sou · GNB3132d1 · 2000-01-01 00:00:00 — I valet erbjöds medborgarna relativt tydliga alternativ att ta ställning till, regeringsfrågan stod verkligen på spel, och det var spännande in i det sista. Valrörelsen utgör en tydlig kontrast till detta. Det var oklart vilka regeringsalternativ som medborgarna hade att ta ställning till. Med stöd från resultaten av opinionsunder- sökningarna som publicerades den före valet konstate- rades att det med all sannolikhet skulle bli en ny socialdemokratisk regering utan egen majoritet i . Något gemensamt borger- ligt alternativ presenterades inte och inte heller något mittenalter- nativ. Jämfört med 1979 präglades valrörelsen över huvud taget i betydligt mindre utsträckning av den traditionella uppdelningen mellan ett block till vänster och ett till höger. Den fråga som lyftes fram i medierna i synnerhet före valet var inte om det skulle bli en vänster eller högerregering (eller möjligen en mittenre- gering), utan i stället vem skulle välja att samarbeta med efter valet; , , eller kanske . En röst på socialdemokratin kunde således, om man tog denna debatt på allvar, vara en röst på en regering som sam- arbetade med alltifrån till , två par- tier som på många punkter representerar varandras motsatser i svensk politik. Även 1998 presenterade medierna naturligtvis i vissa fall ett borgerligt alternativ (se t.ex. 18/9). Men detta al- ternativ framstod som oklart och fick över huvud taget ingen fram- trädande plats i valrörelsen. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS Frågan om vem skulle samarbeta med efter valet togs upp vid upprepade tillfällen i nyhetssändningarna under valrörelsens slutskede. Journalisterna spekulerade åt olika håll. Typiskt för dessa spekulationer var att de dels tog utgångspunkt i opinionssiffrorna, dels i partiledarnas uttalanden och uppträdanden i medierna (särskilt i TV). Spekulationerna var ett uttryck för politi- kens personifiering så till vida att de ofta handlade om samarbete mellan personer. före valdagen arrangerade TV4 en debatt mellan par- tiledarna. Debatten blev en av huvudnyheterna i TV4:s nyhetssänd- ning . I studion intervjuade programledaren en av re- daktionens egna journalister. Den senare ägnade stor del av sina kommentarer åt att spekulera kring vilken regering det skulle bli efter valet. Han refererade till opinionsundersökningarna och slog fast att friade till som å sin sida sökte samarbete med både vänstern och de borgerliga. kommenterade samma journalist partiledardebatten i televi- sion. Han fick då följande fråga av sin kollega: hur oeniga är dom borgerliga partierna? Hans svar var att de var oense om mycket och kunde bara luta sig tillbaka säga, se på dom .... sägs också ha varit mildare och vänligare i to- nen mot , vilket påstås dölja de sprickor som finns mellan dem. Journalisten konstaterar vidare att vi får den svagaste socialdemokratiska minoritetsregeringen i modern tid. I Aktuellt den 13/9 var detta en av sändningens huvudrubriker: Vem skall stödja vem efter valet? En central fråga inför valkam- panjernas . Något svar på denna fråga kunde man emel- lertid inte presentera för väljarna. (15/9) tar Aktu- ellt upp frågan igen. I en av sändningens huvudrubriker antyds nu att och kan bli det parti som social- demokraterna skall samarbeta med efter valet. I inslaget sägs att nu gått framåt så mycket att han kan peta undan vänster- partiet som tänkbar samarbetspartner med socialdemokraterna. Som påannons till ett reportage sägs vidare: Efter valet kan tidigare otänkbara koalitioner bli möjliga. I reportaget påstår sedan journa- listen att det blir allt tydligare att socialdemokraterna inte vill ha med att göra .... Några klipp från uttalanden av fi- nansminister används för att stödja påståendet. När detta är sagt, och reportern dessutom slagit fast att stängt dörren ordentligt (ett påstående som verifieras genom ett klipp från en TV-intervju) konstaterar reportern att den stora frågan är vart socialdemokraterna nu skall vända sig. tiet