sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — sände informationen vidare till medlemsbankerna i cirkulär utan närmare kommentar. När styrelsen för sammanträdde anmäldes att hade anfört att det var svårt att avbryta preskription beträffande svensk-amerikaners tillgodohavanden på bankräkning i . Stiftelsen hade föreslagit att instruera bankerna att inte åberopa preskription när preskriptionsavbrott hade hindrats av krigsförhållandena. tillstyrkte förslaget med det tillägget att preskription skulle inträda när hade förflutit från det att hindret för preskriptions- avbrott hade upphört. Samtliga banker anslöt sig till detta.161 I styrelsen för fördes in- gående resonemang om hur en kredit till kunde tänkas utvecklas om krigsslutet blev ogynnsamt för . Någon allmän diskussion om de problem eller möjligheter som kriget och ariseringen skapade för banken, dess företagsintressen och dess skulder finns där- emot inte i bankens protokoll. I vart fall höll banken kontakt med de allierades företrädare i i frågor som gällde sådana tyska affärer som kunde bedömas som känsliga i rela- tionerna med och Storbritannien.162 Policyfrågor var naturligtvis aktuella även för . Samtals- partners fanns, som utvecklats i kommissionens interimrapport, i andra centralbanker, särskilt den schweiziska, och i BIS. Bland annat diskute- rades hur man skulle förhålla sig till erbjudanden om guld från Nazityskland. Tecken på att man inom skulle ha diskuterat ariseringen av näringslivet i de nazidominerade områdena har kommis- sionen emellertid inte funnit. 162Jan Gletes ovan nämnda rapport till kommissionen. var viktigaste handelspartner både före och under . Det fanns därmed en stor kontaktyta mellan svenska och tyska näringsidkare. När tog makten i påbörjades en målmedveten arisering av det tyska näringslivet. Judiska företagare och kapitalägare uteslöts med olika metoder. Tidigt utnyttjades de ingripande tyska valutareglerna till nackdel för judarna. Stegvis infördes en rad specialförfattningar som efter hand uteslöt möjligheterna för judar att ha inflytande i det tyska näringslivet och att äga egendom. I de naziockuperade länderna utvecklades förhållandena på liknande sätt. Ariseringen skedde öppet. Detaljerad information om skeendet fanns lätt tillgänglig i . Egendom av judiskt ursprung kunde i dessa sammanhang tänkas komma hit av bland annat följande skäl. För det första kunde en företagare som hotades av arisering försöka föra sin egendom i säkerhet här. För det andra kunde den som vid tvångsvis genomförd arisering avvecklade eller övertog ett judiskt företag sälja eller på annat sätt överföra företagets egendom till . Slutligen kunde ariserad egendom överföras inom ramen för sedvanligt fortlöpande handelsutbyte. Kommissionen har funnit utrett att det i vissa fall förekom att judiska näringsidkare som hotades av ariseringsåtgärder försökte säkra sina tillgångar genom försäljning till affärspartners i . I de fall som kommissionen har uppmärksammat kom någon överlåtelse av olika skäl aldrig till stånd. Det skall också noteras att planerna inte gick ut på att egendom faktiskt skulle föras till , utan innebar att företag i nazidominerade områden tänktes få svenska ägare. I de fall arisering genomfördes med tvångsvis ordnad likvidation talar det mesta för att tillgångarna stannade inom det område där de befann sig vid ariseringen. Kommissionen har uppmärksammat att den svenska Säkerhetspolisen utredde misstankar av annat slag mot tyska sympatisörer och intressen i . Trots ingående granskningar av såväl Säkerhetspolisens som flera stora svenska näringsidkares arkiv har kommissionen inte funnit belägg för att överföringar från likviderade judiska företag skedde till svenska näringsidkare. Men det har inte heller kunnat uteslutas att så faktiskt skedde. Om ariseringen innebar att ett till exporterande företag övertogs av någon som fortsatte dess verksamhet, kan det ha förekommit att den svenske importören betalade den nye företagsföreträdaren för