sou · GNB3104 · 2000-01-01 00:00:00 — Om sambolagen på ett mer ingripande sätt skall påverka sambornas inbördes förhållanden är det kommitténs uppfattning att det bör finnas en klar tidpunkt för uppkomsten av rättsförhållandet. En sådan tidpunkt kan nästan bara åstadkommas genom en registrerbar Överväganden och förslag beträffande sambolagen 175 viljeförklaring från parterna om att de är sambor. I annat fall kan det skydd som sambolagen är tänkt att ge leda till rättsosäkerhet och rätts- förluster. I kommitténs direktiv berörs inte frågan om sambolagens ställ- ning i förhållande till ÄktB. Enligt kommitténs mening föreligger det emellertid inte några bärande skäl till att införa en reglering för sambor som mer eller mindre skulle vara likvärdig med ÄktB. Som har anförts i tidigare lagstiftningsärenden har de par som önskar att ett mer hel- täckande juridiskt system skall tillämpas på deras samlevnad möjlighet att ingå äktenskap eller registrerat partnerskap. Kommittén anser att det även fortsättningsvis främst bör vara inom ramen för dessa institut som mer fullständiga juridiska lösningar på samlevande pars inbördes förhållanden tillhandahålls. som det finns de som anser att sambolagen bör innehålla en mer utförlig reglering, har det på kommitténs hearingar framkommit synpunkter på att sambolagen aldrig borde ha införts. Kommittén vill med anledning härav framhålla att innan sambolagen infördes var sammanboende par som inte ingått äktenskap hänvisade till att träffa avtal om sina inbördes förhållanden. Det är emellertid oklart vilka rättsverkningar som kan åstadkommas genom avtal mellan sambor, och om sådana avtal blir gällande mot tredje man. De undersökningar som gjordes innan sambolagen infördes visade dessutom att det var mycket ovanligt att några avtal träffades mellan parterna i samboförhållanden. Det kan i och för sig inte tas för givet att de lösningar som sambolagen tillhandahåller passar alla sambor i samtliga situationer. Sambolagen ger emellertid parterna möjlighet att avtala bort bodelningsreglerna i regleringen. På kommitténs hearingar har det vidare påståtts att sambolagstift- ningen har befäst tendenserna att folk inte gifter sig och det har också hävdats att lagen därmed bidragit till den allmänna sociologiska utvecklingen på ett olyckligt sätt. Det var emellertid som antalet ingångna äktenskap började att reduceras dramatiskt. minskade antalet ingångna äktenskap från 60 000 till 40 000. och 80-talet låg antalet ingångna äktenskap på samma låga nivå, med undantag 1989 vilken kan förklaras av förändringar i bestämmelserna om änke- pension. har antalet vigslar sjunkit ytterligare. Nedgången har nästan helt kompenserats av antalet nya samboförhållanden (jfr Familjebildning och familjeupplösning , SCB, Demo- grafiska rapporter 1990:1 och Statistisk årsbok 99). Eftersom antalet ingångna äktenskap sjönk avsevärt redan före sambolagens ikraft- trädande kan denna utveckling knappast anses vara en följd av sambolagen. I vad mån sambolagen har befäst utvecklingen saknar kommittén underlag att bedöma. Denna frågeställning får dess utom 176 Överväganden och förslag beträffande sambolagen anses ligga utanför kommitténs uppdrag. Enligt kommitténs uppfattning finns det dock inga skäl att nu - närmare efter sambolagens ikraftträdande - avskaffa lagen. När det sedan gäller utformningen av nuvarande lagstiftning drar kommittén – bl.a. av vad som framkommit vid kommitténs hearingar om sambolagen - den slutsatsen att sambolagen i många fall bidrar till en någorlunda rättvis uppdelning av bostad och bohag vid ett sambo- förhållandes upplösning. Lagen ger således den svagare parten ett visst skydd beträffande de värden som är grundläggande vid uppbyggnaden av ett gemensamt hem. Mot bakgrund av den kritik som framförts vid hearingarna är det dock enligt kommitténs uppfattning uppenbart att lagstiftningen i vissa fall behöver förtydligas och i en del fall utvidgas för att den svagare parten skall få ett godtagbart skydd. Kommittén kommer nedan att inventera olika problemställningar i sambolagen och lägga fram förslag i de delar där förtydliganden och andra lagändringar får anses erforderliga för att lagens syfte skall uppnås. Kommittén vill redan i detta sammanhang ta upp frågan om lagens rubrik. Enligt kommitténs uppfattning torde de bland allmänheten, som överhuvudtaget känner till lagens förekomst, kalla den sambolagen. Även jurister kallar oftast lagen för enbart sambolagen. Redan detta faktum talar för en ändrad rubricering av lagen. Det kan visserligen framhållas att nuvarande rubrik, lagen om sambors gemensamma hem, ger mer information om vad lagen omfattar än rubriken sambolagen. Vad som framkommit i bl.a. Statskontorets ovan redovisade rapport visar dock att kunskapen om lagen hos gemene man är så bristfällig att informationsaspekten