markerat att de inte vill samarbeta med socialdemokraterna åter- står enligt reportern . Allt kan bli möjligt, säger reportern, och hänvisar till att kd och s har mycket gemensamt och att minsann inte stängt några dörrar. Inslaget präglas dels av journalistens spekulationer fram och tillbaka, dels av att jour- nalisten använder enskilda uttalanden från partiledarna, hämtade från olika sammanhang, för att underbygga sin argumentation. Sär- skilt mycket sakupplysningar om de olika partiernas politik får inte tittarna. De bilder som gavs av regeringsfrågan i medierna var inte sällan motsägelsefulla. Ena stunden kunde vi läsa att det inte kunde bli frågan om något samarbete mellan och , och i nästa stund kunde vi läsa att satsade på en allians med vänstern (jfr t.ex. 17/9 och 18/9). Denna motsägelsefulla bild be- rodde sannolikt på åtminstone tre saker: För det första att social- demokraterna valde att inte ge tydliga besked och att blockpolitiken inte längre var en självklar utgångspunkt.5 För det andra att man kunde tolka uttalanden på olika sätt eftersom man lade olika innebörder i begreppet samarbete utan att detta klargjordes i rapporteringen. handlade det om regeringssamarbete och ibland om ett samarbete utan att vänstern satt i regeringen. För det tredje, och inte minst viktigt, präglades journalistiken av ett speku- lerande fram och tillbaka (jfr Isotalus 1998). I ett sådant spekule- rande, där journalisterna själva tolkar möjligheterna av samarbete, och tolkar innebörderna i politikernas uttalanden, är det naturligtvis möjligt att komma till helt olika slutsatser. Sammanfattningsvis kan vi konstatera att det var mycket oklart vilka regeringsalternativ som väljarna egentligen hade att ta ställning till. En röst på socialdemokraterna kunde också vara en röst på en regering som orienterade sig åt så radikalt olika partier som vänster- partiet och . I medierna gavs helt olika bilder av förhållande till de olika partier som nämndes i dessa dis- kussioner. kan man säga att utgången av valet i stor ut- sträckning framställdes som klar på förhand. Det var knappast en spännande kamp mellan olika politiska riktningar. Inför valdagen var inte frågan om vi skulle få en höger- eller vänsterregering. Frågan var snarare om kd skulle gå framåt så mycket som opinionsmätning- arna visade, om fp skulle gå bakåt så mycket som mätningarna visade osv. I dessa två olika politiska situationer, 1979 och 1998, var opini- onsundersökningarna en viktig del. Men de kan mycket väl ha haft helt motsatta effekter på medborgarnas engagemang och benägenhet NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS att gå och rösta. 1979 förstärkte sannolikt opinionsundersökning- arna spänningen inför valet. Det var genom dessa vi kunde se att blocken stod mot varandra i en jämn kamp. 1998 visade opinions- siffrorna något annat. De blev en del i en valrörelse där det var oklart vilka regeringsalternativ som egentligen stod på spel. De i medierna ständigt återkommande opinionsundersökningarna var också en del i ett annat förhållande som präglade valrörelsen : Fokuseringen på partiledarnas framträdanden i TV. I tabloidpressen korades vinnare och förlorare, med stora rubriker, utifrån resultat av opinionsundersökningar där människor fått ta ställning till hur partiledarna klarade sig i TV-utfrågningar och TV-debatter. I dessa reportage fokuserades partiledarnas framträdanden i medierna sam- tidigt som sakfrågorna sköts åt sidan. Kanske var det många som tyckte att reportagen var intressanta och underhållande att läsa. Sannolikt hade de, genom de opinionsspiraler som skapades, en stor betydelse för valutgången (jfr JMG granskaren 3:98). Men lika troligt är det att de bidrog till att förstärka redan tveksamma och osäkra människors upplevelse av att valet inte handlade om ett viktigt vägval mellan olika politiska alternativ utan om annat. Infor- mationen att var en segrare och en förlorare i de TV-sända valdebatterna bidrog knappast till att de politiska alternativen blev