sou · GNB321 · 2000-01-01 00:00:00 — skulle enligt utredningen få rätt att besluta om en kommun skulle betala vite när den inte verkställt en domstols beslut enligt SoL och LSS. Det skulle dock inte gälla betalnings- skyldighet enligt SoL eller LSS eftersom kommittén ansåg att utsökningsbalken kunde tillämpas i sådana fall. skulle bara kunna besluta om vite i undantagsfall och då under- låtenheten att verkställa domen berodde på tredska. oförmåga att verkställa ett beslut på grund av att fullmäktige inte sett till att bygga ut servicen tillräckligt skulle alltså enligt förslaget inte kunna rättas till genom vite. Även detta förslag fick hård kritik. Det ansågs å ena sidan in- kräkta på det kommunala självbestämmandet, å andra sidan vara ihåligt och inte tillräckligt långtgående för att komma till rätta med kommuner som inte prioriterade servicen inom och stödet till personer med funktionshinder. En BEREDNING P¥ &INANSDEPARTEMENTET fick i uppdrag att lägga fram ett nytt förslag med utgångspunkt i Lokaldemokratiutred- ningens förslag. Men förslaget, som redovisades i en departe- mentspromemoria (Ds 1995:27), tog över huvud taget inte upp frågan om åtgärder för att komma till rätta med kommuner och 40 3¤TT STOPP F¶R DOMSTOLSTROTSET landsting som inte följer domstolsbeslut om insatser enligt LSS och SoL. 2.3Olika lösningar har diskuterats Frågan är då hur man skall kunna komma till rätta med kommu- ner och landsting som inte verkställer domar , oavsett om det beror på ovilja eller oförmåga. Rättsordningen utgår från att ett domstolsbeslut skall följas. När enskilda inte fullgör sina skyldigheter finns det olika sätt att tvinga dem, men det finns inga särskilda regler som ger en en- skild person möjlighet att utkräva en laglig rättighet av det all- männa. Det har nämligen ansetts självklart att staten, liksom kommuner och landsting, skall följa domstolsbeslut. enligt LSS och SoL kan i regel verkställas . Enskilda skall också kunna räkna med att det görs. I vissa fall be- höver kommunen få tid till förberedelse, men det kan inte accep- teras att det dröjer månader och år. Tjänstemän och ledamöter i kommunala nämnder kan dömas för tjänstefel om de uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndig- hetsutövning åsidosätter vad som gäller för uppgiften (20 kap. 1 § ). Straffet är böter eller fängelse i högst . Om gärningen bedöms som ringa skall tjänstemän och politiker inte dömas till ansvar. Det står också i att gärning som någon begår på order av den under vars lydnad han står inte skall medföra ansvar. Det gäller när omständigheterna är sådana att personen varit tvungen att lyda ordern. Ledamöter av eller kommun- och landstingsfull- mäktige kan däremot inte åläggas ansvar för tjänstefel för åtgär- der som de vidtar som ledamöter. Att utvidga STRAFFANSVAR ser jag emellertid som ogenomförbart. Ett straffansvar för ledamöter i beslutande församlingar skulle möjligen kunna uppfattas som ett effektivt sätt att få kommunen att bygga ut den service som enskilda får rätt till genom dom- stolsbeslut. Men att införa straffansvar för att politiker inte anslår tillräckligt med pengar till den kommunala servicen står i uppen- bar strid med grunderna för konstitution. Dessutom skulle det bli svårt att rekrytera personer till fullmäktigeförsam- lingar. Det innebär därmed ett grundskott mot demokratin. När en tjänsteman eller en nämnd inte verkställer ett domstols- beslut om en insats beror det i vissa fall på att det saknas resurser. SOU 1999:21 3¤TT STOPP F¶R DOMSTOLSTROTSET 41 Därför är åtal sällan en möjlig väg att komma till rätta med kom- muner som inte verkställer domar. Möjligheten att använda UTS¶KNINGSBALKENS regler när det gäl- ler LSS och SoL har diskuterats av jurister och utredare, och det finns olika uppfattningar i frågan. Ett fall har tagits upp till avgö- rande i en dom av () (NJA 1993 s. 99). Den visar att det finns vissa möjligheter att tvinga en kom- mun att betala när den är skyldig att göra