sou · GNB3112 · 2000-01-01 00:00:00 — högre grad läggas ut på det lilla samhället, där människor känner ett naturligt ansvar och engagemang. tankar fick ett måttligt gensvar 1989, kanske för att de publicerades innan kritiken av det nyliberala 80-talet hade blivit tydlig. Men även om det är svårt att se på vilket sätt hans tankar skulle ha slagit igenom i form av praktisk politik är det uppenbart att de har fortsatt att spela en roll i högerns debatt. I kristdemo- kratisk retorik spelar distinktionen mellan den stora och den lilla världen en direkt avgörande roll, och för del är deras senaste framtidsprogram Land för hoppfulla uppenbart influerat av samma tankar, även om begreppsapparaten är delvis en annan. Men i denna högerns debatt om det civila samhällets roll hör man påfallande sällan talas om att det civila samhället skulle kunna spela någon roll för den politiska kommunikationen i samhället. I stället har människors engagemang reducerats till en möjlig ut- förare av verksamheter. Ett sådant förhållningssätt kan i och för sig vara rimligt. Människor vill ofta vara med och påverka den sociala välfärden för sig själva och sina anhöriga, även genom direkt akti- vitet. Men i ett radikalt och demokratiserande projekt kan det aldrig vara huvudpoängen med det civila samhället. Detta ger högern en kluven inställning till rörelser i det civila. De tycks vara bra att ha, men mest som argument mot staten, och definitivt bara så länge de inte blir politiska. Det senare visar sig inte minst i en ambivalent hållning till fackföreningarna, det histo- riskt tydligaste exemplet på hur det civila samhället kan organisera sig och kräva inflytande över tillvaron. Inom socialdemokratin, och i viss mån hela vänstern, fick dis- kussionen om det civila samhället ny näring när SSU drog i gång en debatt om den så kallade egenmakten. Om tankar fick ett något svalt mottagande inom högern kan man inte säga detsamma om egen- maktsbegreppet inom vänstern. Det blev sprängstoff för de poli- tiska krafter som länge sett som sin främsta uppgift att argumen- tera för den offentliga sektorns och den starka statens fördelar. Som redaktör för tidskriften hade jag en viss inblick i den här debatten, och som jag ser det fanns det två tydliga huvud- spår: SSU ville å ena sidan stärka det medborgerliga inflytandet Människor borde, som individer eller grupper i det civila samhället, få mer att säga till om i den offentliga sektorn. genom att ta över hela driften, ibland genom institutions- styrelser eller andra former för inflytande. Men ambitionen med egenmaktsprojektet var å andra sidan också att stärka den politiska kommunikationen i samhället. Om medborgarna fick mer att säga till om på konkreta välfärdsområden skulle det upprättas nya kanaler för politiska samtal. Politikerna skulle vara tvungna att lyssna mer till människors önskemål, och när medborgarna ser att demokratin fungerar på ett område skulle de kräva inflytande också på andra. Så var tanken. På det här viset skulle verksamheterna bli bättre som människors vanmakt minskade. Staten skulle inte längre uppfattas som ett abstrakt och ouppnåeligt maktcentrum över människors huvuden. Staten och det civila samhället skulle i själva verket stärka sina band. Så här i efterhand, när både SSU och andra grupper inom vänstern tycks ha släppt hela debatten om egenmakt, kan man väl konstatera att fokus i den offentliga debatten hamnade snett. Även vänsterns debatt fastnade i det civila samhällets roll som utförare. Men det var kanske oundvikligt. befann sig i en brant sluttande ekonomisk utförsbacke. Arbetslös- heten var på väg upp mot nya rekordnivåer och den offentliga sek- torn dränerades på resurser. I det läget kom egenmakten som ett brev på posten; verksamheterna kunde räddas. skulle de skötas av ideella föreningar och kooperativ. Det var inte längre fult att lägga ut fritidsgårdar, daghem och äldreboende på entreprenad. I alla fall en viss form av entreprenad. Sådant tal fick naturligtvis ett starkt gensvar i medierna, inte minst för att frågan var brännande i den interna socialdemokratiska debatten, där stora grupper tidigare hävdat att rättvisan krävde att verksamheterna sköttes i offentlig regi. Medierna letar som bekant alltid mer efter sprickor inom partierna än mellan dem. Det gjorde att debattens andra huvudspår – det politiska sam- talet, det civila samhället som radikal pådrivare av förändring – kom i skymundan. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER Troligen var det en av förklaringarna till att egenmakten för många utomstående betraktare, och en del inomstående, som medvetet bortsåg från den politiska kommunikationens roll i debatten, ideologiskt kom att likna projekt. Debatterna om det civila samhället har på det här viset förts ut i den politiska marginalen, både av dess anhängare och dess mot- ståndare. När det kommit till kritan har den praktiska politiken alltid ställts inför andra frågor och svar som känts mer angelägna för de gamla rörelserna, och oftast har de varit av strikt ekonomisk karaktär. Jag tror att detta beror på, att det inom de etablerade rörelserna och de politiska partierna finns en tendens att blunda inför vidden av de problem demokratin står inför. Man har ännu inte insett tyngden och kraften i det missnöje som riktas mot de demokratiska strukturerna. Det räcker inte längre med en politik som strikt fokuserar på ekonomin. Folk är förbannade eller uppgivna, även om de inte alltid kan precisera varför. Det finns till exempel en allmän folklig uppfattning att politiker är notoriska löftesbrytare som bara tänker på sitt eget bästa. Och den uppfattningen verkar vara svår att ändra på, trots att det mesta pekar på att den i grunden är felaktig. publicerade en magisteruppsats i stats- vetenskap som med stor tydlighet visade att de flesta politiker håller sina löften. Hon hade granskat den socialdemokratiska rege- ringspolitiken och kommit fram till att de helt eller delvis hade uppfyllt av de löften de gav väljarna i valrörelsen . av vallöftena bröts helt och hållet. Hon redovisade sina resultat i en artikel på DN debatt tillsammans med kollegan . Där visade hon dessutom att situationen är ungefär densamma i länder som , , , och Kanada.5 5 , Naurin , DN debatt, 27/6 1999. Resultaten var upplyftande, om än en smula förvånande, för de som fortfarande tror på den representativa demokratins möjlig- heter. Men detta tycks alltså i praktiken inte spela någon roll för människors uppfattning av politik och politiker. Oberoende av den faktiska utvecklingen växer missnöjet med det politiska systemet. gjorde sin årliga mätning av människors förtroende för olika makthavare i samhället.6 Den här gången hade politikerna sämre stöd än vanligt. av de som till- frågats uppgav att de hade litet eller inget alls förtroende för poli- tikerna. uppgav att de hade ganska stort för- troende och inte en enda av de som tillfrågats uppgav sig ha mycket stort förtroende för den grupp företrädare som vi alltså brukar kalla förtroendevalda. Det är mycket tungt för våra politiker just , konstaterade statsvetaren i en för hans del ovanligt känslofylld kommentar. Om man studerar de yngres värderingar verkar det vara ännu sämre ställt. När frågade landets gymnasie- ungdomar om demokrati och politik svarade nästan hälften att de inte ansåg att demokrati är den bästa styrelseformen för . I en annan undersökning av 70-talisternas värderingar, som gjordes av , uppgav knappt en tredjedel av ungdomarna att de var intresserade av politiska frågor.7 Det bristande förtroendet visar sig även i medlemssiffrorna. Enligt SCB:s siffror har andelen som är medlemmar eller aktiva i ett politiskt parti minskat kraftigt under . Den kraftigaste nedgången märks i åldersgruppen 16–där 6Sifos värderingsstudie, 1999 7Den bästa generationen, erfarenheter hos svenskar födda –1974, s. 162, , 1998. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER är aktiva eller medlemmar.8 Samma utveck- ling kan spåras i de politiska ungdomsförbunden. De flesta har mer än halverat sitt medlemsantal sett över en tioårsperiod.9 har förlorat av sina medlemmar. De moderata och socialdemokratiska ungdomsför- bunden har förlorat under samma tid.10 Och den nedåtgående trenden håller i sig, även om något av förbunden har lyckats höja sitt medlemstal under något enstaka år. Utvecklingen har gått så långt att i de allra flesta ungdoms- grupper är det inte ens ett tänkbart alternativ att gå med i en parti- politisk organisation. Det är ett val som inte ens existerar. Det finns skäl att tala om dagens unga som en avhoppad gene- ration. Att vara med på allvar En förklaring till den demokratiska krisen skulle kunna vara de senaste årens ekonomiska kris. Tanken är säkert inte helt felaktig: i tider av nedskärningar ökar misstron. Men det räcker inte som för- , lika lite som det går att förklara hela missnöjet med att politikerna inte går att lita på. Det är bara att jämföra den ekono- miska utvecklingen med den demokratiska så inser man att pro- blemet är mer komplext än så. har eko- nomin i samhället gått igenom flera konjunkturcykler. Från 1970- talets krisår kasinoekonomi, via krisen i början av 90- talet till den nuvarande högkonjunkturen, som ger mer pengar till offentlig sektor och en sakta men säkert sjunkande arbetslös- het. över hela perioden har den rent materiella välfärden ökat markant. Dagens är avsevärt rikare på resurser än det land som tidigare generationer växte upp i. 8Svensk ungdomsstatistik, s. 50, , Utredningsrapport 9, 1997. 9Svensk ungdomsstatistik, s. 51, , Utredningsrapport 9, 1997. 10Den bästa generationen, erfarenheter hos svenskar födda –1974, s. 163, , 1998. Ändå ökar missnöjet. Helt vid sidan av den materiella välfär- dens utveckling. Oberoende av om vi befinner oss i hög- eller låg- konjunktur. En mer rimlig förklaring till missnöjet kan i stället vara den bild som gavs i den Rättviseutredning som LO presenterade . Där medverkade flera hundra studiegrupper med fackligt aktiva över hela landet. Ett av de tydligaste resultaten, som presen- terades i delrapporten höjdarna, var att huvudmotsättningen i står mellan det rättvisegrupperna kallade för de där uppe och vi här nere. De som har makten att bestämma ut- vecklingen finns på ena sidan, folket på den andra.11 Och bland folket växer vanmakten och vreden. visade också att de som deltog i studie- grupperna såg just inflytandet som en avgörande skillnad mellan högt och lågt i samhället. Rättvisa var för dem inte bara jämlikhet i utfall, som lön eller materiella fördelar. Rättvisa var också jämlik- het i inflytande. De ville inte se makthavarnas bortvända ryggar. De ville tala till dem. De ville att någon skulle lyssna. Man skulle också kunna formulera det som att det nya klassam- hället håller på att ta form som en konflikt mellan de som blir planlagda och de som har makten att planera livet för andra, en tes som formulerades av i skriften 1989: Informationssamhällets nya överklass skiljer inte mellan offentlig och privat sektor – det är frågan om en relativt homogen privat-och-offentlig planläggnings- och organisations- intelligentia, en priffentlig samhällsintelligentia.12 Missnöjet verkar alltså ligga på ett annat plan. Det verkar handla mer om sättet man fattar beslut på än exakt vilka beslut man fattar. Det är egentligen en väldigt enkel reaktion: När man upp- lever att systemet vänder en ryggen, då vänder man själv ryggen åt systemet. Kanske är det därför som den engelske statsvetaren hävdat att: Man kan inte stoppa in demokratiska beslut i 11Alla höjdarna, delrapport 2 från LO:s rättviseutredning, 1995. 121989, Vänstern, informationssamhället och den nya klassen, , 1985. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER toppen på auktoritära strukturer och förvänta sig att få ett demokratiskt utfall. Man måste radikalt ta sig an `makten att styra´.13 Den som inte ser denna skillnad mellan det gamla och det nya samhället, mellan de med makt och de utan, ser inte heller de van- mäktigskapande processer som i sin förlängning kan leda till att människor vänder sig ifrån samhällssystemet – och i värsta fall ifrån demokratin som samhällsmodell. I ett avsnitt av sin bok revansch gör författaren ett besök i , en invandrartät och fattig stadsdel med höga, grå hyreshus från . Som ett eller om man ska dra några svenska paralleller. Arbetslösheten är hög, liksom de sociala problemen. drar stora ungdomsgäng fram genom området, planlöst och till synes utan mål. I träffar , som är . Hon kommer ursprungligen från och var när hennes familj flyttade till . Hon trivs inte i , som hon anser är på väg att spåra ur. All- deles innan besök har polisen drabbat samman med en stor grupp ungdomar. En polis har blivit överkörd och avlidit, en femtonårig pojke har dött under mystiska omständigheter i en poliscell. Händelserna har fått stor uppmärksamhet i hela landet. Invånarna ger sig nu på journalisterna, misshandlar dem och slår sönder deras utrustning. De anser att medierna speglar deras område på ett felaktigt sätt. Först är det alldeles tyst . Ingen ser dem. Sedan börjar bråken, och i ett gemensamt drev kastar sig journalister ut till för att berätta om våldet. Lite action, och sedan blir det tyst igen. , efter kriget, var kommunist- partiet den dominerande kraften i lokalsamhället . Det var då en del av det röda bältet, ett antal arbetarförorter runt 13 , From Statism to Pluralism, UCL Press, 1997. som alla styrdes av vänstern i fransk politik. Kommunisterna hade då ett rikt nätverk av föreningar, barngrupper, sommar- kolonier, pensionärsaktiviteter och kulturaktiviteter. Men så är det inte längre. berättar för hur det ringer var och varannan kväll på dörren till hennes familjs lägenhet. Men det är inte längre några representanter för det etablerade samhällets institutioner som står där utanför dörren. Den kontakten är bruten. I stället är det skäggiga ynglingar från Muslimska , och ibland från Jehovas Vittnen som gör sina besök. Bara ett politiskt parti brukade komma hem till dem – . Le Pens fascistiska alternativ i fransk politik. Dessa har alltså visat henne uppmärksamhet. har bott i . Under den tiden har hon sett hur fronten sakta men säkert växt sig allt starkare. Från att ha varit ett obetydligt extremistparti som ingen tog på allvar till att bli en nationell politisk rörelse. I vissa opinionsmät- ningar har fronten fått så mycket som en tredjedel av röstsympati- erna. I flera kommuner i har man erövrat den poli- tiska makten. När man läser bok förstår man bättre hur de kunde bli så framgångsrika. Trots sin förmögenhet och trots ett utsvävande leverne uppfattas Le Pen inte som en del av eliten. Han är något annat. Någon som förstår och lyssnar på vanliga fransmän. I sin strävan efter stöd har fronten byggt upp en organisation som till sin struktur faktiskt påminner en del om de klassiska svenska folkrörelserna. De talar till och rör sig bland vanliga människor. På samhällets botten. De har ett brett nätverk av lokal- föreningar, framför allt i de franska städernas fattigare delar, och ordnar bland annat soppkök åt de sämst ställda – i alla fall de med franskt ursprung. Genom sitt praktiska arbete erbjuder de en form för den kollektiva identiteten – om än en destruktiv sådan. De som är längst ned får en mötesplats. Le Pen tycks alltså ha förstått något mycket viktigt i politiken; att den som vill vinna människors förtroende i politiska val först måste vinna kampen om det civila samhället. Det handlar om att ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER vinna hegemonin, för att tala med Gramsci, och en sådan hege- moni över samhällsdebatten kan aldrig ta sin början i parlamenten. Den utgår alltid från organisationer, sammanslutningar och politiska samtal i människors vardag, på kafferasterna, i grannskapet, med vännerna, eller kanske i den förening man är aktiv i. Enstaka val kan möjligen vinnas uteslutande genom medierna, och det tycks vara de etablerade politiska partiernas huvudväg. Men den som tappar kontakten med det civila samhället, den som hamnar alltför långt ifrån våra vardagliga