sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Men eftersom uppdraget alltså formellt har gällt egendom av judiskt ursprung övervägde kommissionen tidigt frågan om vilkas egendom som borde omfattas av den beskrivningen. Den judiska lagen, Halacha, återger den traditionella judiska defini- tionen av vem som är jude. Enligt den definitionen är en jude en person som antingen är född av en judisk mor eller har konverterat till juden- domen. Det avgörande är alltså inte främst individens uppfattning, utan snarare familjebanden och den judiska traditionen. Den nazistiska ledningen i använde sig av en annan definition, som i huvudsak byggde på rasbiologiskt tänkande och omfattade fler personer. Alla som hade minst en judisk förälder, morförälder eller farförälder ansågs vara icke-arier. Detsamma gällde dem som konverterat till judendomen. I svensk lag fanns , liksom , inte någon definition av vem som var jude.1 Efter att ha noterat dessa omständigheter har kommissionen kons- taterat följande. Nazisterna bestämde godtyckligt vilka som skulle anses vara judar. Alla som omfattades av den nazistiska definitionen var målgrupp för övergrepp som innebar att deras egendom förskingrades eller beslagtogs. Det måste därför vara mest ändamålsenligt i detta sammanhang att utgå från den definitionen. Direktiven talar om egendom av judiskt ursprung. Kommissionen har uppfattat detta så att dess uppdrag avser även egendom som inte längre var judiskt ägd vid överföringen till , men som hade frånhänts den judiske ägaren i samband med judeförföljelserna före och under . När kommissionen skulle utreda vilka omständigheter som allmänt sett kunde ligga bakom att egendom av nämnt slag kom till vid aktuell tid valde kommissionen därför att främst studera strukturella och legala instrument för de nazistiska övergrepp som riktade sig direkt mot judars egendom. Då konkreta exempel söktes höll kommissionens medarbetare dock ögonen öppna även för egendom som ägts av andra särskilt förföljda personer. Efter att kommissionens forskningsarbete hade avslutats stod det klart att det aldrig blev aktuellt för kommissionen att tillämpa någon exakt definition av vad som skall avses med egendom av judiskt ursprung. De indikationer på egendomsöverföringar som kommis-sionen 1 I de offentliga församlingsböckerna fanns dock alltid antecknat huruvida en församlingsbo var främmande trosbekännare. I sådana fall antecknades också vilket samfund vederbörande tillhörde. Se vidare avsnitt 2.4.1. funnit är, som kommer att framgå av det följande, inte några gränsfall i det avseendet. Den nazityska statens terror riktade sig på ett särskilt fasansfullt sätt mot judarna och även mot zigenarna. Kommissionen har kommit att uppfatta sitt uppdrag så att det endast omfattar transaktioner som har samband med riktade förföljelser av diskriminerande eller t.o.m. exkluderande slag. Tillgångar som förts hit eller blivit herrelösa här på grund av Nazitysklands allmänna och urskiljningslösa förtryck av den egna befolkningen och av människorna i de ockuperade områdena har kommissionen i konsekvens härmed inte särskilt intresserat sig för. I regeringens direktiv till kommissionen talas om så kallat rövat guld. Kommissionen har ställt sig frågan vad som bör avses med att guld var rövat och vidare övervägt om det finns anledning att skilja på rövat guld av olika slag. Resonemangen om dessa frågor har utvecklats i interimrapporten.2 De definitioner av guld som kommissionen slutligen valt återges nedan och stämmer i hög grad överens med vad den expertkommission som arbetar med motsvarande frågor i också har använt sig av.3 guld som Nazityskland tagit från reserverna i ockuperade länders centralbanker. a)inlöst guld, dvs. guld som åtkommits genom icke-diskriminerande nazityska åtgärder eller b)konfiskerat och plundrat guld, dvs. guld som tagits från levande eller avlidna personer utsatta för nazistisk förföljelse. Mot bakgrund av att direktiven till kommissionen anger att kom- pletterande