sou · GNB354 · 2000-01-01 00:00:00 — Befrielse helt eller delvis från förseningsavgift skall enligt 88 § tullagen ske på samma grunder som i fråga om tulltillägg. Vi föreslår inga ändringar i sak i reglerna om förseningsavgift. I artikel 232.1 b i tullkodexen stadgas att dröjsmålsränta skall debiteras utöver tullbeloppet, om tullbeloppet inte har betalats inom föreskriven tid. Vidare sägs att räntesatsen för dröjsmålsräntan får vara högre än räntesatsen för kreditränta, men inte lägre än den räntesatsen. I artikel 232.2 i tullkodexen sägs att tullmyndigheterna får avstå från att kräva dröjsmålsränta a)om det på grund av gäldenärens situation är sannolikt att det skulle medföra allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter, b)om beloppet inte överstiger en nivå som fastställts enligt kommitté- förfarandet, eller c)om tullen betalas efter utgången av den föreskrivna tidsfristen för betalning. 1 Räntebeloppet för kreditränta skall enligt artikel 229 i tullkodexen beräknas så att räntan motsvarar det belopp som skulle debiteras för detta ändamål på den nationella penning- eller finansmarknaden för den valuta i vilken beloppet skall betalas. SOU 1999:54 Sanktioner 147 Av artikel 232.3 b i tullkodexen framgår att tullmyndigheterna får fastställa minimibelopp på dröjsmålsränta. Enligt 30 § första stycket tullagen skall, om tull inte betalas inom föreskriven tid, dröjsmålsavgift tas ut enligt lagen (1997:484) om dröjsmålsavgift. Enligt 30 § andra stycket tullagen skall vad som föreskrivs i tullagstiftningen om tull tillämpas även beträffande dröjsmålsavgift enligt första stycket. Av 1 och 10 §§ tullagen framgår att bestämmelsen om dröjsmålsavgift gäller också då annan skatt eller avgift som skall tas ut vid import inte betalas inom föreskriven tid. Enligt 1 § lagen om dröjsmålsavgift skall, i de fall det särskilt föreskrivs, den som är betalningsskyldig för skatt, tull, avgift eller ränta och som inte i rätt tid och på rätt sätt fullgör betalningsskyldigheten, betala en avgift (dröjsmålsavgift) enligt de grunder som anges i lagen. Av 2 § samma lag framgår att dröjsmålsavgift normalt tas ut med på belopp som betalas före utgången av den månad då beloppet skall betalas (förfallomånaden), på belopp som betalas under efter förfallomånaden, på belopp som betalas under andra månaden efter förfallomånaden, , med tillägg av en procentenhet för varje påbörjad ytterligare månad, på belopp som betalas efter andra månaden efter förfallomånaden. Dröjsmålsavgift tas ut på belopp som betalas från den dag då beloppet skulle ha betalats och är . I 6 § lagen om dröjsmålsavgift finns en bestämmelse om befrielse från avgift. Om det finns särskilda skäl, får den myndighet som har beslutat om avgiften befria den betalningsskyldige helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift. föreslår i en framställning till regeringen , vilken som nämnts i avsnitt 1.1 överlämnats till utredningen, att 30 § tullagen skall ändras på så sätt att en kostnadsränta som beräknas enligt 19 kap. 8 § första meningen skattebetalningslagen skall tas ut i stället för dröjsmålsavgift enligt lagen om dröjsmålsavgift vid för sen betalning av tull och annan skatt eller avgift som tas ut enligt tullagstiftningen. föreslår också att bestämmelser skall införas som ger styrelsen möjlighet att medge befrielse från kostnadsränta beträffande annan skatt än tull och avgift som tas ut på varor vid införsel om det finns synnerliga skäl. i 26 § tredje stycket tullagen skall ändras till tullen. Vad gäller den föreslagna ändringen i 30 § tullagen anför General- tullstyrelsen i huvudsak följande. Tillämpningen av räntesatserna i 2 § lagen om dröjsmålsavgift leder ibland till att oskäligt höga dröjsmåls- avgifter tas ut. Särskilt vid korta dröjsmål upplevs avgiften som be- tungande av företagen. Vidare kommer i och med att skattebetalnings- lagen träder i kraft den avgift, eller ränta, som tas ut vid för sen betalning av mervärdesskatt vid omsättning inom