samtal, den tappar också långsiktigt i förtroende. Så kan vi förstå utvecklingen och misstron. Och så kan vi se möjligheterna. Det finns inget lagbundet i utvecklingen. Det finns inget som säger att vi måste gå åt samma håll som . Utvecklingen går att påverka, och i , med vår traditionellt mycket mera folkrörelseförankrade demokrati, borde det finnas goda möjlig- heter att göra något bättre. Och just nu borde förutsättningarna dessutom vara större . Vi har världens kanske mest välutbildade befolkning, samhället är på de flesta punkter öppnare och mer genomskinligt jämfört med , och vi har en unik tillgång till samtalsvägar, inte minst genom medierna, informationstekniken och de nya kommunikationerna. Men vilka är de medborgare som skall bära upp en ny demo- kratisk dialog? Vilka nya demokratiska modeller eller rörelser kan ersätta den gamla folkrörelsedemokratin? Hur kan vi stänga ute totalitära rörelser och se de andra? I det följande skall jag först diskutera två alternativ som tidigare framförts i den svenska debatten och som rent teoretiskt skulle kunna innebära att en ny demokratisk dialog mellan de där uppe och de där nere öppnades. Det första av dessa alternativ bygger på förhoppningen om en arbetarklassens återkomst. Det andra utgår från en mer amerikanskt inspirerad modell där medborgarrätten och det juridiska systemet står i centrum. Sedan diskuterar jag begreppet social individualism, som jag menar är den rimligaste värderingsmässiga grunden för de nya rörelser som växer fram i samhället, och som därmed kan bli en möjlighet för en ny demokratisk dialog. I sin underhållande och skarpt formulerade bok driver en tes som går ut på att demo- kratin kan och bör återupprätta de gamla kanalerna för att stärka demokratin och minska människornas vanmakt inför samhällsut- vecklingen.14 I opposition mot alla de som menar att de kollektiva identiteterna har spelat ut sin roll menar han att arbetarklassen som politiskt subjekt i allra högsta grad är en levande realitet. Han lutar sig bland annat mot sociologen , som hävdat att arbetarklassen i stort sett varit . Visserligen är det allt färre som arbetar inom de traditionella industrigrenarna, men å andra sidan har det tillkommit yrkes- grupper, framför allt inom tjänstesektorn, som också borde räknas till arbetarklassen. Både och vänder sig emot den enkla indelning som säger att arbetarklassen måste vara LO-med- lemmar. I som till exempel (kommunal- tjänstemännen) och HTF (handelstjänstemännen) finns det stora medlemsgrupper med samma intressen på arbetsmarknaden som LO-medlemmarna. menar att arbetarklassen har tre kännetecken: de äger inte kapital, har inte beslutanderätt över användningen av produk- tionsmedlen och de har inte rätt att bestämma över och kontrollera andras arbetskraft. Utifrån denna kategorisering räknar han rent matematiskt fram att arbetarklassen består av mellan av befolkningen (om man ska vara exakt). Även om en sådan sifferexercis blir lätt parodisk kan det fak- tiskt vara motiverat att på det här viset räkna fram klasserna när man talar om arbetarklassen i sociologiska termer. 14 , Arbetarklassens återkomst, Om klasskampen, globalise- ringen och framstegstanken, , 1998. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER studerar de ökade skillnaderna i inkomster, hälsa, boendestandard eller utbildning är det ju uppenbart att det svenska klassamhället i högsta grad är levande. Eller som formulerar saken: Människor dör, blir sjuka, utbildar sig, semestrar efter kollektiva – och förutsägbara – mönster. En förtidspensionerad läkare är lika sällsynt som en EU-politiker med arbetarklassbakgrund.15 Inte ens de mest inbitna nyliberaler klarar sig utan klassbegreppet när de ska förklara dessa skillnader. Och det blir uppenbart att ungefär de grupper pekar ut som tillhörande arbetarklassen, merparten av LO- och delar av TCO-kollektivet, delar en gemensam erfarenhet av underordning och vanmakt. sätter dessutom fingret på något mycket viktigt, nämligen att all social förändring