sou · GNB3113d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Meningen är att verksamheten skall organiseras på ett sådant sätt att man måste ta vara på varandras resurser. Det var länge sällsynt att erfarna klubbhusmedlemmar anställdes som personal men det börjar bli vanligare, åtminstone i . inleddes expe- riment med medlemsdrivna klubbhus, där hela personalstyrkan be- stod av människor som själva varit psykiskt sjuka. Trots vissa för- tjänster anses dock erfarenheterna i huvudsak vara negativa: man fick interna maktstrider och hade svårt att upprätthålla stabilitet och kontinuitet i verksamheten. Därför förespråkar de flesta inom klubbhusrörelsen den så kallade partnerskapsmodellen och vad man kallar mutual empowerment. Empowerment ses som en ömsesidig process där man genom samspel med bland annat hand- ledarna får den styrka som krävs för att våga agera och handla. En viktig del av verksamheten går ut på att hjälpa varandra att få riktiga arbeten på den öppna arbetsmarknaden. För detta har man utvecklat ett särskilt system med så kallade övergångs- arbeten, som i slagit väl ut. Systemet innebär att medlemmar som känner sig mogna för det får chans att pröva på deltidsarbeten på helt vanliga arbetsplatser mot normal lön. EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE upp av personalen på klubbhuset som också garanterar att arbetet blir utfört om någon blir sjuk eller inte klarar av det. Varje över- gångsarbete löper . Tanken är att medlemmarna skall kunna samla på sig dokumenterad arbetslivserfarenhet från flera olika arbetsgivare och arbetsfält. Därmed anses inte bara förut- sättningarna att få ett arbete öka, utan också möjligheterna att välja vad man vill syssla med. Motivet för att tidsbegränsa övergångsar- beten är dels att kraven inte skall upplevas som för stora, dels att så- dana arbeten aldrig betraktas som ett slutmål i sig. Det är trots allt fråga om ett specialarrangemang; enligt klubbhusfilosofin är sådana stigmatiserande och kan aldrig ge medlemmarna samma oberoende och självkänsla som ett vanligt arbete. Inom ramen för klubbhusen anordnas också bostadsprogram (en egen bostadsförmedling) och utbildningsprogram. Som rehabiliteringsverksamhet värnar klubbhusen om en obero- ende ställning i förhållande till den offentliga vården. Många klubb- hus (men långt ifrån alla) är liksom och de svenska klubbhusen organiserade som privata stiftelser, och därmed organi- satoriskt fristående från såväl sjukvård som socialvård. Man tar inte emot medlemmar på remiss och lämnar inte ut information om en- skilda personer. För att tillgodose medlemmarnas och klubbhusens behov skall styrelsen vara sammansatt av personer som besitter kompetens inom skilda fält: det privata näringslivet, bostadssektorn, den sociala sektorn, universitetsvärlden, handikappförbund och klientorganisationer etc.40 Människor med anknytning till psykiatrin brukar ingå men får inte dominera. Husen försöker värna sin auto- nomi genom en bred rekryteringsbas och bestämmelser om att sty- relseledamöter endast får representera sig själva och måste se till verksamhetens bästa. Verksamheten drivs huvudsakligen med hjälp av statliga och kommunala bidrag, så i strikt ekonomisk mening är klubbhusen knappast oberoende. Klubbhusens önskemål om integritet löper risk att komma i konflikt med beroendet av olika parter för att finansiera verksamheten. En möjlighet hade varit att finan- siera verksamheten genom egen produktion i kooperativ form, men klubbhusrörelsen avvisar den idén med hänvisning till att det skulle leda till segregation. Man försöker i stället på andra sätt garantera oberoende och skydda sin modell från ovälkomna krav från omgiv- ningen. De olika klubbhusen har ett välutvecklat samarbete med varandra och samordnar sin verksamhet genom nationella och internationella klubbhuskonferenser där såväl medlemmar och personal som Patienter och klienter har i regel inte rätt att delta på medicinska psykiatrikongresser eller på socialarbetar- konferenser, och