det. Men när en kom- mun inte betalar t.ex. ett utdömt socialbidrag är det i regel enklare för den enskilde att vända sig till en tillsynsmyndighet eller till en juridisk rådgivare som tar kontakt med kommunen än att vända sig till kronofogdemyndigheten. Att få en annan förpliktelse än en betalningsskyldighet verkställd med stöd av utsökningsbalken skulle säkert vara svårt. Även om HD i den nämnda domen menar att detta kan vara möjligt om bara domen är tillräckligt preciserad till innehåll, tid och rum, kan man fråga sig hur det skulle kunna ske om servicen eller bostaden som den enskilde får rätt till inte 3KADEST¥ND kan möjligen vara en framkomlig väg. Att inte få den service som en domstol beslutat om kan ses som en form av skada för den enskilde. Någon direkt ekonomisk skada handlar det dock inte om, även om den enskilde i undantagsfall kan drab- bas av extra kostnader. I de fall man kan tala om skada rör det sig alltså mer om en ideell skada som är svår att värdera. Skade- ståndet skulle säkert variera från fall till fall och inte alltid upp- fattas som rättvist av den som drabbas. Dessutom kan en skadeståndsregel – även om den schabloniserades – innebära en möjlighet för kommunen att köpa sig fri från andra, kanske mer kostsamma, insatser. En sådan regel kräver också att den enskilde initierar processen och medverkar i den. -INSKADE STATSBIDRAG ELLER REDUCERING AV DEN KOMMUNALSKATT som utbetalas till kommunerna skulle kunna vara effektiva eko- Detsamma gäller någon form av KOMMUNALBOT, men som jag nämnt har ett sådant förslag tidi- Att reducera statsbidragen, att inte betala ut all skatt till kommunerna eller att bötfälla kommuner som inte verkställer domar, är också svårgenomförbart av både konstitutionella och Ett annat sätt att tillgodose enskildas rätt kan vara att STATEN SJ¤LV ¶VERTAR ANSVARET när en kommun inte följer domstolsbeslut. Det är formellt möjligt att staten tar ett SEKUND¤RT ANSVAR för in- satser, men det skulle innebära att staten måste bygga upp ett eget system för uppgiften och även ha möjlighet att återkräva pengar 42 3¤TT STOPP F¶R DOMSTOLSTROTSET Ett sådant dubbelt system är inte samhällseko- En lösning kan vara att staten övertar det PRIM¤RA ANSVARET, dvs. att landsting och kommuner inte har något ansvar för LSS-in- satser (och eventuellt även SoL-insatser). Det skulle kunna vara en acceptabel ordning, men innebära en betydande omfördelning av samhällets ansvar. Skulle statens ansvar också gälla andra grupper än personer med funktionshinder, t.ex. äldre? En sådan ordning kan inte införas utan en omfattande genomlysning av de ekonomiska och praktiska konsekvenserna. 2.4SoL och LSS bör kompletteras med bestämmelser om aktivare tillsyn och vitesföreläggande Frågan om domstolstrots har tagits upp i vid olika till- fällen, bl.a. i ett antal motioner vid behandling av pro- positionen om en ny kommunallag. () anförde i sitt betänkande över förslaget till kommunallag (bet. 1990/91: KU38 s. 92) att det var angeläget att frågorna löstes sna- rast. Utskottet förordade därför att regeringen på lämpligt sätt skulle bereda dessa frågor. har personkretsen vidgats genom att LSS tillkommit 1994. har också, som jag visat, flera förslag till lösningar utretts utan att detta lett till några åtgärder. De lösningar som presenterats har för- och nackdelar, mest nackdelar. Den lösning jag nu föreslår har sin utgångspunkt i den ordning som redan finns i lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården. Enligt den får förelägga en vårdgivare att rätta till missförhållandena om an- ser att vårdgivaren inte uppfyller kraven på god vård och att miss- förhållandena påverkar patientsäkerheten. skall ange vilka åtgärder som anses nödvändiga och kan besluta om vite. Bestämmelsen finns numera i 6 kap. 13 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område . Enligt min mening är en av orsakerna till att vissa kommuner har svårt att uppfylla sina förpliktelser enligt lagen en brist på