. Förekomsten av personliga valkampanjer riksdagsval 9 Någon motsvarande validitetskontroll har inte genomförts för övriga kampanjmaterial. Finska forskningsresultat pekar dock på att det är tämligen vanligt att kandidater utnyttjar tidningsannonser för att profilera sig (Pesonen 1995:121 ff.). Dessutom erhåller kandidater som satsar stora ekonomiska resurser på annonsering bättre personvalsresultat i finländska kommunalval (Kuitunen 1998:5). Långt ifrån alla kandidater som haft tillgång till ett personligt utformat kampanjmaterial bedrev en personvalskampanj. När vi ställt en fråga till kandidaterna om de för egen del bedrev någon form av personvals- kampanj valrörelse är det av kandidaterna som svarar ja.10 Därmed kan konstateras att andelen kandidater som hade objektiva förutsättningar att bedriva personvalskampanj var större än den andel kandidater som faktiskt gjorde det, eller åtminstone på subjektiva grunder upplevde sig ha gjort det. I tabell 4 redovisas andelen kandidater för respektive parti som uppgivit sig ha bedrivit en personvalskampanj valrörelse. Tabell 4 Andelen personvalskampanjer efter partitillhörighet (procent) , och är de tre partier som uppvisar den högsta andelen kandidater med personvalskampanjer när kandi- daterna själva får uppge om de bedrivit en sådan eller inte. I och bedrevs nästan inga personvals- kampanjer. Andelen kristdemokrater och socialdemokrater som bedrev personvalskampanj ligger under genomsnittet för samtliga partiers kandidater. Riksdagskandidaternas svar kan följaktligen kombineras längs två dimensioner. Den ena dimensionen avser om de haft objektiva förutsättningar att bedriva personvalskampanj (tabell 2). Med det avses att kandidaten åtminstone haft tillgång till någon form av personligt utformat kampanjmaterial. Den andra dimensionen avser om kandidaten enligt sin egen subjektiva uppfattning anser sig ha bedrivit en personvalskampanj (tabell 4). Kandidaterna kan med dessa båda 10 Frågeformuleringen löd: "Bedrev Du för egen del någon form av personvals- kampanj i årets valrörelse?". Svarsalternativen var "ja" och "nej". indelningsgrunder hänföras till fyra olika kategorier: kandidater som både säger sig ha bedrivit personvalskampanj och haft tillgång till personligt kampanjmaterial, kandidater som varken bedrivit personvals- kampanj eller haft tillgång till kampanjmaterial, samt mellankatego- rierna av kandidater som antingen säger sig ha bedrivit personvals- kampanj men inte haft tillgång till personligt kampanjmaterial eller som har haft tillgång till sådant material men ändå uppger att de inte bedrev någon personvalskampanj.11 Den helt igenom vanligaste kategorin är de kandidater som varken säger sig ha bedrivit en personvalskampanj eller haft något personligt utformat kampanjmaterial (). Totalt sett är det av kandidater som både haft material för en kampanj och säger sig ha bedrivit en sådan. Något fler är de kandidater som haft material till sitt förfogande men ändå inte upplevt sig ha bedrivit någon personvals- kampanj (). Minst – och bara en av samtliga kandidater – är den grupp kandidater som säger sig ha bedrivit en personvalskampanj, men som gjort det helt i avsaknad av ett personligt utformat kampanjmaterial. Indelningen är användbar för analytiska syften. Skillnad kan göras mellan kandidater som bedrev en utpräglad personvalskampanj (både subjektiva och objektiva förutsättningar föreligger), kandidater som bedrev en viss personvalskampanj (antingen subjektiva eller objektiva förutsättningar föreligger) och kandidater som inte bedrev någon personvalskampanj över huvudtaget (varken subjektiva eller objektiva 11 Ett samband kan uppmätas mellan dessa båda kriterier. Den ena variabeln – de objektiva förutsättningarna – anger om kandidaten haft tillgång till åtminstone en av fem tänkbara kampanjmaterial. Den andra variabeln – den subjektiva upplevelsen av att ha bedrivit personvalskampanj – anger om kandidaten rapporterat sig ha bedrivit en sådan personlig valkampanj eller inte. Med sambandsmåttet Pearsons r kan undersökas om det finns något samband mellan kandidaternas tillgång på kampanjmaterial och upplevelsen av att ha bedrivit personvalskampanj. Måttet är ett statistiskt korrelationsmått för att studera sambandet mellan två specifika variabler och kan variera från -1,0 (perfekt negativt samband) till +1,0 (perfekt positivt samband). I sambands- analyserna har båda variablerna dikotomiserats. Tolkningen av sambandsmåttet är enkel. Positiva värden nära 1,0 skall läsas som att det finns ett starkt samband mellan de båda variablerna. Det säger oss att kandidater som haft tillgång på kampanjmaterial också i stor utsträckning uppgivit sig ha bedrivit en personlig valkampanj. Sambandet mellan de båda variablerna uppgår till Pearsons r = .53. Sambandsmåttet Pearsons r ökar till r = .63 om vi låter kandidaternas tillgång på kampanjmaterial variera från 0 till 5 beroende på vilket antal olika typer av kampanjmaterial de haft tillgång till, dvs. från 0 (inte tillgång till något kampanjmaterial) till 5 (tillgång till fem olika typer av kampanjmaterial). förutsättningar föreligger). Med en sådan indelning i tre grupper kan vi, som i nästa avsnitt, studera vilka kandidater det var som bedrev personvalskampanj i första riksdagsval med personröstning. Vilka kandidater bedrev personvalskampanj? Andra forskningsrapporter har visat att de kandidater som bedrev personvalskampanj hade relativt begränsade ekonomiska resurser till sitt förfogande för kampanjarbetet (se Gidlund & i denna antologi). Inte heller tycks personvalskampanjerna i allmänhet ha varit uppbackade av omfattande personella resurser. I detta avsnitt skall en annan typ av resursstyrka hos de riksdagskandidater som bedrev personvalskampanj analyseras. Avsikten är att studera hur andelen kandidater som bedrev personvalskampanj varierade i olika socio- ekonomiska grupper.