tydligare. Om ideologiska och sakpolitiska skiljelinjer i valrörelserna En av de mest tydliga skillnaderna mellan de tre valrörelser vi stude- rat är förekomsten av värderingsskiljande sakfrågor i debatten. (1990: 276) beskriver valrörelsen som betydligt lug- nare än det föregående valet och förklarar detta med avsakna- den av riktigt gnisttändande ideologiska stridsfrågor. Denna slut- sats är väl underbyggd. Desto mer intressant blir det att konstatera att valrörelsen jämfört med tvärtom framstår som starkt präglad av ideologiska och sakpolitiska skiljelinjer. Det är uppenbart att valrörelsen på denna punkt skiljer sig väsentligt från inte bara val utan även från andra valrörelser , men även senare (Brandorf, , 1996, 1990). En vanlig kritisk iakttagelse är att politiken (och valrörelsen) i medierna handlar om mycket annat än politiska sakfrågor. Detta är inget nytt fenomen (Brandorf, , 1996, 1996). Våra analyser av de fem tidningarna visar också att andelen artiklar som handlar om politiska ståndpunkter i sakfrågor inte skil- jer sig avsevärt mellan valrörelserna 1960, 1979 och 1998.6 Det rör sig om mellan var fjärde och var femte artikel. (Övriga artiklar handlar om händelser i medierna, om opinionsundersökningar, om själva valrörelsen, partiernas kampanjer och politikernas framträ- danden i olika sammanhang etc.) Däremot har det blivit ovanligare med artiklar som relaterar sakfrågorna till någon form av ideologiskt sammanhang. Andelen artiklar i fem tidningar som handlar om sak- frågor i valrörelserna 1960, 1979 och 1998 Sakfrågor i ett ideologiskt 69 av 322 (21,) 55 av 322 (17,) 86 av 373 (23,) 73 av 373 (19,) 13 av 51 (25,) 13 av 51 (25,) Dessa siffror säger inte så mycket om det specifika med valrörelsen . Låt oss kort presentera två andra analyser som fångar detta bättre. För det första en analys av valrörelsernas stora händelser. För det andra en analys av valdebatternas brännande frågor och partier- nas argumentation i dessa frågor. Med stora händelser menar vi de händelser som får stort utrym- me i medierna, som återkommer i olika medier och som ofta tas upp utifrån olika perspektiv. De enskilda nyhetsinslagen blir därigenom delar i en större händelse och berättelse. Det finns sär- skild anledning att undersöka valrörelsernas stora händelser. Hän- delserna sätter stark prägel på en valrörelse. De har sannolikt stor betydelse för våra föreställningar om politiken under en valrörelse. Händelserna är lätta att komma ihåg och de kan fungera som mo- deller och sinnebilder. Journalistiken är i stor utsträckning händelsefokuserad. Stommen i inslagen är vanligtvis en händelse. För att något skall bli till en nyhet krävs att det är något aktuellt som inträffat. I vissa fall är in- slagen en rapport från händelser som inträffar utan journalistikens direkta inblandning. Rapporter från torgmöten är exempel på detta. Inte minst under en valrörelse är dock journalistiken i många fall inblandad i händelsernas uppkomst. Ett exempel på detta är när journalister tar en politikers uttalande i en intervju och låter en annan politiker bemöta detta uttalande i en annan intervju. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS satta meningsmotsättningar kan bli händelser med stort nyhets- värde. Ett annat exempel är de händelser som sker i medierna delvis på mediernas villkor. Debatter i TV är ett exempel på detta. De är förberedda, planerade och organiserade av redaktionerna. Till valrörelsens stora händelser 1960 kan räknas politikernas framträdanden i televisionen, en nytt medium i valrörelserna.7 En stor händelse var också den sk mittendeklarationen. och presenterade kort före valet ett antal ståndpunkter genom vilka man deklarerade grunderna för en regering baserad på mittenpartierna. Detta har beskrivits som ett av de första valutspe- len (1990, s. 224). 