be- redskap att bygga ut verksamheten i den omfattning som behövs. Länsstyrelserna bör därför få bättre möjligheter att i förebyggande syfte försöka få till stånd en bättre planering av verksamheten, så att den enskilde kan erbjudas den insats hon eller han har rätt till. 3¤TT STOPP F¶R DOMSTOLSTROTSET 43 Om en sådan överläggning inte leder fram till önskat resultat bör länsstyrelserna få möjlighet att förelägga kommunen att avhjälpa bristen. Ett sådant föreläggande bör kunna förses med vite. Jag anser också att en länsstyrelse bör kunna uppmärksamma att kommunen inte rättar sig efter vad en domstol föreskrivit i en dom. I ett sådant fall bör förelägga kommunen att verkställa domen. Också här bör föreläggandet kunna kombineras med ett vite. Vitets storlek och utdömandet av vitet skall ske en- ligt lagen (1985:206) om viten. Jag föreslår således att LSS och SoL kompletteras med föl- jande bestämmelser: Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade A g /M L¤NSSTYRELSEN FINNER ATT EN KOMMUN INTE FULLG¶R DEN SKYLDIGHET KOMMUNEN HAR ATT VERKST¤LLA EN DOM OM R¤TT TILL INSAT SER ENLIGT OCH gg ELLER ATT KOMMUNEN F¶R FRAMTIDEN INTE KOM MER ATT KUNNA TILLGODOSE INSATSER SOM ENSKILDA KAN F¥ R¤TT TILL MED ST¶D AV OCH gg F¥R L¤NSSTYRELSEN F¶REL¤GGA KOMMUNEN ATT AV HJ¤LPA BRISTEN ) F¶REL¤GGANDET F¥R VITE UTS¤TTAS 6AD SOM S¤GS OM KOMMUN G¤LLER I F¶REKOMMANDE FALL ¤VEN LANDSTING B g %TT F¶REL¤GGANDE ENLIGT A g SKALL INNEH¥LLA UPPGIFTER OM DE ¥TG¤RDER L¤NSSTYRELSEN ANSER N¶DV¤NDIGA F¶R ATT DEN P¥TALADE BRISTEN SKALL KUNNA AVHJ¤LPAS 27 § Beslut av en sådan nämnd som avses i 22 § eller av länssty- relsen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet avser 1.insatser för en enskild enligt 9 §, 2.utbetalning till någon annan enligt 11§, 3.återbetalning enligt 12 §, 4.förhandsbesked om rätt till insatser enligt 16 § andra stycket, 5.tillstånd till enskild verksamhet enligt 23 §, 6. föreläggande eller återkallelse av tillstånd enligt 24 § ELLER F¶REL¤GGANDE ENLIGT A g Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 44 3¤TT STOPP F¶R DOMSTOLSTROTSET Beslut i frågor som avses i första stycket gäller . Länsrätten eller kammarrätten får dock förordna att dess beslut skall gälla först sedan det vunnit laga kraft. Socialtjänstlagen (1980:620) A g /M ST¥ND ENLIGT g ELLER ATT KOMMUNEN F¶R FRAMTIDEN INTE KOMMER ATT KUNNA GE BIST¥ND SOM ENSKILDA KAN F¥ R¤TT TILL MED ST¶D AV g F¥R L¤NSSTYRELSEN F¶REL¤GGA KOMMUNEN ATT AVHJ¤LPA BRISTEN ) F¶REL¤G GANDET F¥R VITE UTS¤TTAS B g %TT F¶REL¤GGANDE ENLIGT A g SKALL INNEH¥LLA UPPGIFTER OM DE ¥TG¤RDER L¤NSSTYRELSEN ANSER N¶DV¤NDIGA F¶R ATT DEN P¥TALADE BRISTEN SKALL KUNNA AVHJ¤LPAS 74 § beslut i ärenden OM F¶REL¤GGANDE ENLIGT A g om tillstånd enligt 69 §, om föreläggande eller förbud en- ligt 70 § och om omhändertagande av personakt enligt 70 c § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I fråga om överkla- gande av beslut enligt 70 b § gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980: 100). beslut OM F¶REL¤GGANDE ENLIGT A g om före- läggande eller förbud enligt 70 § och om omhändertagande av personakt enligt 70 c § samt domstols motsvarande beslut gäller . skall lämna den hjälp som behövs för att verkställa ett beslut om omhändertagande av personakt. Mitt förslag innebär att länsstyrelserna får väsentligt utökade tillsynsuppgifter. Detta medför också att kravet på gedigen kom- petens i dessa frågor måste ställas mycket högt hos den personal som skall arbeta med tillsynsfrågorna. Jag bedömer att det behövs ett visst resurstillskott för att klara uppgifterna (kap. 10). En del av dessa resurser bör tillfalla för att samordna och följa utvecklingen nationellt. Jag anser också att länsstyrelserna bör följa upp och utvärdera vilka effekter mitt förslag får för en- skilda, huvudmän och tillsynsmyndigheter. 