varor som producerats på den judiske ägarens tid. Efter krigsutbrottet pågick i de nazidominerade områdena med ariseringen statligt organiserad insamling och tvångsinlösen av bland annat värdepapper och guld. Sådana åtgärder riktades mot be- folkningarna som helhet. Men även här särbehandlades judarna. För dem gällde särskilda regler och hårdare tvång. Som exempel kan nämnas att judrna i ålades att omgående deponera sina värdepapper m.m. hos den s.k. LIRO-banken. Den svenska statens styrning av utrikeshandeln blev allt starkare vid tiden för . samordnades betalningsformerna för varuhandeln med på så sätt att betalningar mellan länderna kontinuerligt kvittades genom statlig med- verkan. När kriget bröt ut införde snart licenskrav för import och export av åtskilliga varuslag. Kort därefter slöts detaljerade bi- laterala handelsavtal med liksom med . När avtalen utformades försökte de svenska förhandlarna i första hand till- godose folkförsörjningen för att möjliggöra fortsatt svensk självstän- dighet och neutralitet. Licenser för import och export anpassades till innehållet i de avtal som slöts. På så sätt kom staten att styra även omfattningen och inriktningen av handeln med Nazityskland. Den starka statliga styrningen innebar inget direkt hinder mot att egendom av judiskt ursprung fördes till . Men den innebar att de enskilda svenska näringsidkarnas valfrihet beskars. Deras möjligheter att utnyttja tillfälliga vinstchanser inskränktes därmed. Företagarna agerade på regeringens uppdrag i ett system av planekonomisk karaktär. Den svenska importen från var mer omfattande än den svenska exporten dit. Betalningsbalansen mellan de båda länderna påverkades emellertid inte endast av varuhandeln. Stor betydelse hade den svenska exporten av transporttjänster och de finansiella relationerna. fanns stora tyska lån delvis placerade hos svenska banker och företag. fick allt svårare att få betalt från Nazityskland för dessa lån. Särskilda avtal om betalning på dessa och andra tyska lån slöts därför mellan länderna som systemet med clearing av varu- och tjänstebetalningar infördes. När och Nazityskland förhandlade om handelsavtal kom även dessa ekonomiska relationer att diskuteras. Trots det svenska importöver- skottet uppkom sammantaget en växande tysk skuld till . löstes en del av det tyska Kreugerlånet in. Tyskarna betalade delvis med dollar och delvis med guld. På svensk sida tog emot guldbetalningen och ersatte sedan de svenska ford- ringsägarna på annat sätt. Kommissionen ser inget anmärkningsvärt i sig i att guld togs emot som betalning i detta sammanhang. Guld har traditionellt använts som betalningsmedel centralbanker emellan. Syftet med denna affär var från svensk sida att minska en kredit till Nazi- för kritik från kommissionen skulle ändå kunna före- ligga om det fanns skäl att tro att det aktuella guldet härrörde från judar. Mot bakgrund av vad som är känt om tyska Reichsbanks guldinnehav och guldförvärv kan det guld som togs emot av 1940 sannolikt inte ha innehållit sådant guld som konfiskerats eller plundrats från judar och andra särskilt förföljda personer. När betalningsbalansen i förhållande till Nazityskland visade ett allt mer betydande tyskt underskott ledde detta till att svenska exportörer fick vänta på sina betalningar. Rent faktiskt kan man säga att åtnjöt betalningsanstånd, vilket på svensk sida inte ansågs önskvärt. Att få betalt i tyska riksmark var inget tänkbart alternativ. Tyskarna hade inte heller tillgång till fria valutor, som exempelvis dollar, att betala med. Det stod vidare allt mer klart att man från tysk sida inte kunde reglera balansen genom att leverera ytterligare varor. I det läget uppkom idén att Reichsbank skulle sälja guld till för att på så sätt få valutor att betala med. Sedan en överenskommelse därom hade slutits tog emot sammanlagt guldtackor och guldmynt. Merparten av guldet kom aldrig till utan förvarades utomlands till krigets slut. Dessa affärer har kommissionen redovisat i sin . Där