inte kan anses som ett bärande skäl att bibehålla nuvarande rubrik. Mot bakgrund av det anförda finner kommittén att lagens rubrik skall ändras till Sambolagen. Kommittén vill i detta sammanhang även något beröra frågan om information om lagen. Med hänsyn till vad som framkommit i Statskontorets rapport och vid kommitténs hearingar får det anses stå helt klart att stora informationsinsatser behöver göras för att förhindra såväl rättsförluster som rättsosäkerhet. Detta är särskilt viktigt om kommitténs förslag genomförs. Kommittén återkommer i avsnitt 4.9 till frågan om information. Överväganden och förslag beträffande sambolagen 177 4.3Ett samboförhållandes uppkomst och upphörande Sambolagen innehåller inte någon uttrycklig regel om när ett sambo- förhållande uppkommer eller när det upphör. Många av deltagarna vid hearingarna hade praktisk erfarenhet av den rättsosäkerhet som detta föranleder. Det påtalades att sambolagens regelsystem kan bli tillämpligt på en part som inte alls är införstådd med det. Frågan om och ett samboförhållande har upphört ansågs särskilt viktig eftersom denna omständighet har avgörande betydelse när det gäller tillämpningen av flera bestämmelser i sambolagen. Särskilt oklart ansågs det vara i vad mån samboförhållandet har upphört när parterna kommit överens om att förhållandet är slut men fortsätter att bo tillsammans. Det stora utrymme som föreligger att ömsom framställa sig som sambor och ömsom som enbart sammanboende i en annan hushållsgemenskap ansågs öppna möjligheter till fusk. Många av deltagarna efterlyste en lagreglering som anger när ett samboförhållande skall anses ha inletts och när det skall anses ha upphört. 4.3.2När föreligger ett samboförhållande? Ett samboförhållande föreligger enligt sambolagen när en ogift kvinna och en ogift man bor tillsammans under äktenskapsliknande för- hållanden. Vad som avses med att ett förhållande är äktenskapsliknande diskuterades i prop. 1986/87:1. En allmän utgångspunkt angavs vara att kvinnan och mannen sammanlever i en inte alltför kortvarig förbindelse, vari normalt ingår sexuellt samliv, gemensamt hushåll och bostad samt gemensam ekonomi eller i vart fall ett ekonomiskt samarbete. Om samborna har barn tillsammans borde man regelmässigt kunna utgå från att samlevnaden är äktenskapsliknande. En gemensam folkbokförings- adress ansågs kunna tyda på att kvinnan och mannen har gemensam bostad och att deras samlevnad inte är endast tillfällig. Det betonades dock att andra omständigheter kan föreligga i det enskilda fallet som talar mot detta. Om den ena parten (inbegripet en avlidens arvingar och universella testamentstagare) bestrider att ett samboförhållande före- ligger eller har förelegat trots att kvinnan och mannen har gemensam folkbokföringsadress, ansågs det ankomma på den parten att redovisa omständigheter som stöder bestridandet. Genom av parterna åberopade självdeklarationer, hyresavtal, bidragsansökningar och anmälningar till och vittnesbevisning bedömdes det finnas goda 178 Överväganden och förslag beträffande sambolagen möjligheter att kunna skilja inneboendefallen från sambofallen. Om parterna sammanbor men en av dem eller båda är folkbokförda på en annan adress borde enligt propositionen - om de inte har gemensamma barn - en helhetsbedömning av deras förhållande ske. För att lagen skall vara tillämplig skall parterna ha en gemensam permanentbostad, gemensamt hushåll och förhållandet skall ha varat under en inte allt . I propositionen angavs som ett riktmärke. Andra faktorer, tex. förekomsten av ett gemensamt testamente mellan kvinnan och mannen ansågs dock kunna ge anledning till att kunde godtas. Vid en sådan helhetsbedömning uppgavs, utöver förekomsten av testamente, kunna beaktas sådana faktorer som att folkbokförings- reglerna ibland kan leda till att kyrkobokföring får ske på annan adress än bostadsadressen, att ett avtal mellan parterna om vissa familje- angelägenheter kan tyda på en äktenskapsliknande samlevnad samt att gemensamma bankkonton eller liknande kan peka i samma riktning. Lagrådet tog i lagstiftningsärendet upp kravet på varaktighet hos förbindelsen och uttalade att torde frågan uppkomma vilken roll parternas egen viljeförklaring bör spela i sammanhanget (a. prop. s. 368). Det ansågs att om det kan visas att mannens och kvinnans gemensamma uttryckliga vilja är att deras förhållande skall betraktas som ett samboförhållande, torde detta i allmänhet vara utslagsgivande oavsett den faktiska varaktigheten av förhållandet. Det kan vara svårt att fastställa när ett sambo- förhållande föreligger. Även om vissa riktlinjer för prövningen har lämnats i motiven, har frågan till stor del överlämnats åt rättstillämp- ningen. Ett avgörande som visar tillämpningsproblemen är NJA 1994 s. 256. Målet avsåg rätten att utfå ett försäkringsbelopp från