sou · GNB3146d1 · 2000-01-01 00:00:00 — När det gäller forskningen har vi träffat enskilda forskare verksamma inom de institutioner eller projekt som vi angett. Enskilda personer/företag Vi har träffat ett mycket stort antal enskilda personer som varit engage- rade i rovdjursfrågorna. Vi har också fått ett mycket stort antal telefon- samtal och brev. Vi redovisar dock inte namnen på alla de privatperso- 38 Uppdraget och utredningsarbetet ner vi träffat och tar i förteckningen endast upp några exempel bland dessa. Familj som fått en hundvalp tagen av ett lodjur Tamdjursägare från områdena runt Lodjursprojekten i Sarek och Bergslagen Koordineringsgruppen för r ovdjursforskning Uppdraget och utredningsarbetet 39 i i i i i län Polisen i , , Polisflyget i i miljö- och jordbruksutskott Svenska delegationen till Svensk-norska renbeteskommissionen. Jaktvårdskretsarna i , och Jägarnas Riksförbund-Landsbygdens jägare Länsjaktvårdsföreningarna i , , , , och 40 Uppdraget och utredningsarbetet naturvernforbund/for naturvernsaker Norsk bonde- og småbrukarlag Norsk sau- og geitalslag Uppdraget och utredningsarbetet 41 Projektet för återintroducering av varg i Projektet för återintroducering av varg i 2.1.1Om utbredning och status Brunbjörnen visar den största ekologiska variationen och har den vidaste utbredningen av samtliga björnarter. Den är utbredd över norra halvklotet och förekommer i hela norra . Brunbjörnen fanns förr över hela västra ner till men finns nu kvar endast i de nordvästra delarna inklusive de nordliga delarna av . Brunbjörnens utbredning och numerär har ungefär halverats . Arten är på t illbakagång i större delen av sitt utomeuropeiska utbredningsområde utom i västra , och där populationerna fortfarande bedöms som stabila. finns de största sammanhängande populationerna i utanför i de boreala skogarna. De övriga bestånden är isolerade, vanligtvis i bergstrakter. Allmänt ökar populationerna i de norra och östra delarna av . De mest isolerade populationerna minskar och är utrotningshotade om inte omedelbara åtgärder vidtas. Brunbjörnen är inte hotad som art i , där den totala populationen beräknas till 50 000 björnar – merparten i den europeiska delen av . Omkring 1850 beräknades den Skandinaviska populationen uppgå till 4 000–5 000 björnar. Två tredjedelar av beståndet fanns då i . 1996 beräknades den norska stammen utanför Finnmark till mellan 10 och 30 björnar. Samtliga dessa björnar befinner sig i kanten av det gemensamma skandinaviska beståndet där i genomsnitt uppehåller sig i . Dock anses björnstammen i öka något. Det totala norska beståndet kan beräknas till mellan 15 och 50 björnar som nästan alla delas med grannländerna. I har björnbeståndet beräknats till mellan 400 och 500 djur. har stammen ökat kraftigt och be- räknades 1995 uppgå till ca 900 individer. I uppträder björn över nästan hela landet. De tätaste stammarna finns i den östra delen i gränstrakterna mot söder om renskötselområdet. Den finska stammen är delvis gemensam med den ryska och ett begränsat utbyte sker även med () och (Pasvik). Brunbjörnen förekom ursprungligen över hela utom på , men försvann från större delen av . Omkring 1850 beräknades populationen till 1 600–1 700 och utbredningen täckte centrala och norra . utbetalades statliga skottpengar för dödade björnar. Omkring sköts björnar endast i de tre nordligaste landskapen. 1913 fredades björnen på kronans mark. Björnstammen var omkring 1930 sa nnolikt vid dess lägsta nivå någonsin – omkring 130 djur. har populationen ökat både till antal och utbredning. Antalet björnar i landet har beräknats vid fem tillfällen: 1942 till 294, 1966 till 350– 450, 1975–76 till 400–600, 1991 till omkring 670 och 1996 till 800– 1300. Enligt uppgifter från Skandinaviska björnprojektet finns minst 1 000 björnar i . Den relativt snabba tillväxten i stora delar av skogslandet och i björnens sydligaste utbredningsområde beror på stammens årliga tillväxt på 7–, vilket är den högsta kända tillväxten i världen för