har kommissionen också pekat på att det inför den sista affären, som avsåg de nämnda guldmynten, inledningsvis fanns en misstanke hos riksbankschefen om att det därvid skulle kunna vara fråga om mynt som härrörde från judar. Misstanken förkastades efter en muntlig kontrollfråga. I interimrapporten har kommissionen särskilt pekat på att guldaffärerna hade direkt samband med det svensk-tyska handelsavtalet, som i sin tur var ett centralt instrument för den svenska neutralitetspolitiken. Denna allt övergripande politik innebar svåra avvägningsfrågor. Med dagens ögon sett finns det emellertid, enligt kommissionens uppfattning, skäl att ifrågasätta om den till handelsavtalet knutna särskilda guldöverenskommelsen verkligen var nödvändig . Kommissionen står fast vid sin tidigare framförda kritik mot att de moraliska aspekterna på det svenska förhållningssättet till konfiskerat och plundrat personguld inte senast i samband med köpet av guld mynten övervägdes öppet, brett och seriöst. Likaså vidhåller kommissionen att det inte finns något som klart indikerar att förvärv inkluderade guld med inslag från förintelselägren, medan det inte kan uteslutas att vissa guldpartier – nämligen – innehöll någon mindre andel guld som i andra sammanhang konfiskerats eller plundrats från judar. Sedan hade anfallits och ockuperats kom det svenska handelsutbytet med detta land att behandlas vid de svensk-tyska handelsförhandlingarna. Från svensk sida ville man kunna sälja trävaror till . Som betalning kunde man tänka sig att ta emot svenska värdepapper som ägts av privatpersoner i Neder- länderna. rekvirerade den nederländska för detta ändamål från allmänheten svenska värdepapper som sedan transfererades till . Huvudsakligen var det fråga om statsobligationer, som sedan överläts på . Denna betalade då av de nominella värdena och den sammanlagda summan för överlåtelserna blev . Strödda affärer med andra värdepapper förekom både då och . protesterade den nederländska exilregeringen officiellt mot affären, eftersom man ansåg att papperen hade sålts på rättsstridigt sätt. Den försvarade sig bland annat med att man utgått från att de privata obligationsägarna fått full ersättning. Den utredning som kommissionen genomfört tyder på att det var fråga om värdepapper som rekvirerats från den nederländska allmänheten generellt och alltså inte särskilt från judarna. köpte även mindre poster svenska värdepapper från andra länder än , däribland , och vissa ockuperade länder. Inget har framkommit som tyder på att det i dessa fall skulle ha varit fråga om papper som konfiskerats eller plundrats från judar. Även förvärvade under kriget värde- papper från utlandet. Samtliga de affärer av detta slag som kommis- sionen har uppmärksammat förmedlades av det tyska företaget . I sammanhanget förekom också . Huvudsakligen innebar affärerna att bytte tyska skuldförbindelser mot amerikanska dollarobligationer som varit i nederländsk ägo. Dessutom förekom köp av svenska värdepapper som ägts utomlands. I samband med bytesaffärerna fördes ingående förhandlingar om utformningen av de åtkomstintyg som banken ansåg borde medfölja obligationerna. Efter kriget blev det tvist mellan och den nederländska , som ansåg sig ha rätt att återköpa obligationerna. Tvisten, som löstes genom en uppgörelse 1951, gällde främst återköpspriset. Kommissionen har vid en samlad bedömning kommit fram till att det inte kan uteslutas att värdepapper som köpte via och hade judiskt ursprung. De svenska affärsbankerna och andra svenska näringsidkare var under kriget enligt lag inte förhindrade att handla med guld. Export krävde visserligen tillstånd och import , men transaktioner som skedde helt inom landet eller utomlands fanns det aldrig något formellt hinder mot. Kommissionen har kunnat konstatera att den svenska handeln med guld vid tiden för ändå var starkt centraliserad till , som tycks ha upprätthållit ett slags monopol inom gränserna. Det var således som tog emot guld när 1940 återköpte