undersökningar i saken särskilt bör fokuseras på frågan om 2Interimrapporten, s. 18 f. 3Expertkommissionens fullständiga namn är Unabhängige : – Zweiter Weltkrieg. Den leds av professor och publicerade rapporten and Gold Transactions in the Second World War, Interim Report. Se angående definitioner särskilt s. 29 f. guld som kan ha tillhört judar, har kommissionen utgått från att det konfiskerade och plundrade personguldet bör stå i centrum för dess forskning och överväganden. Tillämpningen av dessa definitioner har komplicerats av att det förekom att guld smältes om och att därvid guld av olika ursprung blandades samman. Personguld kunde således komma att ingå i samma tacka som centralbanksguld eller guld av annat ursprung. I interimrapporten behandlade kommissionen endast affärer med rövat guld från Nazityskland, s.k. naziguld. I denna rapport redovisar kommissionen även vad som har framkommit om möjlig- heterna att andra svenska banker, företag eller privatpersoner kom att befatta sig med rövat guld eller att rövat guld tillfördes tyska mottagare i . Vad gäller guldaffärer valde kommissionen, som fram- går av interimrapporten, att inte begränsa sig till att bara undersöka sådana transaktioner som innebar att guld fördes över gränsen till utan även granska vad som tillfördes utländska depåer. Också andra svenska banker m.fl. kunde ha depåer utomlands. Kommissionen har därför försökt ta reda på och redovisa om guld levererades från Nazityskland till sådana depåer. Som kommissionen har sett på saken är det avgörande om svenska intressen över huvud taget har haft möjlighet att använda sig av guld som kunde vara konfiskerat eller plundrat från personer, inte om sådant guld faktiskt transporterades hit till landet. Även om guld av nämnt slag bara låg orört i en svensk depå utomlands bidrog detta nämligen till att de personer som hade blivit berövade sitt guld inte kunde återfå det. Vad som bör avses med herrelösa bankkonton och annan privat egendom som kan antas ha tillhört judar har krävt en del eftertanke från kommissionens sida. I uttrycket herrelös ligger, som kommissionen har uppfattat saken, att den ifrågavarande egendomen inte befinner sig i ägarens – eller dennes rättsägares – besittning utan hos någon annan. Vidare måste det förutsättas att rättsägaren inte själv känner till att så är fallet. Gjorde han det kunde man knappast beteckna egendomen som herrelös. Om någon utan framgång gör anspråk på kända föremål eller fordringar är det i stället fråga om omtvistad egendom. Kommissionen har stannat för att definiera herrelösa tillgångar så som sådana tillgångar som någon innehar utan rättsägarens vetskap. Med herrelösa bankkonton måste i konsekvens härmed avses sådana fordringar på banker som är okända för de nuvarande rättsägarna. Att egendom är herrelös kan förklaras av att den ursprunglige ägaren är död och att förekommande successorer inte känner till att han lånat ut, deponerat eller bestulits på egendomen ifråga. En annan förklaring kan vara att ägaren själv inte har säker kännedom om vad han äger. Slutligen kan man tänka sig att ägaren har tappat kontrollen över egendomen därför att den som ursprungligen lånade, tog om hand eller stal den har lämnat den vidare till någon annan. När förekomsten av herrelösa tillgångar utreddes upp- märksammades särskilt de s.k. danaarven. Danaarv är en äldre beteck- ning för sådan kvarlåtenskap som efterlämnas av en person utan andra arvingar än Allmänna arvsfonden. Kommissionen har tolkat direktiven så att dess efterforskningar i dessa avseenden skall avse sådana bankfordringar och andra tillgångar som befinner sig i och som på grund av Förintelsen har blivit herrelösa eller danaarv. I finns åtskilliga människor som har överlevt de nazistiska judeförföljelserna och ännu fler som är efterlevande till dem som drabbades därav. Alla dessa människor har, till följd av nazisternas övergrepp, berövats tillgångar som de ägt eller annars kunnat ärva. Men det är endast om tillgångarna har