en brunbjörnstam. Officiell avskjutning i av björn har jakt varit t illåten men jakttiderna, antalet tillåtna djur och områden har varierat. har mer än 1 400 björnar skjutits legalt, vilket motsvarar ett årligt jaktuttag på åtminstone . Stammen har mer än trefaldigats. Björnstammens utbredning och numerär i landet påminner nu om den , med den skillnaden att stammen minskat eller i vart fall är svag i de flesta fjälldalar och fjällnära skogsområden. Björnhonornas utbredning är i huvudsak koncentrerade till fyra områden i . Det var sannolikt i dessa reproduktionsområden som björnar överlevde innan populationen i landet vände uppåt . Björnstammens expansion har skett från dessa fyra områden och de flesta björnar som påträffas utanför dessa är hanar. Det beräknade antalet björnar vid den senaste inventeringen 1996 i de fyra reproduk- tionsområdena framgår av nedanstående tabell. Det beräknade antalet björnar i uppdelat på de fyra reproduktionsområdena Beräknat antal björnar 1996 Norra och del av Södra , delar av Dalar- Björnen lever främst i barrskogsmiljön. En liten del av den svenska björnstammen lever emellertid i vissa fjälldalar. Björnen är allätare, men födan domineras av vegetabilier. Arten utnyttjar en mångfald av skogens, fjällets och våtmarkens örter och gräs. I första hand förtärs skott och rotdelar, och höst även bär. Särskilt viktiga är kråkbären. Den animaliska delen av födan spänner över hela registret från insekter (främst myror) till älgar. Kadaver utgör en betydande del av den animaliska dieten. I rör sig björnhonor med årsungar under en säsong inom ett hemområde på 100–. H onor med äldre ungar och honor utan ungar kan röra sig över större områden. Björnhanar rör sig vanligen över 500–, medan enstaka hanar har rört sig över områden . Vandringar på fågelvägen har registrerats för en treårig hane (just könsmogen) under brunsten /juni. I jämförelse med andra brunbjörnstammar tycks den skandinaviska björnen ha den högsta tillväxttakten men reproduktionen är låg jämfört med andra däggdjur. I den södra delen av utbredningsområdet kan björnhonor få ungar , men honorna är vanligen eller äldre när de föder sin första kull. Om minst en unge överlever är intervallet mellan kullarna normalt 2–. I den södra delen av utbred- ningsområdet i är det vanligen tätare mellan kullarna än i den norra. Antalet ungar varierar från 1 till 4. Brunstperioden inträffar vid "", dvs. i senare hälften av maj eller . Tiden från parning till födsel är och ungarna föds under midvintern i idet. Björnhonor med årsungar lämnar normalt idet först . Vid födseln väger ungarna 4–5 hg och när de lämnar idet vid ca 4 månaders ålder 4–. Ungarna följer honan till knappa 1,5 alternativt 2,5 års ålder och separationen sker före eller under brunsten. Björnarna ligger normalt i ide under hela snöperioden – i de nordligaste delarna av landet september/oktober och längre söderut någon månad kortare. De äter inte utan lever på lagrade fettreserver. Björnhonorna tappar av sin vikt under idevistelsen. Levandevikten för könsmogna honor är sällan över . De största hanbjörnarna kan väga det dubbla . I skogsmark grävs idet vanligen i en myrstack, men det kan också grävas i en grusslänt. Även naturliga håligheter under stenar eller i klippskrevor används och det händer ibland att björnen bara gör i ord- ning en bädd av ris och mossa på marken i skyddande skog. Björnarna är störningskänsliga under hela idevistelsen och samma ide används ytterst sällan i följd. Endast honor med ungar delar ide. Det förekommer illegal jakt efter björn inom hela utbredningsområdet (avsnitt 5.6). Forskningen har visat att den är vanligare i norr än i söder. Detaljerna är ofullständigt kända men illegal jakt tycks vara en betydande begränsande faktor i delar av fjällområdet. Antalet björnar där är fortfarande lågt och till och med minskande i många områden medan det ökar i de flesta skogsområden. Studier av mitokondriellt DNA har visat att det finns två genetiska linjer av björn i . Det tyder på två skilda kolonisationsvägar efter den senaste istiden – en från öster och en från söder. Den nordliga linjen överensstämmer med björnar i och . Den södra linjen är den minsta och mest hotade i . Den omfattas bara av björnar i , , och Hedmark i samt i i och de i . av dessa björnar finns i . Det är dessutom den äldsta av de nu identifierade linjerna av brunbjörn. Lämningar efter den äldsta brunbjörnen utgörs av fossil från . Ytterligare genetiska studier av kärn-DNA tyder emellertid på att det finns ett omfattande genflöde mellan de två genetiska linjerna. Detta betyder att björnstammen utifrån genetiska aspekter kan förvaltas som en enhet i landet. Forskningen visar att björnen normalt undviker större trafikerade vägar, tätorter och hus med åretruntboende. Det gäller särskilt under idevistelsen då björnen är mycket sårbar. Björnforskningen i har visat att av björnhonorna lämnar idena till följd av störningar. Studien omfattar närmare 200 iden som nyttjats av 68 olika björnar. Det konstaterades att mänskliga aktiviteter var orsak till att björnarna lämnade idet i av fallen. Den främsta orsaken var jakt i idets närhet. Andra orsaker var skogsavverkning och störning av isfiskare m.m. Av de dräktiga björnhonorna förlorade ungarna i eller invid idet efter störningen. Motsvarande siffra för honor som inte bytt ide var . Risk för överbeskattning m.m. Alla stora rovdjur är känsliga för högt jakttryck. I rovdjurspopulationer i allmänhet är ungdödligheten relativt stor, medan dödlighet i den vuxna könsmogna populationen är liten. En alltför hård beskattning av den vuxna populationen genom jakt kan bli förödande för populationen vilket även historien visar. Forskningen har vissa år dokumenterat relativt stor ungdödlighet och konstaterat flera fall där björnhanar dödat ungar. Detta sker främst efter det att en vuxen dominant hane har skjutits i ett område, vilket medför att en ny hane kan etablera sig. Om den nya hanen lyckas döda de årsungar som finns i området ökas hans möjligheter att själv para sig med områdets honor, eftersom de då kan komma i brunst tidigare. Ut- över denna dödlighet har ingen annan orsak konstaterats kunna begränsa björnstammen än jakt. Det måste dock finnas täthetsberoende faktorer, som inte är kända, som begränsar stammens tillväxt vid högre tätheter. En lägre tillväxttakt har varit skönjbar bland sändarbjörnarna i , vilket kan vara en effekt av att stammen tätnat. Den dramatiska tillbakagången av björnens antal och utbredning som skedde och även ber odde på ett mycket hårt jakttryck. Denna jakt uppmuntrades genom lagstiftning och skottpremier med avsikt att utrota arten. Björnen räddades dock undan utrotning tack vare flera framsynta åtgärder, bl.a. lagändringar, som gjordes –1927. Exempel är avskaffandet av skottpremier, förbud att på vissa områden jaga arten och förbud att handla med björnskinn. Moratoriet med förbud att jaga björn varade till 1943 när jakt åter infördes i delar av landet. är björnjakten reglerad av genom licensgivning. Det finns alltså ett antal faktorer som åtminstone lokalt kan påverka björntillgången men den framtida utvecklingen av den skandinaviska stammen kommer att bero på samspelet mellan förvaltande myndigheter, forskningen, jägar- kåren och allmänheten. 2.2.1Om utbredning och status Järven har cirkumpolär utbredning och förekommer i det boreala barr- skogsbältet och tundran i Eurasien och . Den finns över i stort sett samma område som renen (både den tama och vilda). Beroende på fragmentering av miljöer och direkt förföljelse från människan har utbredningsområdet de senaste århundradena krympt betydligt, framför allt i . Arten är emellertid inte hotad där och troligen inte heller i . Fasta bestånd i utanför de nordiska länderna finns bara i . SOU 1999:146 Rovdjuren 51 Den skandinaviska järvstammen beräknades –97 till 350–480 djur av vilka 122–170 fanns i . Tre fjärdedelar av dessa fanns i de båda nordliga fylkena Nordland och Troms, men arten finns mer eller