landet att beräknas på ett annat sätt än den avgift som tas ut vid för sen betalning av mervärdesskatt vid import, vilken betalas i samma ordning som tull. För den tull och annan skatt eller avgift som tas ut för varor vid införsel och som betalas till tullmyndighet bör gälla samma ränte- eller avgiftssystem vid sen betalning som för den mervärdesskatt som skall erläggas vid omsättning inom landet. Detta gäller även bestämmelserna om befrielse från dröjsmålsavgift. Artikel 232.2 i tullkodexen gäller även för sen inbetalning av mervärdesskatt, men kan enligt den nuvarande svenska lagstiftningen inte fatta beslut om befrielse be- träffande annan skatt eller avgift. bör kunna medge befrielse från dröjsmålsavgift vid för sen betalning till tullmyndighet av andra skatter än tull samt avgifter, exempelvis mervärdesskatt, på samma grunder som gäller för sent erlagd mervärdesskatt på omsättning inom landet. En dröjsmålsavgift som beräknas enligt 2 § lagen om dröjsmålsavgift kan som påpekar få orimliga konsekvenser, framför allt vid korta dröjsmål med att betala tull och annan skatt enligt tullag- stiftningen. Vi har fått åtskilliga påpekanden härom både från närings- livets representanter i utredningen och direkt från berörda företag. Till detta kommer att det genom skattebetalnings- lagen har införts ett sanktionssystem vid dröjsmål som framstår som betydligt rimligare än den gällande utformningen av dröjsmålsavgiften. Skillnaden mellan de två systemen belyses genom nedanstående exempel. 1.Nuvarande bestämmelser: dröjsmålsavgift tas ut på belopp som betalas från den dag då beloppet skulle ha betalats. Dröjsmålsavgiften uppgår till av eller 2.Den föreslagna ordningen: en dröjsmålsränta som beräknas efter en årsbaserad räntesats som motsvarar basräntan plus . Basräntan har här beräknats till . dag för dag. Dröjsmålsräntan uppgår till av 50 000 x 6 = dröjsmålet är , betalning sker således i 1.Nuvarande bestämmelser: dröjsmålsavgift tas ut på belopp som betalas under efter förfallomånaden (om förseningen överstiger ). Dröjsmålsavgiften uppgår till av eller . 2.Den föreslagna ordningen: en dröjsmålsränta som beräknas efter en årsbaserad räntesats som motsvarar basräntan plus . Basräntan har här beräknats till . dag för dag. Dröjsmålsräntan uppgår till av 50 000 x 18 = dröjsmålet är , betalning sker under 1.Nuvarande bestämmelser: dröjsmålsavgift tas ut på belopp som betalas före utgången av förfallomånaden. Dröjsmåls- avgiften uppgår till av eller . 2.Den föreslagna ordningen: Om inte befrielse medges enligt artikel 232.2 (dröjsmålet understiger ), skall dröjsmålsräntan beräknas efter en årsbaserad räntesats som motsvarar basräntan plus 15 procent- enheter. Basräntan har här beräknats till . Dröjsmålsräntan räknas dag för dag. av 50 000 x 2 = eller avrundat 100 kr1. Vi föreslår mot denna bakgrund att den ifrågavarande dröjsmåls- sanktionen anpassas till vad som gäller enligt skattebetalningslagen. Som framhåller medför detta även den fördelen att dröjsmålssanktionen vid försenad betalning av tull och annan skatt vid import kommer att vara densamma som vid för sent betalad mervärdesskatt på omsättning inom landet. Något hinder mot en sådan anpassning finns inte i tullkodexen, under förutsättning att räntan, eller avgiften, inte blir lägre än krediträntan. Eftersom tullkodexen är en EG-förordning, som gäller som svensk lag, och det i artikel 232.1 b stadgas att dröjsmålsränta skall debiteras när tullbeloppet inte har betalats inom föreskriven tid, får motsvarande stadgande inte tas in i en svensk bestämmelse om dröjsmålsränta. Bestämmelsen i tullagen bör därför endast reglera det sätt på vilket dröjsmålsräntan skall beräknas. Den föreslagna ordningen bör komma till stånd genom att det i tullagen görs en hänvisning till relevant bestämmelse i skattebetalningslagen, nämligen 19 kap. 8 §, i stället för till lagen om dröjsmålsavgift. Räntan bör – på samma sätt som dagens avgift – utgå med , utom i fall då det ursprungligen