3 Skapa klarhet kring Råd och stöd -ITT F¶RSLAG Regeringen bör göra ett förtydligande av lag- stiftningen när det gäller 9 § lag (1993:387) om stöd och ser- vice till vissa funktionshindrade (LSS). Utgångspunkten bör därvid vara att återställa det ursprungliga syftet med insatsen. Ett område jag stött på där olika tolkningar av lagstiftningen ska- pat problem och konflikter när det gäller bemötandet är insatsen rådgivning och annat personligt stöd i LSS. Motivet till att in- satsen fördes in i LSS var att personer med funktionshinder och deras anhöriga har en så utsatt situation att deras tillgång till kompletterande särskilt expertstöd skall lagregleras (prop. 1992/93:159). Därför skall de tillförsäkras sådana kvalificerade insatser från flera kompetensområden som behövs för att under- lätta det dagliga livet. Det rör sig om, skriver regeringen insatser av rådgivande och stödjande karaktär, där medicinska, psykolo- giska, sociala och pedagogiska aspekter av funktionshindret be- aktas. Insatserna skall ses som komplement till och inte som ersättning för t.ex. habilitering, rehabilitering och socialtjänst. Regeringen föreslog också en ändring av hälso- och sjuk- vårdslagen (HSL). I specialmotiveringen till ändringsförslaget avsågs med habilitering planerade och från flera kompetensom- råden sammansatta åtgärder som allsidigt främjar utvecklingen av bästa möjliga funktionsförmåga, samt fysiskt och psykiskt välbe- finnande hos den enskilde. Insatsen råd och stöd är avgiftsfri och beslutet kan överklagas till skillnad från motsvarande stöd enligt HSL och socialtjänstla- gen (SoL). Råd och stöd fanns som en särskild omsorg för personer med utvecklingsstörning redan enligt omsorgslag. Den 1 1994 ersattes den av LSS och en utvidgning av personkretsen gjordes. Landstingen ansvarar för insatsen och får ett statsbidrag på som kompensation för de merkostnader som de beräknas få genom att LSS ger en större 46 3KAPA KLARHET KRING 2¥D OCH ST¶D grupp (den s.k. personkrets 3) rätt till råd och stöd, jämfört med den tidigare omsorgslagen. Som en del i handikappreformen kompletterades HSL med två nya paragrafer (3a§ och 18a§) som förtydligar sjukvårdshuvudmännens ansvar för bl.a. habilitering, rehabilitering och hjälpmedelsförsörjning. Problemet, som uppkommit, är att oklarheten i begreppet råd och stöd inneburit att många som sökt insatsen fått avslag. Det har då uppfattats av en del personer med funktionshinder som om man utlovats rätten till en insats, men i praktiken nekats den rätten. 3.1Innehållet i råd och stöd är oklart Alltsedan råd och stöd infördes som en särskild omsorg enligt omsorgslagen har det förekommit olika uppfattningar om vad som skall ingå i insatsen. Regeringsrätten avkunnade, omsorgslagen gällde, fyra domar som klargjorde att behand- ling av logoped kunde utgå med stöd av omsorgslagen om beho- vet inte kunde tillgodoses genom HSL (RÅ 1989 ref. 79). Det framgår av förarbetena till LSS att de som redan hade insatser enligt omsorgslagen inte skulle få någon försämring med den nya lagstiftningen. Läns- och kammarrätterna har fram i stort också följt den praxis som utvecklats. Det gäller t.ex. behov av ytterligare logopedinsatser. Men en förändring skedde, som nämnts, , då regeringsrätten avkunnade fyra domar som rör råd och stöd enligt LSS. I samtliga fall har de enskilda begärt att få mer av en insats de redan får, men som de bedömer som otillräcklig. De har såle- des begärt att få utnyttja råd och stöd som ett kvantitativt kom- plement till de insatser de fått enligt HSL. Problemet som då uppkommit är vilka insatser som skall utgå som råd och stöd en- ligt LSS och vilka som enbart skall utgå med stöd av HSL. Rege- ringsrätten har konstaterat att gränsdragningen mellan LSS och HSL är otydlig, men slår i dessa domar fast att habiliteringsåtgär- der inte ryms inom insatsen råd och stöd. Denna slutsats tolkas av många som stående i strid med de intentioner lagstiftaren hade vid införandet av LSS och en försämring för den enskilde jämfört med tidigare lagstiftning. I specialmotiveringen till LSS 9 § 1 angavs att syftet med råd och stöd var att inte ge