mindre sammanhängande från ryska gränsen ner till Trondheimtrakten. En liten del av det norska beståndet – uppskatt- ningsvis 20–35 individer – finns i ett mindre område betydligt längre söderut, i Rondane-Snöhetta. I den delen av utrotades järven sannolikt helt innan den fridlystes 1973 men återetablerade sig . I tillåts viss jakt på järv. De fyra jaktåren ( 1993/94 – 1996/97) gavs licenser på 51 järvar av vilka 30 rapporterades skjutna. dödades dessutom 15 järvar med stöd av särskilda tillstånd som kan utfärdas för att hindra akut skadegörelse. Norsk statistik anger att det dödades i genomsnitt 50–60 järvar . In sjönk antalet snabbt för att före fredningen vara nere i ensiffriga tal. Den finska järvstammen beräknades 1995 till omkring 110 djur. De tätaste stammarna finns i renskötselområdet i och Kainuu samt i norra . Järven är fridlyst i men tillstånd att skjuta enstaka skadegörande individer kan beviljas. har det gjorts försök i att flytta järvar från de delar av landet där arten gör mest skada d.v.s. renskötselområdet till mellersta . Målet för är att järvstammen i renskötselområdet skall förbli i stort sett oförändrad medan den söder därom skall öka så att det totala beståndet kommer att ligga omkring 200 djur. Järvens nuvarande utbredning i är begränsad till fjälltrakterna och det fjällnära skogslandet. Huvuddelen – uppskattningsvis – av beståndet finns i fjällvärld. Söderut finns järven ner till södra och norra . Föryngring har rapporterats från i och enstaka för- yngringar förekommer sannolikt i . Det finns emel- lertid stora luckor i utbredningsområdet. De senaste vintrarnas inven- teringar inom ramen för det nya ersättningssystemet för rovdjursdödade renar har lokaliserat ett knappt 70-tal järvlyor. Av dessa har endast en handfull säkra påträffats söder om /. har någon enstaka järv varaktigt uppehå llit sig utanför renskötsel- området och konstaterades föryngring i skogslandet på gränsen mellan och . hade järven vidare spridning, men kärnområdet var även då fjällområdet och fjällnära skogar och i historisk tid verkar arten inte ha varit etablerad i de mellansvenska och sydsvenska skogs- områdena. sköts enstaka järvar i , Koppar- bergs, och men det övervägande antalet dödades i , och främst . Under många årtionden i mitten och slutet av dödades enligt den officiella statistiken mer än 100 järvar. Officiell avskjutning i av järv mellan 1911 Allt tyder på att stammen har varit låg även tidigare . uttrycktes oro för järvens framtid och samma När stammen i slutet av uppskattades till omkring 100 djur, ansågs det närmast som en gåta att järven med tanke på den hårda förföljelsen hade klarat Arten fridlystes först . Den utlösande faktorn torde ha varit den ökande användningen av snöskotrar som medförde att av- skjutningssiffrorna steg så att stammen ansågs direkt hotad. fridlysningen sköts det 63 järvar bara i . fridlysningen ändrade staten diametralt inställning till arten, eftersom statliga skottpengar utbetalades ända fram till fridlysningen. fridlysningen har tillstånd för licensjakt eller skyddsjakt beviljats i situationer då skadorna på rennäringen varit särskilt stora. getts tillstånd att i vissa samebyar gräva ut lyor under vårvintern för att beskatta dem på ungar och honan. beviljades emellertid inga sådana tillstånd då tre lyor fick tas. Inventeringar i av järvlyor visar en kraftig tillbakagång vad gäller både antal och utbredning till . Antalet lyor som hittats har i det närmaste halverats. Även det geografiska området inom vilket man fann lyor har halverats; nästan ingen reproduktion förekom i skogsland och lågfjällsområden vid inventeringarna omkring 1990. Mot slutet av 1990- talet har dock ett ökat antal lyor hittats under inventeringen framför allt i vissa områden. Även i är utbredning tydligt fragmenterad och i vissa fjällområden saknas arten helt. Den svenska populationen uppskattades vid den senaste beräkningen 1995–97 till 200–320 individer. Enligt uppgifter vi fått från det pågående