obetalade beloppet inte uppgår till . I detta sammanhang bör framhållas att upp- fattning att artikel 232.2 i tullkodexen också omfattar för sen betalning av mervärdesskatt inte torde vara riktig. Av dom i mål nr 130/95 mot Hauptzollamt am Main-Ost, 1997 s. I-4291, får anses framgå att kodexen enligt sin lydelse inte är tillämplig på omsättningsskatt som uppbärs vid import. Avsikten är emellertid att bestämmelsen om dröjsmålsränta skall tillämpas även beträffande andra skatter än tull. Därför bör i bestämmelsen i tullagen anges att bestämmelserna i artikel 232 i tullkodexen skall tillämpas även beträffande andra skatter än tull 2. Härigenom blir också eftergiftsbestämmelserna i artikeln tillämpliga på andra skatter än tull; någon bestämmelse i tullagen motsvarande 6 § lagen om dröjsmålsavgift behövs därför inte. har vidare föreslagit att ordet räkningen i 26 § tredje stycket tullagen skall ändras till tullen. Med hänsyn till att den bestämmelse som vi föreslår skall ersätta detta lagrum (se 4 kap. 8 § 1Eftersom räntan skall utgå med . 2Se avsnitt 3.2 beträffande avgift som skall tas ut för varor vid import från tredje land. tredje stycket i den föreslagna nya tullagen) har en helt annan utformning bortfaller dock denna fråga. har i en skrivelse till regeringen daterad föreslagit att det skall införas bestämmelser om att ränta skall utgå på tull och jordbruksavgifter när utfärdandet av särskild tullräkning fördröjs till följd av att den som tagit hand om en vara med tillämpning av ett förenklat förfarande inte har lämnat kompletterande tulldeklaration inom föreskriven tid. Regeringen har överlämnat framställningen till Tullagsutredningen1. Såväl tull som jordbruksavgifter omfattas av tullkodexen. I artikel 214.3 i tullkodexen finns en bestämmelse om kompensationsränta. Sådan ränta skall påföras för att förhindra att ekonomisk fördel oriktigt erhålls genom framflyttning av den dag då tullskulden uppkom eller bokfördes. Räntan skall påföras i de fall och enligt de villkor som fastställs enligt kommittéförfarandet. Av artiklarna 589 och 709 i tillämpningskodexen framgår i vilka fall kompensationsränta skall utgå, nämligen då tullskuld uppstår i fråga om förädlingsprodukter eller varor i oförändrat skick eller för varor som tidigare hänförts till förfarandet för temporär import. Något utrymme för nationella bestämmelser som anger andra fall i vilka kompensationsränta skall utgå finns inte, vilket också framhålls i prop. 1994/95:34 (s. 135-136). Av detta följer att framställning, som synes avse en ränta mot- svarande kompensations- räntan, inte kan bifallas. 1 Regeringsbeslut , dnr 96/3525. 6.4Förstöring av beslagtagna varor Bestämmelser om beslag och förverkande i tullsammanhang finns i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Enligt 17 § skall beslagtagen egendom omhändertas och förvaras av , om inte annat följer av särskild författning eller beslut av åklagare. Förverkad egendom skall enligt 22 och 23 §§ försäljas. Om försäljning inte kan ske, torde egendomen kunna förstöras med stöd av 6 § lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Den svenska tullagstiftningen innehåller inga bestämmelser om förstöring av beslag- tagen egendom utöver bestämmelsen i 40 § tullagen, som avser varor som skall försäljas genom för- sorg: om varan är skadad eller förskämd eller om köpeskillingen inte kan beräknas täcka minst kostnaden för försäljningen eller om annars finner att det finns särskilda skäl, får varan i stället förstöras. En vidare bestämmelse finns i tullkodexen. Enligt artikel 56 i tullkodexen får, om omständigheterna så kräver, tullmyndigheterna låta förstöra varor som uppvisats för tullen. Innehavaren av varorna skall underrättas och kostnaderna för förstöringen skall bäras av denne. Förutsättningen för att tullmyndigheterna skall få förstöra varor är således att omständigheterna kräver det. Någon specifikation av vad som skall anses vara sådana omständigheter finns inte i EG-rätten. Det