ges inte heller på annat sätt någon aktiv roll i for- muleringen av organisationens mål, arbetsmetoder och arbetsför- delningsprinciper. Inom klubbhusrörelsen har man beslutat att med- lemmar skall finnas representerade i alla sammanhang. Det framgår också av intervjuer med klubbhusmedlemmar att engagemang i det gemensamma utvecklingsarbetet kan bidra till stärkt självkänsla och vara betydelsefullt för rehabiliteringen. Medlemskapet i klubbhus- rörelsen kan fungera som en strategi att hantera stigmatisering och utanförskap – genom aktivt deltagande i olika klubbhussammanhang kan man få nya vänner, en ny positiv självbild och en ny mening i tillvaron. På de internationella konferenserna träffas upp till åtta hundra personer för att utbyta erfa- renheter. Den tillåtande atmosfären och informella arbetsgrupper, varvat med plenardiskussioner och framträdanden som har karak- tären av personliga vittnesbörd, bidrar till att medlemmarna har en rimlig chans att göra sina röster hörda och att aktivt bidra till orga- nisationens utveckling. Som ett led i rörelsens utveckling har den antagit normer, som uttrycker klubbhusmodellens filosofi och praxis i konkreta termer. Normerna skall fungera som rättigheter för medlemmarna och an- vändas av husen som ett redskap för självutvärdering. Det finns också särskilda utbildningsorgan och kontrollorgan som skall garantera att verksamheten drivs i enlighet med normerna. Den fri- stående organisationen lopment (ICCD), som enskilda klubbhus kan ansluta sig till mot en viss avgift, är uppbyggt av en rad olika kommittéer med olika uppgifter. Organisationen svarar för kvalitetskontroll genom ett särskilt legitimationssystem, utser nya utbildningscentra, samordnar de internationella konferenserna, föreslår ändringar eller tillägg i normerna samt fungerar på olika sätt som ett informations- och re- surscenter för hela klubbhusrörelsen. Styrelsen består av ett tjugotal styrelse- och medlemsrepresentanter från olika klubbhus i världen. Representanter för medlemmar och personal från olika klubbhus in- går i alla kommittéer. Några kommittéer har även knutit till sig ex- tern expertis (till exempel forskare, representanter för brukar- och anhörigorganisationer, representanter för offentliga mentalvårdsor- ganisationer) med rådgivande och informerande funktion. Förutom att garantera klubbhusens kvalitet förväntas ICCD agera i vårdpolitiska frågor. har klubb- husrörelsen också vunnit möjligheter att påverka vård- och utbild- EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE ningsutbudet och att fungera som remissinstans när det gäller sam- hällets skyldigheter för psykiskt funktionshindrade. Basta – ett brukarstyrt arbetskooperativ Den ideella föreningen bedriver sin verk- samhet på egna ägor utanför och bärs upp av ett 60- tal före detta missbrukare som lever och arbetar där. Som ett led i självhjälpsverksamheten försöker man bygga upp en egen produk- tion av varor och tjänster på marknadsmässiga villkor. Precis som den svenska klubbhusrörelsen har Basta inspirerats av en utländsk rehabiliteringsmodell, förlagan här är italienska . Båda verksamheterna kan ses som exempel på klassisk, skandinavisk frivilligorganisering med goda kontakter med den offentliga sektorn parat med förväntningar om autonomi och med- lemsdemokrati.41 Basta etablerades 1994 som ett resultat av ett samarbete mellan frivilligorganisationen , några kommuner och den svenska staten.42 RFHL hade stått för projektering och utbildningsinsatser vilka bekostats av och samarbetskommunerna. Kommunerna hade också deltagit aktivt i verksamhetsplaneringen samt förbundit sig att förköpa rehabiliteringsplatser under en upp- byggnadsfas , då de även skulle representeras i styrelsen. Utgångspunkten har dock alltid varit att Basta skall styras av sina egna medlemmar och uppnå ekonomiskt oberoende. Verksamheten skulle dels finansieras genom egen varuproduktion, dels genom re- habiliteringsintäkter. De första tolv månadernas vistelse som