kommit till eller i svensk besittning efter övergreppen, som kommissionen har haft regeringens uppdrag att försöka klarlägga vad som skett med dem. Tillgångar som stannat i utlandet har således inte omfattats av uppdraget. Det kan emellertid inte uteslutas att svenska privatpersoner och företag utomlands befattade sig med egendom av judiskt ursprung utan att densamma fördes över gränsen till . Ett tänkbart exempel är att någon svensk kan ha köpt en tidigare judiskt ägd fastighet i . Även sådana åtgärder faller egentligen utanför kommissionens uppdrag och har inte heller stått i centrum för den forskning som bedrivits. Ändå kommer vissa iakttagelser att redovisas i det följande. Särskilt i krigets slutskede förekom det kapitalflykt från Nazityskland till . Omfattande utredningsarbete lades därför ned, både från de allierades och från svensk sida, på att kartlägga de tyska intressena i . Endast i den mån kapitalflykten innebar överföringar av sådana tillgångar som hade judiskt ursprung har kommissionen ansett sig föranledd att göra ytterligare klarlägganden. Motsvarande avgränsning gäller allmänt rörande de förebråelser av skilda slag som framförts i sammanhang då svenskt agerande vid tiden för har diskuterats. Det debatt, i dagspress och andra media, rörande politiska och affärsmässiga hållning under rymmer många artiklar med anknytning till kommissionens uppdrag, men med ett mera övergripande perspektiv. I artiklar och böcker har bröderna utifrån sin centrala ställning inom svensk ekonomi i olika avseenden fått ta emot kritik för den svenska utrikeshandelspolitiken. En relativt ofta förekommande tanke i skrifter och i mediadebatten är, att genom sin export av malm och kullager och Wallenbergföretagen genom sina affärer och sin strategiska betydelse skulle ha bidragit till en förlängning av kriget och därmed till det judiska folkets lidande. Inom kommissionen har denna tanke föranlett iakttagelsen, att enskilda företag i sitt agerande var bundna av bilaterala handelsavtal, samt vidare att exporten av malm och kullager dominerades av Grängesbergsbolaget respektive SKF; företag som inte låg inom Enskilda Bankens utan Skandinaviska Bankens intressesfär.4 Exemplen illustrerar, att debatten i media har svag förankring i tillgänglig ekonomisk-historisk forskning. Det understryker också att fördjupad forskning om samspelet mellan handelns aktörer och regeringen under skiftande skeden är en angelägen forskningsuppgift. Kommissionen har i sitt arbete mött flera frågeställningar av samma angelägna karaktär, frågor som anknutit till kommissionens uppdrag men inte ryms inom givna direktiv. Här kan nämnas att kommissionen, efter att ha tagit del av både svenska och amerikanska källor5 inte har funnit några tecken på att den s.k. Boschaffären, som var inblandad i, inkluderade egendom av judiskt ursprung. Efter diskussion beslöt kommissionen därför att inte utreda den affären närmare. Av samma skäl har kommissionen inte heller analyserat de uppgifter som förekommit i debatten om Enskilda Bankens förbindelser 4För information om Skandinaviska Bankens intressesfär, se även avsnitt 2.4.3. 5Ulf , Bank, familj och företagande : 1946- 1971, 1986, s. 19 ff., och Cees Wiebes, Affärer till varje pris : Wallenbergarnas hemliga stöd till nazisterna, 1989, s. 55 ff. samt Report 25, 1949, to Mr. , Supervisor, Litigation and Claims Division, from re Vargos v. , The Gold Transaction (kommissionens dnr 121/97). Enligt (s. 49-50) låg svagheten i Enskilda Bankens ställning i den amerikanska processen närmast efter kriget i hög grad på det politisk-moraliska planet. Blotta samröret med i ett antal affärer var belastande. Juridiskt hade banken, enligt , en bättre ställning. Tvisten slutade med en förlikning. förbindelser med I.G. Farben6, exempelvis genom den nederländska i vilken Enskilda banken ägde 20 procent.7 Direktiven till kommissionen utgår från att egendom av judiskt ursprung till följd av de nazistiska förföljelserna fördes till före och under . För