synes ankomma på medlemsländerna att närmare precisera i vilka fall förstörelse kan komma i fråga i den nationella tullagstiftningen. Så har skett bl.a. i den tyska Zollverwaltungsgesetz. Av 13 § framgår att förstöring av varor kan komma i fråga då varor, som får säljas av tullmyndigheten, inte kan säljas. När det gäller tillfälligt omhändertagna varor krävs även att varorna riskerar att förstöras eller minska väsentligt i värde eller att förvaringen av varorna medför kostnader som är orimligt höga eller blir besvärlig. Ytterligare en förutsättning är att det inte har varit möjligt att i stället sälja varorna. En bestämmelse om förstöring av varor finns också i den nederländska tullagen; enligt 7 kap. 53 § kan beslagtagna varor säljas eller i särskilda fall förstöras, om den tullskyldige inte har uppfyllt sina förpliktelser enligt tullagstiftningen efter det att han underrättades om beslagsbeslutet. Denna tidsgräns gäller inte om varorna är utsatta för snabb, påfallande värdeminskning eller om förvaringen av varorna eller underhållet av dem medför fara eller höga kostnader. Också den danska toldloven innehåller en kompletterande bestämmelse om förstöring av varor. andra stycket, som avser beslagtagna varor, skall varor som inte avhämtats efter utgången av den månad då slutligt beslut i saken fattats, säljas av tull- och skattemyndigheterna på offentlig auktion. Varor, som myndigheterna anser vara okuranta eller osäljbara, kan dock efter nämnda tidsfrist förstöras under tullkontroll. Tidsfristen kan efter ansökan förlängas, dock högst till . har framfört synpunkten att det bör införas bestämmelser som utvidgar möjligheten att förstöra beslagtaget gods före dom om förverkande, när värdet av det beslagtagna inte står i rimlig proportion till kostnaderna för förvaringen. Som redovisats ovan finns det i artikel 56 i tullkodexen en bestämmelse enligt vilken tullmyndigheterna får förstöra varor som uppvisats för tullen, om omständigheterna kräver det. Utgångspunkten synes vara att detta skall kunna ske utan att det föreligger något beslut om förverkande av varorna. Förstöring av varor är en långtgående åtgärd. Den skall givetvis tillgripas endast i fall då andra åtgärder inte kan vidtas. Vi anser att artikel 56 i tullkodexen bör kompletteras med en bestämmelse i den svenska tullagen, i vilken närmare anges när förstöring får ske. Den situation som nämner, att värdet av de beslagtagna varorna inte står i rimlig proportion till kostnaderna för förvaringen av varorna, bör vara en sådan omständighet som kan läggas till grund för ett beslut om förstöring. Ytterligare sådana omständigheter bör vara att varorna löper risk att bli fördärvade eller att minska väsentligt i värde. Av bestämmelsen i tullagen bör också framgå att beslut om förstöring får fattas endast om gjort bedömningen att försäljning av varorna inte är möjlig. Den föreslagna bestämmelsen är avsedd att omfatta bl.a. sådana situationer som avses i 40 § tullagen; en särbestämmelse beträffande varor som skall säljas behövs därför inte. Förslag: En bestämmelse om tidsfrist för fattande av beslut införs: vid tillämpningen av artikel 6.2 andra stycket i tullkodexen skall fatta beslut från det att framställningen om beslut gjordes. Bestämmelsen om förbud att överklaga revisionsbeslut överförs inte till den nya tullagen. I delbetänkandet SOU 1998:127 föreslog vi att bestämmelser om s.k. dröjsmålstalan skulle införas i tullagen. Hälften av de remissinstanser som berörde förslaget var positiva medan övriga avstyrkte förslaget. Regeringen anförde i prop. 1998/99:79 att behovet och utformningen av en rätt till dröjsmålstalan borde utredas närmare, innan regeringen tar ställning till en sådan bestämmelse. Regeringen avser att återkomma till frågan sedan vi lämnat vårt slutbetänkande. I delbetänkandet framhöll vi att en rätt till dröjsmålstalan redan finns i , eftersom artikel 243.1 andra stycket i tullkodexen innehåller en bestämmelse härom. Någon vägande invändning mot