Kreugerobligationer från och L.M. En liknande affär ägde rum , när STAB sålde Danzigobligationer. tog emot ett guldparti som utgjorde delbetalning. Detta guld har visat sig härröra från den belgiska . Av skäl som framgår av kommissionens interimrapport kan man därför utgå från att det inte hade judiskt ursprung. Vid de undersökningar kommissionen har gjort i affärsbankernas och berörda myndigheters arkiv har endast ett exempel framkommit på att en svensk näringsidkare utan direkta medverkan genomförde en transaktion med guld som betalningsmedel. tog nämligen som provision emot guld från tyska Reichsbank efter att ett banken närstående bolag med säte i för räkning och början av 1941 hade köpt upp tyska utlandsförbindelser i . Guldet levererades hos Schweizerischer Bankverein i . Av det nämnda guldet hade svenskt ursprung. Kommissionen har inte kunnat utesluta att det i resterande ingick viss mängd konfiskerat eller plundrat personguld. Affärsbankerna lämnade uppgifter om sina guldinnehav till Bank- och Fondinspektionen. Förändringarna var mycket marginella , vilket ger stöd för antagandet att de privata bankernas aktivitet var låg i fråga om guldaffärer. Det sammanlagda innehavet i genomsnitt uppgick enligt statistiken till endast ungefär . I s.k. affinerier förädlas guldskrot och liknande för återanvändning vid tillverkning av smycken, tandfyllningar m.m. Flera affinerier var verksamma i . De tog emot guldskrot bland annat från kunder i och . Tillstånd till importen gavs under förutsättning att motsvarande mängd i förädlat skick återsändes. Åtminstone ett av affinerierna utnyttjade ett tyskt företag för en del av affineringsprocessen. Delvis förädlat skrot sändes från det svenska företaget till det tyska. Motsvarande mängd guld i ytterligare förädlat skick sändes i retur för vidare bearbetning. Det kan inte uteslutas att konfiskerat eller plundrat personguld kan ha förekommit i denna hantering. Flera stora svenska bolag hade dotterbolag i nazidominerade om- råden. Vid de översiktliga undersökningar kommissonen har kunnat göra har inget framkommit som tyder på att dessa dotterbolag medverkade till att tillgångar av judiskt ursprung fördes till . Det kan dock ha förekommit att något eller några av dessa dotterbolag övertog fastigheter som judar tvingats lämna. I åtminstone ett av dotterbolagen, nämligen vid SKF:s anläggning i , arbetade krigsfångar. I vilken utsträckning dessa krigsfångar var judar är okänt. Det har inte helt kunnat uteslutas att koncentrationslägerfångar användes som slavarbetskraft i något svenskt företag i eller ockuperade områden. Den statliga , som till följd av sin centrala roll som licensgivare hade en god överblick över den svenska utrikeshandeln, yttrade sig bland annat i ärenden om svenskt medborgarskap och om arbetstillstånd för utlänningar. I sina yttranden tog Handels- kommissionen inte någon särskild hänsyn till eventuellt judiskt ursprung. Även om detta i och för sig överensstämde med den då och rådande principen om neutral myndighetsutövning framstår det i ett efterhandsperspektiv som märkligt att denna ordning vidhölls även mot krigets slut, när innebörden av de tilltagande judeförföljelserna blev allt mer uppenbar. Ovan har vissa slutsatser redovisats som gäller guld och värdepapper. I övrigt anser kommissionen att följande kan konstateras vad gäller egendom av judiskt ursprung. Det var fullt möjligt att egendom som var eller hade varit judiskt ägd på olika sätt kom till inom ramen för den breda men mot slutet krympande kontaktyta som det svensk-tyska affärslivet vid tiden för utgjorde. Det kan inte uteslutas att vissa överföringar skedde. Inget tyder dock på att det i någon större utsträckning förekom att judiska företagare för säkerhets skull förde egendom till när arisering hotade. Inte heller finns det belägg för att egendom från likviderade judiska företag kom in i landet. Kommissionen har inte funnit något som tyder på att svenska näringsidkare medvetet strävade efter att sko sig på