järvforskningsprojektet kan antalet järvar uppskattas till omkring 270. Järven är ensamlevande och ser man djur i sällskap rör det sig normalt om hona med unge/ungar eller kullsyskon. Den lever i vårt land så gott som uteslutande i områden med tamrenskötsel och även i ett historiskt perspektiv tycks renen ha varit det viktigaste bytesdjuret. Järven är en renjägare och är beroende av gynnsamma förhållanden för framgångsrik jakt. Den kan t.ex. dra nytta av skare som bär järven men inte bytesdjuret. Vid sådana tillfällen händer det att den dödar flera renar. De styckas och göms undan t.ex. under klippor, i snö eller i kallkällor och köttgömmorna kan utnyttjas under en hel vinter. Sålunda kan honor med ungar i lyan i stor utsträckning leva av kött som gömts undan före fortplantningssäsongen. Dessutom tar järven för sig av djur som dödats av andra rovdjur – t.ex. lodjur och varg – eller som förolyckats. Järvens födoval är väl känt. dominerar, men även hare, räv och skogshöns ingår. I sällsynta fall har det hänt att älg har dödats av järv. Jakten på ren förefaller ske utan något urval. är möjligen kalvar underrepresenterade, vilket kan tala för att vuxna djur (tyngre renar) är mera utsatta när snöförhållandena gynnar järven. Näringsvalet är föga känt. Järven har ett revir som den försvarar mot artfränder. Ynglande honors revir tycks uppgå till 100–medan hanarnas är mångdubbelt större och överlappar flera honors. Parningstiden är ut- sträckt över hela perioden april–augusti. Fosterutvecklingen är fördröjd, vilket innebär att äggen implanteras först . Ungarna föds –mars. Lyan ligger i en snödriva i en fjällbrant eller i blockmark i skogen. Honan ensam bär hem bytesrester till ungarna. Kullen består av 1–4 ungar och ofta anges 2,4 som ett medeltal. Den siffran bygger emellertid på utgrävda lyor och de studier som pågår av radiomärkta järvar tyder på att antalet ungar som verkligen lämnar lyor där honan varit framgångsrik ligger under 2. Honan och ungarna lämnar lyan i april–maj. Nya studier med radiomärkta djur tyder på att många honor inte ynglar utan bara vartannat. Ungarna följer honan till augusti–september då de är så stora att de utseendemässigt inte kan skiljas från vuxna järvar. De stannar emellertid i honans revir till midvintern. Den skulle kunna bero på att revirhävdande honor biter ihjäl andra honors ungar men ungarna tycks också vara utsatta för infanticid. Det innebär att hanar biter ihjäl ungar till honor som de inte parat sig med varigenom honan fortare kan komma i brunst. Om hanen då parar sig med henne kan han få en större spridning av sin egen avkomma. Det är inte klarlagt vilka faktorer utöver olaglig jakt som begränsar populationens tillväxt. Födan, som åtminstone till stor del består av ren, verkar inte vara begränsande. Tvärtom tyder allt på att födotillgången är mycket god under större delen av året, också då honan föder upp ungarna. Predation från andra arter kan knappast vara en faktor som begränsar populationen, men inomartspredation skulle kunna göra det. I de forskningsprojekt på järv som pågår i har några enstaka djur hittats döda i sjukdomar. Mycket tyder på att den viktigaste faktorn när det gäller att begränsa populationen och därmed förhindra både en tillväxt av beståndet och en återkolonisering av tidigare utbredningsområde är olaglig jakt (avsnitt 5.6). Den olagliga jakten kan vara den faktor som hindrar att järven återetablerar sig i nya områden. 2.3.1Om utbredning och status Lodjur av arten Lynx lynx finns endast i och . 1960 fanns arten i kvar bara i delar av Fennoskandia och . Därefter har återutplanteringar gjorts i , , , och . I finns lodjuret i lämpliga miljöer över i stort sett hela landet. Reproducerande stam saknas bara i en del av sydvästra . Antalet djur är sannolikt över 600. Stammen förvaltas genom kvoterad jakt och har omkring 100 lodjur skjutits . har en något större lodjursstam, omkring 7–800 djur. Stam- men är ojämnt fördelad med en markant koncentration till landets södra och framför allt sydöstra del. Jakt bedrivs som en form av licensjakt. I har lodjurets utbredning och numerär varierat kraftigt – inte minst under de allra senaste årti ondena. första hälft var lodjuret relativt allmänt över hela landet med undantag för de allra nordligaste områdena. minskade stammen snabbt och lodjuret försvann omkring 1860 från och ett par årti onden senare från större delen av . 