att kunna lösa sitt uppdrag att dels klarlägga vad som kan ha hänt här med sådan egendom dels beskriva vilken roll olika svenska aktörer spelade i sammanhanget har kommissionen under arbetets gång, utifrån kända förhållanden, försökt föreställa sig olika möjligheter. Dessa antaganden har påverkat kommissionens sökande efter information om vad som faktiskt skett. Hypoteserna utgår från följande fyra frågeställningar. ·Varför kan egendom av judiskt ursprung ha förts till ? ·Vad för slags egendom kan ha överförts? ·Hur kan överföringarna ha gått till? ·Till vilka kan de ha skett? De teorier som presenteras nedan är naturligtvis inte någon uttömmande beskrivning av vad som faktiskt kan ha hänt i dessa sammanhang. Fler scenarier är tänkbara. I vilken grad kommissionen funnit stöd för sina hypoteser redovisas i de följande kapitlen i denna rapport. ·för att egendomen kunde placeras mer säkert i ·för att det fanns en marknad i ·för att transiteras genom När förföljelserna av judar och andra tilltog i de nazidominerade områdena kunde det hända att de förföljda själva ville föra sin egendom i Farben ansvarade bl.a. för tillverkningen av , som användes i dödsfabrikerna, och utnyttjade slavarbetskraft. I vad mån detta var känt bland svenska banker och företag före krigets slut är en öppen fråga. Se om I.G. Farbens roll , The Crime and Punishment of I.G. Farben, 1978 (finns översatt till svenska, med förord av ). 7Enligt en uppgift hade I.G. Farben det dominerande inflytandet i . Se Aalders & Wiebes, s. 89. säkerhet utomlands, exempelvis i . En anledning till att judiskt ägd egendom kom till vid den aktuella tiden kunde således vara att ägaren ville skydda egendomen i fråga. När en företagare hotades av tvångsvis genomförd arisering kunde han exempelvis föredra att sälja sitt företag till någon svensk affärsbekant. Likaså kunde en privatperson med viss förmögenhet vilja ha sitt kapital på svensk bank i stället för på tysk. Ett annat skäl att föra egendom av judiskt ursprung till kunde vara att det fanns en önskad marknad här. Kanske var det lättare att sälja konfiskerade judiska juveler i än i det krigsdrabbade . En ytterligare möjlighet är att aktörer på den nazistiska sidan ville använda som säker förvaringsplats för egendom tills kriget var över eller som transitland på väg mot en bättre marknad i ett tredje land. ·ädelmetaller, ädelstenar och andra värdefulla material ·föremål som konst, juveler och antikviteter Så gott som all slags flyttbar egendom kan ha kommit till . Det ligger nära till hands att tänka sig att en judisk man eller kvinna som hade möjlighet därtill försökte föra valutor till för att placera dem på bankkonto här eller kanske för att köpa en svensk livförsäkring. En annan tänkbar möjlighet var att föra över värdepapper eller små värdefulla föremål som smycken eller guldmynt, exempelvis för att förvara dem i svenskt bankfack. För den som trodde sig kunna fly till blev det kanske aktuellt att sända bohag hit. En judisk affärsman som ville rädda delar av sitt företags värde kunde tänkas sälja sina varumärken till en svensk affärsbekant, kanske med återköpsrätt. Efter nazisternas övergrepp är det inte otänkbart att konst, mattor och möbler från skövlade judiska hem kan ha auktionerats ut i . Konfiskerade guldföremål kan ha smälts ned och – tillsammans med annat guld – blivit till tackor som använts i den nazityska handeln med eller i den svenska förädlingsindustrin. Konfiskerade värde- papper kan ha sålts till svenska köpare. Ariserade företags varulager kan ha sålts till inom ramen för den sedvanliga handeln mellan länderna. ·med en resande person Kommunikationer mellan och de nazidominerade länderna upprätthölls före och under kriget, även om flyktingpolitiken och de regler som gällde betalningssystemen innebar inskränkningar. Egendom av judiskt ursprung kan därför ha kommit hit på många olika sätt. Viss egendom kan ha medförts av enskilda resande. Så kan exempelvis en jude som reste till , kanske för att hälsa