sjukvårdande behandling/rehabilitering eller andra insatser som klart faller inom tillämpningsområdet för hälso- och sjukvården, och inte heller att ge den typ av social ser- 3KAPA KLARHET KRING 2¥D OCH ST¶D 47 vice som skall erbjuda eller pedagogiska insatser som hör till undervisning. En svaghet i förarbetena är, enligt min mening, att råd och stöd som insats inte är definierad. Insatsen beskrivs som rådgivande och allmänt stödjande och skall kunna ges av en rad uppräknade experter, företrädesvis sådana som an- vändes i råd och stöd i omsorgerna om psykiskt utvecklings- störda. har hävdat att det är orimligt att hälso- och sjukvårdslagens stadgande om hälso- och sjukvård på lika villkor sätts ur spel genom att en rättighetslagstiftning gör det möjligt för vissa medborgare att kostnadsfritt och med förtur få tillgång till vissa insatser. Därför kan rådgivning och annat per- sonligt stöd i enlighet med det ovan angivna citatet ur specialmo- tiveringen till LSS 9 § 1, INTE innehålla behandlingsinsatser som omfattas av HSL, menar . Andra, t.ex. många företrädare för handikapprörelsen, delar inte denna åsikt. De menar att förarbetena till LSS är klara och att inställning och regeringsrättens tolkning av lagen innebär att råd och stöd nu i praktiken försvinner som rät- tighet. Diskussionen kring råd och stöd har också gjort att det varit svårt för den enskilde att få information om insatsen, var den skall sökas och vilket innehåll den har. Av statistik (1998:6) framgår att ca 22 000 personer hade ett beslut om Råd och stöd . Av dessa tillhörde ca 1600 personkrets 3, för vilka den särskilda kompen- sationen på utgår till landstingen se- dan 1994. Jag anser att det är olyckligt att ett riksdagsbeslut kan tolkas på så olika sätt. Det är olyckligt också med tanke på att beslutet var ämnat att förbättra livsvillkoren för de människor som har en mycket svår livssituation på grund av ett funktionshinder. Jag an- ser att sådana signaler minskar tilltron till politiker och lagstiftare och kan betraktas som en form av dåligt kollektivt bemötande från samhällets sida. har föreslagit att insatsen borde benämnas särskilt expertstöd för att underlätta informa- tionen kring insatsen. Jag är tveksam till om det löser problemet. Jag anser i stället att konsekvenserna av beslut i det här hänseendet bör utredas med inriktning på att återställa det ur- 48 3KAPA KLARHET KRING 2¥D OCH ST¶D sprungliga syftet med råd och stöd. I det sammanhanget bör man också fundera över namnet på insatsen. 4Vidga rätten till tillgänglig samhällsinformation -ITT F¶RSLAG: bör få i uppgift att lämna förslag om hur rätten till anpassad samhällsinformation, bl.a. med hjälp av den nya tekniken, kan stärkas. 3VERIGES T¤TPOSITION SOM )4 LAND SKALL BEF¤STAS -YNDIGHE F¶REG¥NGARE GENOM H¶GT ST¤LLDA KRAV P¥ TILL G¤NGLIGHET AV OFFENTLIG INFORMATION OCH AKTIV ANV¤NDNING AV TEKNIKEN (Statsminister i sin regeringsförkla- ring 1998). 4.1Behov av tillgänglig information Handikappolitik är ytterst demokratifrågor. Alla skall ha lika rätt att bidra till samhällets utveckling. Tillgång till samhällsinforma- tion och möjlighet att få del av allmänna handlingar är en förut- sättning för att vi skall kunna utöva våra medborgerliga rättigheter och nå full delaktighet och jämlikhet i samhället. pekar också ut tillgänglig information och möjlig- het till kommunikation som ett medel att nå delaktighet och jäm- likhet. Varje svensk medborgare har rätt att ta del av allmänna hand- lingar. Denna rätt regleras i tryckfrihetsförordningen liksom for- merna för utlämnandet av sådana. En myndighet är skyldig att på begäran lämna ut en sådan handling. Däremot innebär dessa reg- ler inte någon skyldighet för en myndighet att t.ex. tala in denna på band eller på annat sätt anpassa den. Myndigheternas ansvar för att tillhandahålla samhällsinformation betonas i socialtjänstla- gen, lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS), 50 6IDGA R¤TTEN TILL TILLG¤NGLIG SAMH¤LLSINFORMATION