lär- ling på kooperativet räknas som rehabilitering och rehabilite- ringsavgiften betalas vanligen av eller kriminalvården. räknas man som självförsörjande genom sitt arbete. Liksom vill Basta erbjuda missbrukare nya sociala roller, man försöker skapa konkreta förutsättningar för utveckling av en yrkesidentitet och karriär inom arbetslivet. Utgångspunkten är att missbrukare kan rehabiliteras till ett bättre liv utan särskilda vårdinsatser av personal utbildad för detta ändamål. Vardagen på Basta är i hög utsträckning organiserad kring arbete och arbetsrela- tioner. Förutom allt det arbete som bedrivs för att tillgodose ko- operativets egna behov, finns det flera arbetsplatser som bedriver utåtriktad affärsverksamhet, till exempel ett snickeri, ett smådjurs- pensionat och Basta isolerteknik som värmeisolerar hus med ett speciellt material. Här ges lärlingarna tillfälle att utveckla sin yrkes- mässiga och sociala förmåga i en trygg miljö bland likasinnade. en tid kan de också ansöka om att bli delägare i företaget. Dessutom ansvarar de före detta missbrukarna själva för att fostra, utbilda och fungera som förebilder för varandra. missbrukserfarenheter skall på så sätt kunna användas till något positivt, genom att hjälpa andra antas man även hjälpa sig själv. Det finns ett antal mer eller mindre väldefinierade roller på Basta. Förebilden är en demokratiskt styrd arbetsplats med roller knutna till bestämda arbetsuppgifter och ansvarsområden. Det är fråga om en uppsättning relationer som kanske kan jämföras med hantverkslärlingens förhållande till – och successiva frigörelse från – sin mästare. Från början skilde man endast mellan lärlingar och kooperatörer (därutöver fanns – och finns – några projektanställda personer med fackkunskap på olika områden). Kooperatörerna ansvarade för såväl arbetsledningen som rehabiliteringen på alla nivåer. När lärlingarna blev fler, och kooperatörernas arbetsbörda till slut ohållbar, infördes en del nya roller för att sprida ut ansvaret på fler personer. Det blev möjligt för erfarna lärlingar att ansöka om att bli så kallade provkooperatörer. kan lärlingar även utses till fadderpersoner och/eller arbetsledare. Minimikrav för att kunna bli fullvärdig kooperatör är att man va- rit drogfri och besitter ledaregenskaper. I praktiken är det också fråga om kooperativets ekonomi eftersom kooperatörerna har status som delägare och har särskilda anställningsvillkor. Led- ningen och kontrollen av Basta är underställd föreningsstämman – där endast kooperatörer ingår – som en gång har att utse en styrelse för den ideella föreningen . Styrelsen skall ansvara för kooperativets övergripande verksamhet och in- riktning, och är ytterst formellt ansvarig för den rehabilitering och företagsamhet som bedrivs. Styrelsen sammanträder minst och delegerar uppgiften att sköta den dagliga driften till särskilt utsedda organ och personer. Det finns till exempel en särskild företagsledning, bestående av kooperatörer, som ansvarar för Bastas företagsmässiga och kommersiella delar. I en mening genomsyras hela Basta av en egalitär princip efter- som allt bygger på självhjälp; alla brottas med samma grundläggande problem och verksamheten är självstyrd. präglas den so- ciala ordningen av att medlemmarna befinner sig på olika nivåer i en karriärstege, där varje nytt steg betyder förändrade uppgifter och roller. Befordring och status markeras inte främst med löneförhöj- ning (endast kooperatörerna har lön) utan med andra medel som ökat självbestämmande, mer ansvar och inflytande, höjd fickpeng, rätt till semester samt andra typer av privilegier. Basta äger alltså så- EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE väl hierarkiska som kamratstödjande och demokratiska inslag. Verk- samheten kan sägas inbegripa vissa paradoxer: ·försök att uppnå rehabilitering och personlig förändring utan vård eller behandling ·försök att skapa förutsättningar för demokrati och ökat infly- tande inom ramen för en tämligen hierarkisk struktur ·försök att skapa förutsättningar för stärkt medborgarskap och normaliserade roller i en speciell miljö skild från det övriga samhället Hur skall man förstå en sådan modell och hur hänger de olika ele- menten ihop? Basta definieras ofta av sina medlemmar genom vad Basta inte sägs vara. Det är framför allt två välbekanta kulturer man i dagligt tal särskiljer sig från: vårdsvängen och drog- och kåk- mentaliteten. Dessa kulturer är för många människor på Basta i själva verket två sidor av samma mynt; båda förknippas med ovär- diga, stigmatiserade roller. På Basta utgör de motbilder vilka ger riktning, motivation och energi. Det främsta målet är att bygga upp ett helt annat sammanhang att verka i, för att därigenom också kunna bli och vara något annat än klienter och missbrukare. Varje liknelse mellan Basta och ett behandlingshem upplevs därför som ett misslyckande (eller som en orättvis beskyllning). Ändå framställs Basta som ett rehabiliteringsalternativ. Denna till synes paradoxala position motiveras med att rehabiliteringen på Basta är av helt annan art än traditionell vård och rehabilitering; självstyrning och självhjälp i stället för professionella vårdare, och riktigt arbete och utbildning i stället för terapeutiska interventioner eller konstlade imitationer av vardagslivet. Enligt organisationsmed- lemmarna är Basta först och främst ett varuproducerande arbets- kooperativ. Det drivs av människor som annars har svårt att kon- kurrera på arbetsmarknaden, men verksamheten och relationerna är helt och hållet modellerade på arbetslivet. För att kunna bevara denna självbild blir det viktigt att motverka influenser från starka (externa eller interna) kulturer som hotar att om- vandla verksamheten till något annat.43 Basta är ett lite speciellt företag; vid sidan av alla nor- mala problem som kan uppstå på en arbetsplats måste man på olika sätt hantera medarbetarnas missbruksrelaterade problem. En av lär- lingarna uttryckte det så här: Det är många steg att gå från ickemedborgare till medborgare. Det finns inte en enda person här på Basta som kan ställa sig upp och säga: Jag är färdig. Alla här jobbar med sig själva. Bastas arbetskooperativa rehabiliteringsmodell är uppbyggd som en karriärstege, där varje steg innebär nya utmaningar och nya kon- frontationer med frågan om man verkligen är beredd att lämna missbrukslivet. Inledningsvis handlar det om att anpassa sig till en ny miljö och att klara av dagsrutinerna; arbete från morgon till kväll, inga droger och nära umgänge med andra människor. För att lär- lingarna skall ha rimliga förutsättningar att klara av denna ganska radikala omställning i livsföringen är de yttre ramarna i början strikt hållna: lärlingarna måste underordna sig vissa regler och har den begränsad rörelsefrihet. Dessutom har de tillgång till stödpersoner – rollmodeller som utgör levande bevis på att det går att förändra livet och komma vidare. När lärlingar tar steget att bli fadder och/eller arbetsledare måste de börja tänka i termer av andra människors behov, och på vad som krävs för att den egna arbetsplatsen skall fungera. De tredje steget som provkooperatör – förberedelsen för kooperatörskap – förut- sätter att man dessutom tar ett övergripande ansvar för Bastas ut- veckling både som rehabiliteringsverksamhet och som företag på marknaden. Seniorerna är väl medvetna om att Basta inte längre får någon ersättning för dem, och att de därför själva måste svara för sin försörjning. De ökade prestationskraven kan upplevas som en press, men är en källa till tillfredsställelse. Karriärstegen innebär alltså en successiv komplicering av rollerna och ställer allt större krav på självförtroende, ansvar och beslutskapacitet. På Basta uppger sig många vara positiva till karriärsystemet. Det sägs behövas både för att stället skall fungera och för att det bör fin- nas möjligheter att avancera. Befordringssystemet förefaller också kunna motivera en hel del människor att kämpa vidare och stanna kvar på Basta. Provkooperatörer