ariseringen. Det finns ändå skäl att analysera förhållningssättet till ariseringen närmare. Även om kommissionen inte har något direkt uppdrag att behandla denna övergripande fråga kan följande sägas. Varje svensk näringsidkare som fick veta att affärspartnern i ett nazidominerat område hade drabbats av arisering blev tvungen att välja om detta skulle påverka hans agerande på något sätt. I det konkreta fallet kunde den första och akuta frågan bli vem som skulle få betalt för en levererad vara; den kommissariske förvaltaren eller den tidigare judiske ägaren. Den frågan diskuterades på ett allmänt plan i och löstes 1941 genom att gjorde en juridisk gränsdragning. Nästa fråga för den svenske företagaren blev kanske, om det var fråga om ett löpande affärsförhållande, huruvida detta borde fortsättas, begränsas eller rent av avbrytas. Principiellt sett fanns naturligtvis möjlighet att vägra handla med företag som ariserats, att vägra handla med varje tyskt företag eller att fortsätta varuutbytet eller kreditförhållandet som förut. I vad mån det förekom att enskilda svenska näringsidkare med hänvisning till de pågående judeförföljelserna faktiskt avbröt sina relationer till tyska företag är inte känt för kommissionen. Kort efter 1933 hade Fackföreningsinternationalen uppmanat till bojkott av tyska varor. Svenska regeringsföreträdare hade kritiserat uppmaningen och anfört att man inte borde låta uppfattningen om en stats politiska system hindra nödvändig fredlig samlevnad med staten i fråga. Ett allmänt intryck – som har förvånat kommissionen – är emellertid att frågan, när den var som mest aktuell strax före krigets utbrott, inte föranledde någon principiell allmän debatt eller politisk diskussion. Kommissionen har inte påträffat någon dokumenterad meningsyttring av innebörd att ariserade företag borde ha bojkottats. Inte heller tycks det ha förekommit några ställningstaganden i denna riktning exempelvis från svenska judiska organisationer. Frågan om bojkott mot ariserade företag tycks inte heller ha rests inom näringslivet eller på politisk nivå i eller . I efterhand framstår det, enligt kommissionens uppfattning, som djupt beklagligt att frågan inte togs upp till allmän diskussion exempelvis i större banker och företag, i branschorganisationerna, i pressen eller i . Därmed inte sagt att det fanns något givet svar på frågan om vilket agerande som hade varit mest lämpligt. När kriget väl hade brutit ut tog den på sig ansvaret för inriktningen och omfattningen av utrikeshandeln. Från denna tidpunkt var det regeringen som avgjorde i vilken utsträckning man borde fortsättavaruutbytet mednäringsidkarna i de nazidominerade områdenaMed dagens perspektiv kan saken sägas ha ställts på sin spets , när innebörden av det vi numera kallar Förintelsen kunde inses. stod det också allt mer klart att sannolikt skulle förlora kriget. Regeringen valde då att fortsätta handelsutbytet men tillsåg, efter avtal därom med västmakterna , att exporten och, i mindre utsträckning, importen den sammanlagda omfattningen av utbytet minskades . Det fanns inte någon opinion för alternativet att drastiskt minska handeln, vilket sedan skedde . Allt tyder på att de huvudsakliga orsakerna till den minskning som gjordes var den väntade krigsutgången och de allierades påtryckningar. Den moraliska frågan om hur man mot bakgrund av de pågående judeförföljelserna borde förhålla sig till affärsutbytet med Nazityskland ställdes över huvud taget inte i eller regeringens diskussioner om den svensk-tyska handeln. Denna aspekt berördes, såvitt kommissionen kunnat finna, inte heller av de allierade i handelsförhandlingarna med 1943. ovan har kommissionen redovisat att det finns olika tankeskolor när det gäller frågan om hur vetskapen om judeförföljelserna borde ha påverkat den svenska handelspolitiken mot . I ett efterhandsperspektiv finner kommissionen det beklagligt att frågan inte togs upp av samtiden. Som tidigare redovisats är det först som den ekonomiska dimensionen av Förintelsen