på bekanta här, ha tagit med sig valutor för att kunna sätta in dem på svensk bank. Yrkessmugglare kan ha verkat på judiska eller nazistiska uppdrag. Värdepapper m.m. kan ha skickats hit med post, för att vänner här skulle placera dem säkert. Flyttgods kan ha anförtrotts en transportfirma. När det inte längre var möjligt att resa till kan förföljda personer tänkas ha vänt sig till svenska utlandsmyndigheter, utlandsförsamlingar eller internationella organisationer som Röda Korset och lämnat egendom dit för förvar eller vidaretransport. Beslagtagna bohag och varulager kan ha förts till med vanliga godstransporter. Tysk diplomatisk personal kan ha smugglat hit exempelvis ädelstenar eller andra mindre föremål med högt värde. Transaktioner med immateriella tillgångar kräver ingen transport alls, utan är rena papperstransaktioner. Likaså kan man inom en koncern med bolag i både och tänkas föra värden från det ena bolaget till det andra utan att det motsvaras av någon faktisk transport. ·övriga banker och försäkringsbolag i ·transportfirmor i ·konsthandlare, museer, juvelerare, antikhandlare, auktionsfirmor och ·svenska företagare med utländska affärsrelationer ·svenska utlandsmyndigheter och utlandsförsamlingar ·tyska legationen i I fanns många olika tänkbara mottagare av egendomen i fråga. Kommissionen har i sin interimrapport beskrivit bakgrunden till att valde att ta emot guld som betalning från Nazityskland, guld som sedan har visat sig till viss del kunna härröra från judiskt ägda guldföremål eller guldmynt. När det gäller andra svenska banker och försäkringsbolag måste man ha som allmän utgångspunkt att de ville ha kunder. Transportfirmor ville naturligtvis ha uppdrag. Om banker, för- säkringsbolag och transportfirmor sedan ställdes inför att de judiska kunderna inte hördes av efter Förintelsen, är det inte säkert att deras agerande präglades av den eftertänksamhet som varit önskvärd. Konst- handlare och andra i liknande branscher sökte objekt att sälja. En svensk företagare med en etablerad judisk handelskonktakt i något nazidominerat land kan ha velat hjälpa denne affärsbekante att bevara sitt företag eller sina varumärken över kriget. Alternativt kan den svenske företagaren ha sett en chans att köpa det judiskt ägda företaget till ett pris som var så lågt att den judiske kollegans trångmål utnyttjades på ett otillbörligt sätt. Svenska dotterbolag i nazidominerade områden kan ha förvärvat judiska tillgångar eller tillgodogjort sig judisk tvångsarbetskraft, varefter moderbolaget kan ha tillförts värdet härav. Tyska legationen i var en del av den nazistiska förvaltningen och hade dessutom en skyddad ställning här. Den kan därför ha förvarat eller vidarebefordrat olika slags tillgångar. Planeringen av kommissionens arbete har styrts av de direktiv och den tidsram som regeringen gett för uppdraget. Den tidsram som först gavs innebar att arbetet skulle vara avslutat , vilket betydde att ungefär fanns till förfogande. Det var därför nödvändigt att arbetet med informations- sökning påbörjades genast, utan någon längre föregående planerings- och inläsningsfas. Redan i ett inledande skede beslutade kommissionen mot den ovan angivna bakgrunden att tillsammans med sakkunniga, experter och sekreterare dela in sig i arbetsgrupper för att på effektivast möjliga sätt söka information samt förbereda kommissionens ställningstaganden rörande metoder och slutsatser. Kommissionen försökte vid samman- sättningen av de olika grupperna att i varje grupp uppnå bred kompetens och maximalt utnyttjande av de specialistkunskaper som finns representerade bland sakkunniga och experter. Till att börja med bildades fyra arbetsgrupper för undersökning av olika källor eller grupper av källor som enligt direktiven uppenbarligen krävde ingående studium, nämligen departementsarkiven, Flyktkapitalbyråns arkiv, Bankinspektionens arkiv och det s.k. , som förvaltas av inom Bank och Före- tagande.8 beslutades att avvakta med arkiv, eftersom direktiven