1979 blev s.k. skärgårdsbjudning vad som kan beskrivas som en av de svenska valrörelsernas första stora medie- händelser i den meningen att den var arrangerad för medierna och fick stort genomslag (1990). En sak som under valrörel- sens slutskede ägnades stor uppmärksamhet i medierna var också frågan om Palmes debattmotståndare i en TV-sänd valdebatt. Efter många turer slutade det med att det inte blev någon debatt. I övrigt präglades valrörelsen av ett flertal stora händelser med tydliga ideo- logiska och sakpolitiska innebörder. Det var Palmes valprogram de första hundra dagarna, det s.k. mittenutspelet, debatterna kring villakostnaderna som satte igång efter en utfrågning med i TV, samt en debatt mellan och om regeringens lån från som fick stor uppmärksamhet i medierna. De stora mediehändelserna i valrörelsen hade relativt lite att göra med ideologiska eller på annat sätt tydligt särskiljande partipo- litiska frågor. De stora händelserna handlade om annat och då inte minst om politikernas framträdanden i TV. I valrörelsens slutskede blev städhjälp (som hon betalat utan att lämna uppgifter till skattemyndigheten) en sådan händelse. Själva dramaturgin i denna händelse byggdes upp genom att uppgifterna om städhjälp ställdes mot ett uttalande hon gjort i TV4:s partiledarde- batt. Händelsen hade förutsättningar att bli en s.k. skandal eller affär (och 1997). De andra partiledarna var inte sena att fördöma . Händelsen fick mycket stort genomslag i medierna, med stora rubriker. Den kommenterades av journalister och andra i radio, TV och press. Andra stora händelser var t.ex. TV4:s partiledarintervjuer med Loket som utfrågare och den stora duellen mellan Bildt och i SVT. Liksom partiledardebat- terna i TV fick dessa mediehändelser stor uppmärksamhet såväl före som efter själva programmen. Socialdemokraternas förslag om en maxtaxa på dagis blev en av mycket få sakfrågor som fick något större genomslag under valrörelsens senare del, men detta blev en stor mediehändelse inte minst genom ett uttalande i en TV-sänd partiledarintervju där försökte förklara tanken bakom förslaget, men uppenbarligen misslyckades i sina formuleringar. Åtminstone iscensattes en omfattande kritik mot efter denna utfrågning. Vanligtvis går det att urskilja en eller några få frågor eller sakom- råden som debatten handlat särskilt mycket om under en valrörelse (Brandorf, , 1996, Dannert 1979, 1990). har debatterna kring dessa hu- vudfrågor ofta haft en tydlig ideologisk och värderingsskiljande grund. Debatterna kring kärnkraften , löntagarfonderna 1982, och de återkommande ideologiskt orienterade debatterna om sam- hällsekonomin, skatterna, välfärden, systemskiften etc. är exempel på detta. I valrörelsen stod knappast några sådana värderings- skiljande sakfrågor i brännpunkten för debatten. Däremot erbjöd tidningarna artiklar som presenterade partiernas inställning i olika specifika sakfrågor. Som (1998) visar var det vården, skolan och omsorgen som stod överst på dagordningen 1998. Dessa frågor fick störst upp- märksamhet i medierna och de stod också högst på partiernas och väljarnas dagordning. Kännetecknande för debatten kring dessa frå- gor var att den knappast var tydligt värderingsskiljande. Tar vi t.ex. partiledardebatterna i TV som utgångspunkt kan vi hävda att det tvärtom var mycket svårt att över huvud taget se några skiljelinjer i debatten. och (1998:273) sammanfattar valdebatten på följande sätt: Valdebatten ... dominerades av ett i medierna upprepat mantra: vård, skola och omsorg. Mantrat upprepades av såväl politiker ur alla politiska läger och av journalister från olika medier som de skilda representanter för allmänheten som fick komma till tals. /.../ Valet 1998 utmärktes dock inte av några stora partiskiljande konfliktfrågor. I stor utsträck- ning gällde debatten vem som ville satsa mest och bäst på samma tre saker: vård, skola och omsorg. Låt oss illustrera detta med några korta iakttagelser från partiledar- debatterna i TV. Givetvis kom det fram vissa skillnader mellan de olika partierna i partiledardebatterna. Partiledarna profilerade på olika sätt sitt parti. Men frågan är om de osäkra tittarna blev så mycket klarare över