och kooperatörer talar om att man till slut når en gräns som innebär att man "tar steget över". Man be- slutar sig för att klippa av banden med det gamla livet för att på all- var satsa på Basta. De personliga målen om upprättelse och stolthet vävs då samman med Basta som projekt. Målet blir att skapa något nytt och att bevisa för omgivningen att man klarar sig på egna ben. Vissa använder Basta som en träning inför att kunna leva ett helt vanligt Svenssonliv. Men det finns också möjligheter att fortsätta arbeta inom ramen för alternativsamhället – det finns ingen bortre tidsgräns för hur länge man får stanna. EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE Att få lärlingar ifrågasätter maktstrukturen på Basta beror kanske på att ett hierarkiskt system inom ramen för en brukarstyrd verk- samhet framstår som mer legitimt än i verksamheter med vårdper- sonal utan missbrukserfarenheter. I det senare fallet kan det hela ti- den uppstå misstankar om att all makt ligger hos dem – persona- len. I vi för oss-organisationer är det några av oss som klättrar och får bestämma mer och som därmed också kan tjäna som före- bilder. De utlovade möjligheterna till delägarskap spelar en viktig symbolisk betydelse. Hela grundkonceptet uppfattas som demo- kratiskt eftersom makten ligger hos representanter för den egna (i övrigt maktlösa) gruppen. Basta uppfattas också som en tolerantare och mer demokratisk modell än . Under sina första verksamhetsår har Basta brottats med en rad olika problem. Och märkligt vore det annars med tanke på att det är fråga om en pionjärverksamhet som helt och hållet bärs upp av män- niskor med tungt missbruk bakom sig, och med tanke på de rent allmänna svårigheterna att starta företag. Mycket arbete har fått läggas ner för att få den interna organisationen att fungera. Än så länge utgörs huvuddelen av intäkterna av rehabiliteringsavgifter, inte av förtjänster genom varuproduktion på den privata marknaden. Vägen till oberoende är lång och krokig, både på individuell och or- ganisatorisk nivå. Organisationen befinner sig fortfarande i ett ut- vecklingsstadium. Av allt att döma går utvecklingen åt rätt håll, men de största utmaningarna tillhör framtiden. Jag har givit exempel på olika försök att skapa organisatoriska förut- sättningar för ökat självbestämmande och medborgarinflytande för marginaliserade grupper i samhället. För vissa människor kan engagemang i den här typen av grupper och organisationer skänka livet en ny mening och nya möjligheter. Förlamande känslor av otillräknelighet och vanmakt ersätts då av tilltro till den egna för- mågan att påverka vardagsvillkoren och kanske även mer övergri- pande, politiska processer. Lyckas man åstadkomma sådana proces- ser bör det ses som synnerligen viktiga bidrag i demokratiarbetet, inte bara sett ur den enskilde individens perspektiv utan för hela samhället. Alla initiativ som kan innebära alternativ till patient- och klientskap är enligt min mening värda att uppmärksamma. För vad man enkelt kan slå fast är att den traditionella vården ofta misslyckas med att tillvarata människors rättigheter och resurser. förändringar på arbetsmarknaden, hög arbetslöshet och nedskär- ningar i det generella välfärdssystemet innebär att allt fler människor hotas av utslagning och marginalisering. Om vi inte vill leva i ett samhälle med växande klyftor mellan dem som är innanför och dem som är utanför systemet, måste det helt enkelt skapas nya lösningar. Därför är sociala experiment som går ut på att stärka svaga gruppers position på olika områden – i vardagslivet, i arbetsli- vet, i samhällsdebatten – mycket betydelsefulla och värda att satsa på. är det naturligtvis inte fråga om några universallös- ningar. Även om den typ av stödsystem som här beskrivits skulle utvecklas och bli lättillgängliga, kommer de aldrig att omfatta alla människor med svag samhällsposition. Känslor av ökad makt behö- ver dessutom inte motsvaras av reella möjligheter till inflytande, varken inom organisationen