uttryckligen angav att arbetet i den delen skulle utgå från vad som framkom genom det arbete med Arkivutredning antogs komma att presentera . Det stod då klart att arbete hade blivit mer tidskrävande än som ursprungligen beräknats och kommissionen begärde därför förlängd tid för sitt arbete. Efter den förnyade gruppindelningen har det funnits fem arbetsgrupper. Dessa har varit inriktade på utredning av olika sakfrågor, nämligen guldaffärer, övriga affärstransaktioner, banktillgångar, övriga personliga tillgångar och avvecklingen av tysk egendom i . därefter beslutade regeringen att dels ge kommissionen förlängd tidsram till , dels begära en särskild rapport om riksbanksguldet möjligt. Det medförde att kommissionen, som dittills inte ägnat sig mycket åt riksbanksguldet, fick lägga stora resurser just på den frågan. Även om arbetet i övriga arbetsgrupper fortsatte parallellt kom sammanträdestid och utredningsresurser att behöva ägnas åt frågorna om riksbanksguldet i sådan utsträckning att det tidigare höga tempot inte kunde hållas när det gällde övriga frågor. Kommissionens interimrapport och publicerades , varefter övriga frågor åter kunde ägnas . Samspelet mellan de olika arbetsgrupperna och kommissionen som helhet har varit dynamiskt. Forskningsrapporter och minnesanteckningar från grupperna har alltid tillställts hela kommissionen. Vid kommissionens sammanträden, ungefär , har också de sakkunniga och experterna varit närvarande. Regelmässigt har vid dessa sammanträden rapporter lämnats från arbetsgrupperna, som sammanträtt frekvent däremellan. Kommissionen har därmed haft till- fälle att ställa frågor, ge synpunkter, analysera vad som framkommit och fatta beslut om nya inriktningar. I arbetsgrupperna har kommissionens vägledande beslut kunnat konkretiseras och analysen fördjupas. 8 Med avses de arkiv som finns samlade hos nämnda stiftelse. Samtliga dessa arkiv har anknytning till familjen . har kommissionens sammanträden förenats med studiebesök i arkiv, nämligen depå i Arninge där arkivet från Flyktkapitalbyrån förvaras, arkiv samt det s.k. . Kommissionens arbete har, i enlighet med direktivens uppmaning, till stor del bestått i arkivstudier. Dessa har till viss del utförts av kommis- sionens ledamöter, sakkunniga, experter och sekreterare inom ramen för de förordnanden regeringen gjort. Härutöver har kommissionen anlitat ett tjugotal uppdragstagare, däribland några kommissionsledamöter och sakkunniga men i huvudsak utomstående ekonom-historiker, historiker, sociologer, studenter m.fl. Det har när det gäller dessa särskilda uppdrag alltid varit fråga om väl avgränsade projekt. Vilka utomstående uppdragstagare som har anlitats framgår av bilaga 3. Längre fram i detta kapitel beskrivs översiktligt de arkiv och andra källor som kommissionen har utnyttjat. Författandet av denna rapport har skett kollektivt i kommissionen. Sekreterarna och andra medarbetare har efter hand presenterat skisser till olika avsnitt. Dessa har diskuterats vid kommissionssammanträden varefter de i enlighet med kommissionens önskemål har omarbetats, kompletterats och diskuterats på nytt tills enighet kunnat nås om varje avsnitt. I sitt arbete med att undersöka bärkraften av de ovan redovisade hypo- teserna har kommissionen använt sig av olika slags källor, som erbjudit skilda möjligheter och problem. Nedan redovisas översiktligt hur arkiv, direkta kontakter och litteratur har kunnat utnyttjas. I anslutning till de därefter följande kapitlens redogörelser för vad som framkommit förs utförligare resonemang om källornas tyngd och värde i förhållande till de olika antaganden som kommissionen har utgått från. De arkiv som kommissionen har hämtat uppgifter från finns förtecknade i bilaga 4 till denna rapport. Kommissionen bestämde sig tidigt för att i regel undersöka arkiven i de lokaler där de förvaras. Även om detta förfaringssätt har varit huvudprincipen har det i åtskilliga fall förekommit att material ur offentliga arkiv har lånats in till sekretariatet.