alternativen i svensk politik. En stor del av de- batten kretsade kring vård, skola och omsorg. Gemensamt för alla partierna var att de ville göra förbättringar på dessa områden. NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS sett partitillhörighet och politisk färg talade partiledarna om ett rättvisare samhälle, om ett varmare samhälle och om ett mänskligare samhälle. I enstaka fall framkom sakpolitiska skillnader. Främst gällde det nog vårdnadsbidraget. Men det som präglade debatten om vård, skola och omsorg vara snarare att ord stod mot ord i en debatt där partiledarna hävdade att just deras parti skulle se till att det blev bättre. Partiledare efter partiledare framhöll vikten av ökade satsningar, lyfte fram de förbättringar som de föreslagit och anklagade motståndarna för att föra en politik som inte leder till förbättringar. De var oense om vilka som i realiteten föreslår mer pengar till dessa områden. hävdade t.ex. att de skulle lägga om kursen och satsa mer på skolan. Han fick kritik från och som framhöll att i själva verket föreslog nedskärningar av anslagen till kommunerna och skattesänkningar som ej gav utrymme för ökade satsningar. dementerade och hävdade att de visst skulle satsa mer. Ord stod mot ord. Partiledarna anklagade varandra för att komma med floskler, att låta som raspiga grammofonskivor, att ägna sig åt dubbelspel osv. I en debatt av detta slag är det inte lätt att bilda sig en uppfatt- ning om de faktiska skillnaderna mellan de olika partiernas politik. Däremot kan naturligtvis partiledarna framstå som olika trovärdiga i sina framträdanden. Partiledarna försökte övertyga väljarna genom att bygga upp en trovärdighet och t.ex. hänvisa till den konkreta vardagen. började med att tala om att vänsterpar- tiet är det enda partiet som har en kvinnlig partiledare som är nykter alkoholist. presenterade sig som den som vuxit upp i ett klassamhälle och sett orättvisorna. gav exempel från den egna familjens vardag. hänvisade till ett brev som han fått från en man som heter som är och har grå starr. Daleus talade om sina barn och sin mamma när han argumenterade för en bra skola och omsorg. I TV4:s partiledardebatt hade redaktionen och programledarna den uttalade ambitionen att tydliggöra skillnaderna i politiken. Pro- grammet inleddes med bl.a. följande ord: skall vi försöka tydliggöra olika politiska alternativ, vägvalen för framtiden som det brukar heta . Genom partiledarnas ansträngningar och program- ledarnas sätt att strukturera debatten, sammanfatta och ställa raka frågor kan man säga att de lyckades i sina intentioner. Det gavs mer raka besked, tydliga svar på frågor och information om skillnaderna mellan partierna. Liksom debatten i SVT fick denna debatt stor uppmärksamhet i pressen. I ett flertal tidningar framhölls att de- batten klargjorde viktiga skillnader i politiken. Men de artiklar som skrevs utifrån debatten handlade om mycket annat än de sakfrågor som togs upp. Det handlade om programformen, om städhjälp och hennes uttalanden i partiledardebatten, om vem som vann respektive förlorade debatten och om partiledarnas framträ- danden. I de i medierna iscensatta debatterna tenderar partiledarnas per- sonlighet att bli allt mer avgörande. Politiska sympatier blir en fråga om identifiering med personer, deras per- sonlighet och stil, deras autenticitet och retoriska förmåga, en fråga om tycke och smak. Detta är naturligtvis inget nytt i sig. I valrörel- ser har alltid partiledarnas framträdanden varit viktiga. Men mediali- seringen förstärker personifieringen, genom TV-mediets visuella genomslagskraft, programformaten och den journalistik som upp- märksammar partiledarnas framträdanden, som kommenterar, re- censerar, korar vinnare och förlorare. Typiskt för de politiska de- batterna är vidare att ord ofta står mot ord. Debatten om vård, skola och omsorg i valrörelsen illustrerar detta. Debatten om jobben är ett annat exempel. Samtliga partier var överens om att jobben tillhörde en av de viktigaste