kräver kollektiv handling och för att uppbåda en sådan krävs kollektiv identitet. Det leder bland annat till slutsatsen att den fackliga rörelsen även i fortsättningen har en central roll att spela för att bryta människors vanmakt. Men problemet med en teori om arbetarklassens återkomst är att den inte tar hänsyn till människors egna, verkligt upplevda identiteter. Stora delar av de som skulle utgöra arbetar- klassen vill inte själva identifiera sig på det viset, även om de objektivt delar ett antal av såväl åsikter som livsvillkor. Och hela poängen med arbetarklassen som politiskt begrepp har ju varit att den kollektiva identiteten har uppfattats även av dem som för- väntas ingå i klassen och att det i sin tur ska leda till politisk mobi- lisering av de resurslösa. teori gick ut på att industrialismen förde samman arbetarna och fick dem att se sina gemensamma intressen. På det viset kunde de upptäcka sig själva som klass. Arbetarrörelsen hade aldrig fått ett så avgörande inflytande om den identifikationen i stället hade skrivits ut uppi- från. Man kan därför inte prata fram en ny arbetarklass. Den kollek- tiva identiteten, och i dess förlängning den kollektiva mobilise- ringen, måste växa underifrån. Ingen skulle i och för sig bli gladare än jag om en ny arbetarklass plötsligt reste sig för att gemensamt ifrågasätta bristerna i samhällssystemet. 15 Ibid. S. 32. Men det gör den alltså inte. Inte på det viset. De kollektiva identiteterna ser annorlunda ut , liksom vårt sätt att engagera oss. analys av talar ett tydligt språk på den punkten. Problemet är att det demokratiska systemet inte tycks ha för- stått och än mindre anpassat sig till den nya verkligheten. De gamla parternas företrädare, vars partier och rörelser alltid stått med en fot i det civila samhället och en i det parlamentariska systemet, hänvisar fortfarande till den gamla rörelsen som vore den en levande realitet. Ofta med något vagt nostalgiskt i blicken. De hoppas att de nya generationerna ska förstå sitt eget bästa och i tusental gå från till , som statsminister uttryckte saken , när han just valts till partiordförande för socialdemokraterna. Men trots alla besvärjelser är det alldeles uppenbart att de unga massorna inte går till . Troligen finns de inte ens kvar på . De har dragit vidare. Ett annat svar på samma problem har framförts av bland andra sitt bidrag till , Att bryta van- makten, argumenterar han för att medborgarnas vanmakt inför samhällssystemen kan brytas om de individuella rättigheterna och det juridiska systemet får en mer framträdande roll. För att visa hur ett sådant system skulle kunna fungera vänder han sig till där man har en mycket mer välutvecklad tradition för att värna de så kallade negativa rättigheterna. Genom att driva processer i domstolarna har kulturella och etniska minoriteter under kunnat överbrygga århundraden av fördomar och traditioner, och på många punkter skaffat sig samma rättigheter som majoritetskulturen. Domstolarna har genom den amerikanska rättighetstraditionen blivit ett vapen i händerna på de som annars varit resurssvaga. 16 Trägårdh , Bemäktiga individerna, Om domstolarna, lagen och de individuella rättigheterna i (SOU 1998:103). ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER Trägårdh menar också att möjligheten att gå via rättsväsendet har mobiliserat dessa grupper politiskt. Det har fört dem samman i gemenskaper. På det viset har till exempel svarta medborgarrätts- grupper, kvinnorörelsen, homosexuella grupper och hispanics från södern upptäckt kraften i kollektivt arbete. har en poäng med sitt resonemang. I har många normalt resurssvaga grupper onekligen vunnit en rad segrar som flyttat fram deras positioner i samhället. Det har gett dem en röst i politiken. Det har blivit enklare att få arbeten som varit stängda för dem. Det har minskat diskrimineringen. Problemet med hela resonemanget är att det utgår ifrån att de resurssvaga grupperna står utanför, och även i fortsättningen kommer att stå utanför majoritetssamhället.