1912 togs de statliga skottpengarna bort och rätten för var och en att jaga lodjur även på annans mark upphörde. 1920 ansågs endast en sp illra finnas kvar i delar av och och fridlystes lodjuret i hela landet. Fridlysningen hade avsedd verkan och stammen ökade, vilket innebar att allmän jakt kunde återinföras dvs. Officiell avskjutning i av lodjur mellan 1911 därefter skedde sannolikt inga större förändringar. 1950 beräknades lodjursstammen till 175 individer. började stammen växa och nådde bl.a. upp i fjälldalarna, där arten tidigare var i det närmaste okänd. redovisades avskjutningssiffror på över 50 lodjur , med 72 djur 1967/68 som den högsta årssiffran. Avskjutningen var uppenbarligen för hög och avtog antalet lodjur igen. Jägare- förbundets avskjutningsstatistik visar på en halverad avskjutning efter 1974. För att försöka stoppa lodjursstammens negativa utveckling senarelades och kortades jakttiden och fredning av arten genomfördes i två etapper: 1986 utanför renskötselområdet och 1991 i hela landet. för totalfredningen angav att stammen kunde vara så låg som ett par hundra individer fördelade över delar av , , , och . senare del gjordes kontroller av lodjursspår i Göta- och varvid föryngring inte kunde dokumenteras söder om en tänkt linje genom de södra delarna av landskapen , och . I fjällvärld visar inventeringar på en halvering av lodjursstammen mellan åren 1974–1983. har stammen dock åter ökat i delar av fjällvärld. Lodjur har även rapporterats från flera land- skap i . Hade stammen söder om varit större än vad bl.a. bedömt, så borde den tidigare ha ökat märkbart som en effekt av fridlysningen. Det gäller inte minst eftersom bytesunderlaget och klimatet där är gynnsammare än i skogs- land, där en ökning skett relativt snabbt i många områden. skett söder om kan tolkas på olika sätt. Stammen kan ha varit i det närmaste utplånad eller också har den illegala jakten varit omfattande. Jakt efter lodjur, såväl legal som illegal, underlättas av spårsnö. Under en följd av vintrar har snö endast förekommit under mycket korta perioder i dessa delar av landet. Rapporter om lodjursrivna tamdjur i den delen av landet är fortfarande få. Dokumenterade familjegrupper därifrån är också ytterst fåtaliga. I fjällänen har rovdjursinventeringar genomförts av länsstyrelserna i varierande omfattning. Efter totalfredningen 1991 har inventeringar dessutom genomförts av och . /96 är be hovet av enhetliga inventeringar större i renskötselområdet, som en följd av det nya ersättningssystemet för rovdjursrivna renar. Arten har svarat mycket positivt på fredningen. Lodjursstammen har återhämtat sig främst i södra och mellersta och i delar av . En ökning är också tydlig i södra liksom i delar av fjällområdet. Man bör observera att i många områden har åter- hämtningen skett från en låg numerär eller till och med från total från- varo. Inom renskötselområdet uppträder lodjur ojämnt med en markant koncentration till delar av . Det är vanskligt att ange lodjursstammens storlek, men de beräk- ningar som gjorts utifrån inventeringarna under mitten och slutet av tyder på att stammen nu kan vara upp emot 1 500 djur. För att ge perspektiv på den siffran kan en jämförelse med äldre tiders av- skjutningsstatistik vara intressant. Skottpengar utbetalades för 308 lodjur och –1839 för 3 224 djur. Popu- lationsstorleken kan grovt uppskattas till över tusen djur. Lodjuret är ursprungligen ett skogsdjur som lokalt kan påträffas ända upp i fjällens översta björkskogar och tillfälligt även på kalfjället. Före lodjursstammens kraftiga tillbakagång fanns de tätaste bestånden i .