frågorna. Oenigheten handlade om hur man skall uppnå fler arbetstillfällen. För TV-tittarna är det inte lätt att avgöra vem som har rätt i sådana frågor. Detta är inte heller något nytt. Valrörelsen präglades av samma förhållande. Men i en situation där medborgarnas ideologiska och partipolitiska tillhörigheter blir mindre självklara, där osäkerheten och rörligheten bland väljarna blivit större får detta sannolikt större betydelse för väljarnas beteenden. Lite förenklat kan man kanske uttrycka det på följande sätt: Om man redan från början är socialdemokrat eller moderat har det inte så stor betydelse om ord står mot ord i debatten, man vet ändå vad man tror på. Om man från början inte känner tillhörighet till något parti är risken stor att debatten bara förstärker osäkerheten. När valrörelsen flyttar in i TV som vi studerat har valrörelsen successivt och i allt större utsträckning flyttat in i televisionen. Omfattningen av televisionens valbevakning har ökat, delvis som en följd av till- komsten av fler TV-kanaler och ett ökat TV-utbud. Utöver de re- gelbundna inslagen i nyhetssändningarna, gjordes 1998 partiledar- utfrågningar, partiledardebatter, andra debatter och dueller, samt NÄR VÄLJARNA SKALL MOBILISERAS olika specialprogram i såväl som i TV4 (och i mer begränsad omfattning även i TV3). Den grundläggande effekten av detta är att televisionen numera i väsentlig utsträckning sätter sce- nen för politiken. Det har då inte bara att göra med vilka budskap som får genomslag, vilka personer som blir mer kända än andra och för vad personer blir kända (att synas i TV är en självklar för- utsättning för politiska framgångar). Det har också att göra med de politiska samtalens karaktär, hur politiken kommuniceras (kan kommuniceras) givet TV-mediets specifika egenskaper. Valrörelserna är indragna i den allt hårdare konkurrensen om TV-tittarnas tid och uppmärksamhet (jfr 1998). TV- utbudet har ökat kraftigt som den tid människor lägger ner på TV-tittande är relativt (1997). TV-bolagens framgångar är starkt kopplade till storleken på den publik man lyckas fånga. I utvärderingarna av TV-program spelar tittarsiffror en avgörande roll, detta även inom den icke reklam- finansierade televisionen. På strax efter valet kunde man ta del av en tio-i-topp lista över de mest sedda val- programmen, detta under rubriken: SVT vann kampen om tittar- na. Av denna topp-lista fick vi veta att partiledarnas slutdebatt i TV1 och Duellen mellan och hade de högsta tit- tarsiffrorna. Programmen sågs av respektive av befolkningen. Andra program lyckades inte lika bra i konkurrensen. Särskilt dåligt gick det för programmet Valberedningen i TV3 som avbröts tidigare än planerat som en följd av alltför låga tittarsiffror. Som en del i denna konkurrens lanserade TV4 en serie partiledarut- frågningar med en av våra största mediekändisar Loket som pro- gramledare. Programmet, och inte minst programledaren, fick stor uppmärksamhet i tidningarna. TV-tittande är den dominerande fritidsaktiviteten för stora delar av befolkningen (Castells 1998, Mediebarometern 1998). Televisionens karaktär – ett audiovisuellt medium för avkopplande hemmabruk – har påverkat medborgarnas relation till politiken. Det är i stor utsträckning som TV-tittare vi möter politiken. De mest uppmärksammade partiledarutfrågningarna, intervjuerna och debatterna görs numera av TV, för TV. De utspelar sig i TV, detta på mediets speciella villkor. Journalistikens roll har så till vida förskjutits från rollen att skildra debatter som utspelar sig utanför TV-mediet, till en roll som producent, organisatör och regissör. En konsekvens av detta är att debatterna i allt större utsträckning an- passas till det grundläggande kravet att det skall vara bra TV-pro- gram. Vad händer när det politiska samtalet blir ett samtal inom televi- sionens ramar? Vi kan peka på åtminstone tre väsentliga effekter av detta: 1.Politiska debatter anpassas till televisionens krav på underhållan- de, spännande och / eller dramatiska TV-program.