hälso- och sjukvårdslagen och förvaltningslagen. Myndigheternas serviceskyldighet regleras i förvaltningslagens 4 §. Varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndig- heternas verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den ut- sträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. För att vissa funktionshinder inte skall bli informations- och kommunikationshandikapp krävs att t.ex. myndigheternas infor- mation är eller kan göras tillgänglig. Synskadade personer har behov av hörbar information eller information på punktskrift. Döva och hörselskadade personer behöver synlig information och i många sammanhang finns det behov av teckenspråkstolkar för att möjliggöra kommunikation. Dövblinda personer behöver in- formation som är anpassad efter deras behov. Personer som inte kan läsa svåra texter därför att de har t.ex. dyslexi, afasi eller en utvecklingsstörning kan till en del kompensera sina svårigheter med lättlästa versioner av texter. För personer som kommer från andra länder är både behoven av information och problemen att få tillgång till information för det mesta ännu större än för infödda svenskar. Möjligheterna att få en sådan anpassad information från myndigheterna är ytterst begränsad. skriver i sin rapport till regeringen , att två tredjedelar av de statliga myndigheterna 1995 angav att de inte hade någon information som var tillgänglig vare sig på punktskrift, kassett, diskett eller lättläst. Fyra av tio myndigheter var inte heller beredda att på begäran ta fram information i anpas- sad form. Samma mönster går igen i mitt kunskapsunderlag. Många per- soner med funktionshinder känner sig utestängda från den service som andra medborgare får, trots att lagen ger möjligheter att få hjälp i det här hänseendet. Jag måste därför dra den slutsatsen att tillämpningen av bestämmelsen inte riktigt fungerar i praktiken utan måste förtydligas. Denna slutsats förstärks även som framgår nedan av den, i mitt tycke, alltför snäva tolkning regeringen gjort av förvaltningslagens 4 §. Frågan om i vilken utsträckning myndigheterna är skyldiga att tillhandahålla och anpassa information ställdes nämligen på sin spets 1992, då en synskadad man begärde att få remissvaren till Handikapputredning upplästa eller inlästa. Om han inte kunde få det, begärde han att skulle fatta sär- skilt beslut i frågan. Frågan hänvisades till regeringen som i sitt 6IDGA R¤TTEN TILL TILLG¤NGLIG SAMH¤LLSINFORMATION 51 svar konstaterade att det var angeläget att allt offentligt material rörande handikappropositionen gjordes tillgängligt. Men rege- ringen konstaterade också att bestämmelserna om tillhandahål- lande av allmänna handlingar inte medför någon skyldighet för en myndighet att framställa en ny handling genom att t.ex. tala in en allmän handling på band eller på annat sätt anpassa handlingen. Däremot har den som så önskar rätt att ta del av handlingarna i det skick de befinner sig i (Regeringsbeslut ärende S92/6639/J och S92/6890/J). När vissa myndigheter inte anser att de ens på förfrågan skall göra information tillgänglig leder det till att funktionshindrade medborgares möjligheter att uppnå jämlikhet och delaktighet kraftigt försvåras. I ovan refererade regeringsbeslut har det fast- slagits att myndigheterna inte är skyldiga att anpassa information på det sättet att man framställer en ny handling på ett annat me- dium. Detta beslut grundar sig på att den berörda handlingen i sitt ursprungliga skick är en svart-vit skrift. Den information som efterfrågas finns ofta ursprungligen i en databas eller på an- nat sätt elektroniskt lagrad. Det innebär att man med små medel kan anpassa handlingen efter de behov som finns. I en del fall krävs det att tekniken anpassas så att olika system passar ihop. Olika system, databaser och program måste därför utformas så att de från början kan samarbeta och tillfredsställa både behoven hos de människor som efterfrågar information och de behov som myndigheterna har.