att artikeln har denna innebörd har inte framförts. En förutsättning för att bestämmelsen skall kunna tillämpas är emellertid att det i nationell lagstiftning finns en tidsfrist för tullmyndigheternas beslutsfattande; innebörden av artikel 6.2 andra stycket i tullkodexen är därvid avgörande. Vi menade i del- betänkandet att artikelpunktens uttryck som fastställs enligt gällande bestämmelser inte direkt ger vid handen att en tidsfrist måste införas i medlemsländer som saknar bestämmelser om tidsfrist utan snarare stödde en motsatt uppfattning. Vi ansåg dock att det måste antas att detta var artikelpunktens innebörd. Frågan om innebörden av artikel 6.2 andra stycket diskuterades vid besöket hos kommissionens generaldirektorat för tullfrågor. Enligt direktoratets mening kunde det inte råda någon tvekan om att syftet med bestämmelsen är att alla medlemsländer skall fastställa en tidsfrist för beslutsfattandet. Vid utarbetandet av bestämmelsen utgick man från att samtliga länder som då var medlemmar i gemenskapen redan hade en sådan tidsfrist. Enligt direktoratets mening är det nämligen en allmän rättsgrundsats att ett oskäligt fördröjande av beslutsfattandet skall kunna överklagas. På grund härav och då det inte ansågs nödvändigt att i tullkodexen bestämma tidsfristens längd tillkom uttrycket som fastställs enligt gällande bestämmelser (in accordance with the existing provisions, un delai fixé conformément aux dispositions en vigeur). Det är sålunda klarlagt att tullkodexen kräver att ett oskäligt fördröjande av tullmyndighets beslutfattande skall kunna överklagas. Huruvida behov härav kan anses föreligga för svensk del saknar då betydelse. Bestämmelsen i 7 § förvaltningslagen kan i och för sig sägas innebära en skyldighet för myndigheten att fatta beslut inom skälig tid. För att undvika bristande enhetlighet i tillämpningen bör dock enligt vår mening en tidsfrist för beslutfattandet preciseras. Vi vidhåller därför att en tidsfrist bör införas och att den lämpligen bör vara . Däremot anser vi att bestämmelsen inte bör tas in i överklagande- reglerna; rätten att överklaga om en tidsfrist inte iakttas följer av artikel 243.1 andra stycket. Vi förslår därför att tidsfristen regleras i tullagens inledande kapitel. Beträffande den i propositionen anförda risken att införandet av rätt till dröjsmålstalan medför att outredda ärenden hamnar i domstol vill vi påpeka att tullmyndigheterna enligt artikel 6.2 tredje stycket i tullkodexen kan överskrida tidsfristen, om de inte kan fullgöra sina uppgifter inom ; de skall därvid ange den ytterligare tid som de bedömer nödvändig för att kunna fatta ett beslut. Om med stöd av den bestämmelsen har förlängt tidsfristen, torde det i de flesta fall kunna antas att beslutet meddelas inom den förlängda tiden. Skulle även försittas, kan det givetvis hända att domstolen vid ett överklagande får ett inte fullt utrett mål till handläggning. Eftersom enligt 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) är den klagandes motpart och med beaktande av förvaltningsdomstols utredningsskyldighet enligt 8 § samma lag torde dock handläggnings- tiden i ett sådant mål inte behöva bli längre än i andra mål där utredningen inte är fullständig. I delbetänkandet SOU 1998:127 behandlade vi frågan huruvida förbudet i 101 § nuvarande tullag att överklaga beslut om revision är förenligt med den generella rätten enligt artikel 243.1 i tullkodexen att överklaga beslut som berör någon direkt och personligen. Vi menade att artikeln inte lämnade utrymme för något undantag från rätten att överklaga varje beslut av men föreslog att förbudet skulle kvarstå tillsvidare; eventuella behov av ändringar i revisions- bestämmelserna vid ett upphävande av förbudet borde först utredas. Vi har inhämtat upplysningar från , , och om beslut om revision anses överklagbart i dessa länder. Det visade sig därvid att endast i föreligger rätt till över- klagande. I de andra länderna anses beslut om att företa revision inte