på allvar uppmärksammats och skapat engagemang, inte minst hos de överlevandes representanter. De frågor man internationellt söker svaren på är omfattningen av nazisternas konfiskering och plundring av privat egendom, liksom hur de drabbade kan kompenseras för sina förluster. Hundratusentals butiker, institutioner och judiska hem tömdes på ägodelar. Vart tog dessa vägen? Kommissionen har sett som sin uppgift att försöka utröna om svenska myndigheter, företag, organisationer och privatpersoner kan ha kommit i kontakt med sådana tillgångar och i så fall i vilken utsträckning denna egendom kan ha hamnat i . Naziregimens plundringar, och inte minst hur man skaffade undan egendomen, är ett område som allt sedan sammanbrottet varit myt- omspunnet och inte sällan präglat av rykten. Det internationella arbetet med att komma till klarhet i frågan om nazisternas plundringar av bl.a. enskilda människors privata tillgångar som guld, konst och andra värdeföremål är ännu i ett inledande skede.1 De allierades underrättelsetjänster bevakade under kriget nazi- regimens dispositioner av rövade tillgångar. gjordes en amerikansk kartläggning av nazisternas konfiskering och plundring i de ockuperade länderna. Bara i beräknades värdet av den från judarna rövade egendomen uppgå till 500 miljoner amerikanska dollar.2 Det totala värdet av all privat egendom som beslagtagits av tyskarna i berörda länder uppskattades till . förklarade de allierade i en deklaration sin avsikt att återställa all egendom som Nazityskland hade rövat från de ockuperade länderna och deras invånare. Vidare utvecklades, under främst amerikansk ledning, det s.k. Safehaven-programmet, som innebar 1Forskningsläget beträffande naziregimens konfiskeringar och plundringar av guld redovisas i kommissionens interimrapport: Naziguldet och . 2Foreign Policy Reports, volym 18, no 6, 1942. en strävan att omintetgöra tyska ansträngningar att, i framför allt neutrala länder, finna en trygg tillflykt (safe haven) för bl.a. tyskt kapital och plundrad egendom. Ett stort antal rapporter upprättades av de allierade under kriget. Ifrågavarande material återfinns bl.a. i National Archives, , , och har genom den utkomna Eizenstatrapporten jämte bilagda sökmedel (Finding Aid) blivit relativt lättillgängligt. En annan viktig källa i detta hänseende är det utredningsmaterial som samman- ställdes i anledning av . Det förtjänar dock anmärkas att de utvärderingar som gjordes under och efter kriget inte är helt tillförlitliga. Förutom att de ofta grundade sig på rykten, utmärks de av att man till stor del aldrig gick till botten med ett uppkommet spår. I var hanteringen av privat- personers plundrade egendom en underordnad fråga. Det har och varit sparsamt med litteratur på området.3 Det har således varit delvis outforskade områden som kommissionen haft att undersöka och försöka klargöra. Att det har gått innan frågan om utplundringen av offren för Förintelsen uppmärksammades på allvar4 medför givetvis också stora svårigheter i arbetet med att klargöra eventuell hantering av rövade tillgångar i . Exempelvis har det skett gallringar i arkiven. Vidare har verksamheten upphört hos flertalet av de handlare och företag som omnämns i de allierades rapporter, vilket medför att arkiv inte längre finns bevarade. Även andra omständigheter som t.ex. ägarbyte och konkurser kan medföra svårigheter att lokalisera främst 3En översiktlig redogörelse lämnas i verk: The Destruction of Jews, 2nd edition, 1985 samt samlingen Nazism, 1919-1945, A Documentary Reader 2&3, edited by J.Noakes and G Pridham, Exeter 1984. Som exempel på senare litteratur kan nämnas : Nazi & The Jews: The Years of Persecution , 1997 samt beträffande rövad konst: : The Rape of : The Fate of Europe´s Treasures in the Third Reich and the Second World War, 1995 och , The Lost Museum: The Nazi Conspiracy to Steal the World´s Greatest Works of Art, 1997. 4Under tiden – hölls Conference on i vilken 43 nationella delegationer och 14 NGO:s deltog.