eller i förhållande till omgivningen. Det kan uppstå förtryckande maktstrukturer i alla typer av organisatio- ner, inte minst i sådana som är slutna för omvärlden. Inflytelserika medborgare är ju dessutom knappast ett självklart samhällsmål, i synnerhet inte om de företräder särintressen. Jag har nämnt att det ställs höga – och delvis nya – förvänt- ningar på de frivilliga organisationerna. För dessa organisationer kan framtiden te sig både löftesrik och hotfull. Vissa uppgifter som tidi- gare sköttes av det offentliga hänförs numera gärna till frivilliga or- ganisationer, som villkoren för bidrag tycks vara på väg att skärpas. förbands stödet snarare med de värden (till exem- pel demokrati och solidaritet) som organisationen ansågs stå för än med bestämda tjänster. är det inte ovanligt att det ställs tydliga krav på motprestationer i form av formaliserade samarbetsavtal och specificerade arbetsuppgifter. Vad de förändrade förutsättningarna kommer att få för konsek- venser kan man bara spekulera om. Det positiva är att det finns en öppenhet för olika arbets- och organisationsmodeller i regi av olika parter – ett utrymme för förnyelse. Men om denna öppenhet endast är ekonomiskt motiverad och förenas med krav på bestämda tjänster och regelanpassning hotas organisationernas identitet och autonomi. Risken är förstås att frivilligorganisationernas samhälls- kritiska och opinionsbildande roll – som är så viktiga för en levande demokrati – kommer i skymundan. För att uppfylla avtalsvillkoren måste organisationerna ge upp något av sin flexibilitet och självstän- dighet samt underkasta sig byråkratiska regler och rutiner. För att försäkra sig om fortsatta uppgifter kommer vissa organisationer kanske helt och hållet att anpassa sig efter resursgivarnas önskemål, EGENORGANISERING FÖR STÄRKT MEDBORGARSKAP OCH ÖKAT INFLYTANDE och till och med ta på sig uppgifter som egentligen strider mot de egna intressena. Dessa organisationer utgör i så fall inte längre något alternativ, utan blir bara en ersättning för offentliga och professio- nella insatser. Och frågan är vad man då har vunnit? 1Se t.ex. , 1983 och , 1976. 2Jämför , 1973. 3Se t.ex. Steinholtz , 1995. 4Se t.ex. , 1995 och , , 1995. 5Se t.ex. SOU, 1990:44 och , 1998. 6Psykiatriutredningen avgav ett tiotal delbetänkanden och ett huvudbetänkande: SOU 1992:73. 7Hermodsson, 1998. Se även , 1986, Puide, 1986, , 1992 och , 1998. 8Se , 1983, Manning, 1989 och , 1994. 9Själva begreppet sägs ha myntats av två personer helt oberoende av varandra, dels av Tom som samarbetade med i och dels av som utifrån delvis andra utgångspunkter grundade organisatio- nen Synanon i . Se , 1983. 10Se , 1952, 1962 och 1968. 11Manning, 1989. 12Det s.k. 21-försöket beskrivs av , 1971, och om kan man läsa i den f.d. patienten bok, se , 1991. 13Se Basaglia, 1971. 14Se , 1997 och 1998. 15Se t.ex. Chamberlin, 1978 och 1994, , 1992, , 1993, och , 1997. 16Se , 1998. 17Sunesson, 1989. 18Se , 1992 och Steinholtz , 1998. 19Se , 1993 och , 1995. 20Kurube, 1997. 21Se , 1995 och , 1997. 22Se , 1993, Gough, 1994 och Mallander, och , 1998. 23Adams, 1996. 24Begreppets popularitet framgår av titlar på nyutgivna böcker som t.ex.: Ethics and Empowerment, Health and Empowerment, Women and Empowerment, Empowerment in Social Work Practice, The Architecture of Empowerment, Empowerment in everyday life, Det finns bruk för alla – Empowerment i prak- tiken, Empowering people at work, Empowering older people, Empower- ment tar mer än en minut,Questioning Empowerment, Community Em- powement, Housing, race, social policy and empowerment, Subordination or Empowerment?, The Empowerment Tradition in American Social Work. 25Sådana synpunkter redovisar t.ex. , 1995 och Langan, 1998. 26Adams, 1996. 27Hagquist & , 1995. 28Jämför Rappaport, 1984 och , 1985. 29Se Payne, 1997, s. 266-285. 30Se t.ex. SOU 1993:82, Antman (red.) 1993, Amnå, 1995, Amnå (red.) 1995, Trägårdh (red.) 1995, , 1995, , 1996a, och Sved- berg, 1998 och , 1998. 31Se , 1997.