vara beslut som avses i artikel 243.1. Vi tog därför upp frågan vid besöket hos kommissionens generaldirektorat för tullfrågor. Inom direktoratet anses att innebörden av artikel 243.1 är att alla beslut av tullmyndigheter som är betungande för den enskilde skall kunna överklagas och att beslut att företa revision i vissa fall kan tänkas ha sådan effekt. Ett generellt förbud mot överklagande av beslut om revision skulle därför av kommissionen och i sista hand kunna komma att anses strida mot artikel 243.1. Det kan inte anses helt klarlagt att överklagandeförbudet i 101 § tullagen är oförenligt med EG-rätten. Själva beslutet att företa revision kan visserligen vara betungande, t.ex. om det riktar sig mot ett företag som blivit reviderat och inga nya omständigheter gör revisionen befogad. Revision skall emellertid bedrivas i samverkan med den reviderade och om denne inte samverkar, kan vites- föreläggande eller tvångsåtgärder tillgripas. Den som motsätter sig en revision och därför utsätts för vitesföreläggande eller tvångsåtgärder har möjlighet att få saken prövad av domstol. Möjligen skulle detta kunna anses tillgodose syftet med artikel 243.1, men om frågan ställs på sin spets är det ingalunda säkert att ett direkt förbud mot överklagande av ett beslut om revision skulle godtas av kommissionen eller . Av de instanser som vid remissbehandlingen av vårt delbetänkande berörde frågan avstyrkte endast en att överklagandeförbudet upphävdes medan en ansåg att frågan borde ytterligare utredas. Vi har inte kunnat finna att ett upphävande skulle behöva föranleda någon ändring i Det har inte heller framförts någon omständighet som skulle innebära ett sådant ändringsbehov. Vi har vid våra fortsatta överväganden funnit att det mesta talar för att ett direkt förbud i nationell lagstiftning mot överklagande av beslut att företa revision skulle kunna komma i konflikt med EG-rätten. Några väsentliga nackdelar med att förbudet i 101 § tullagen nu utgår har inte framkommit. Vi föreslår därför att någon bestämmelse om förbud att överklaga revisionsbeslut inte införs i den nya tullagen. Privatinförsel av alkohol och tobak från ett annat EU-land skall anmälas till tullmyndigheten. Bestämmelser härom finns i lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen och lagen (1994:1565) om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen. anförde i yttrande 1995/96:SkU23, s.23: När det gäller trafiken med fritidsbåtar från ett land inom gemenskapen vill utskottet framhålla att det följer av att sådan trafik skall behandlas som tredjelandstrafik när den passerar internationellt vatten eller internationell farled. Den föreslagna regeln om anmälan enligt de nya bestämmelserna om privat införsel av alkohol och tobak från annat EU-land får därför inte någon betydelse för sådan fritidsbåtstrafik. Utskottet förutsätter att regeringen vidtar de åtgärder som behövs för att på lämpligt sätt informera om de regler som gäller för trafik med fritidsbåtar. har inte angett något skäl för sitt påstående om innebörden av EG-reglerna. Det finns ingen bestämmelse i tullkodexen eller tillämpningskodexen som säger att trafik med fritidsbåtar via internationellt vatten eller internationell farled skall anses som tredje- landstrafik. Den enda regleringen beträffande fritidsbåtar synes vara bestämmelsen i artikel 193 i tillämpningskodexen att alla kontroller och formaliteter gällande bagage som tillhör person ombord på en fritidsbåt skall genomföras i någon hamn inom gemenskapen, oberoende av vilken avresehamn eller bestämmelsehamn denna fritidsbåt har. Med fritidsbåt avses enligt artikel 190 privata båtar som är avsedda för sjöresor enligt en färdväg som användaren själv bestämmer. Bagage är enligt samma artikel alla föremål som en person på något sätt för med sig under resan. Artikel 193 kan möjligen anses innebära att all fritidsbåtstrafik skall kontrolleras vad avser bagage, eftersom avrese- eller bestämmelse- hamnen inte skall vara avgörande.