en grupp liv- försäkring efter en avliden person. Den avlidne hade tecknat en grupplivförsäkring med ett generellt förmånstagarförordnande till förmån för i första hand make eller sambo och i andra hand arvingar. Mannen hade tre barn, varav två från ett tidigare äktenskap och ett med en kvinna som uppgav sig ha varit sambo med den avlidne. Tvisten gällde huruvida försäkringsbeloppet skulle tillfalla barnen eller kvinnan som sambo. Parterna var överens om att tolkningen av förmånstagarförordnandet skulle ske med ledning av sambobegreppet i sambolagen. I målet framkom att mannen och kvinnan hade haft ett fast förhållande och att de hade ett gemensamt barn. Mannen hade en egen lägenhet som han flyttat till efter skilsmässan och han var folkbokförd på den adressen. Han hade de flesta av sina tillhörigheter i lägenheten och han fick sin post dit. Enligt kvinnan hade de sammanbott i hennes villa. I lägenheten hade mannen bara övernattat tillfälligt men han åkte dit och Överväganden och förslag beträffande sambolagen 179 hämtade posten och träffade ibland sin son från det tidigare äktenskapet där. Mannen hade enligt kvinnan mest haft lägenheten kvar för att den skulle kunna övertas av sonen. Hon uppgav att de inte gemensamt hade anskaffat några föremål förutom en husvagn för gemensamma semestrar. Angående frågan om gemensam ekonomi framkom det att mannen betalade hyra för sin lägenhet och kvinnan svarade för kostnaderna för villan, men att de delade alla andra utgifter. De hade dock inte några gemensamma konton och de hade delad ekonomi. Det framkom också att mannen och kvinnan i skilda sammanhang uppgett sig vara ensam- stående. Mannen hade i sina självdeklarationer gjort avdrag för arbets- resor från sin lägenhet och avdrag för underhållsbidrag till det gemen- samma barnet. Kvinnan hade uppburit bidragsförskott och bostadsbidrag som ensamboende. Tingsrätten fann vid en helhetsbedömning att en så nära gemenskap som avses i lagen och försäkringsvillkoren ej hade förelegat parterna emellan, varför något samboförhållande i denna bemärkelse ej var för handen. Hovrätten ansåg att mannen hade sin huvudsakliga bostad tillsammans med kvinnan i villan och att kvinnan i lagens och försäkringsvillkorens mening var sambo med mannen. HD (majoriteten) ansåg att mannens och kvinnans förhållande var äktenskapsliknande, särskilt med hänsyn till att de hade ett gemensamt barn. Den avgörande frågan ansågs vara om de bodde tillsammans. HD fann under hänvisning till bevisningen som framlagts i hovrätten och att det saknades anledning att betvivla kvinnans uppgift om att hon och mannen delade hushållsutgifterna, att mannen hade sin huvudsakliga bostad hos kvinnan. Således ansågs mannen och kvinnan vara sambor i sambolagens och försäkringsvillkorens mening. Två justitieråd gjorde en annan bedömning . De ansåg att med hänsyn till att mannen och kvinnan gentemot myndigheterna konsekvent handlat som om de levt åtskilda, låg en tung bevisbörda på den som ändå påstod att de sammanlevt. Det konstaterades att mannens bostad varit fullt möblerad och vid hans död företett tydliga tecken på att vara bebodd, att hans dagliga post under alla år kommit till denna bostad som låg från kvinnans villa och att mannen - frånsett gångkläder och en gemen- samt inköpt husvagn - inte förvarat något lösöre hos henne samt att de inte haft någon gemensam ekonomi, även om de delat hushållsutgifterna mellan sig. Det kunde mot denna bakgrund inte - även med utgångspunkt i HovR:ns bevisbedömning - anses visat att mannen och kvinnan varit sambor för mannens död. 180 Överväganden och förslag beträffande sambolagen Agell har kommenterat rättsfallet (Tolkning av förmånstagar förordnande och begreppet samboende enligt sambolagen, 1994-95 s. 517 ff.). Hans främsta kritik riktas mot att HD, genom ett förenklat resonemang, inriktade domskälen enbart på boendet som avgörande för utgången och att både HD-majoriteten (i någon mån) och de skiljaktiga ledamöterna (i högre grad) trots detta i bedömningen drog in omständigheter som inte hänförde sig till själva boendet. 4.3.3När skall ett samboförhållande anses ha upphört? Det faktum att någon bestämd tidpunkt för när förhållandet anses ha upphört inte erbjuds i sambolagen ansåg lagrådet vid lagens tillkomst vara en svaghet (prop. 1986/87:1 s. 372). I oklara fall förutsåg lagrådet att det kunde komma att bli nödvändigt med omfattande och ömtålig utredning för att få underlag för prövningen av om samboförhållandet upphört eller ej. Även om ett fylligt utredningsmaterial skulle före- bringas befarade lagrådet att själva bedömningen av om - och - samboförhållandet upplösts skulle kunna bli en mycket grannlaga uppgift. Visserligen borde man kunna räkna med att flertalet fall inte skulle komma att vålla bekymmer i praktiken. Lagrådet gav ändå exempel på fall där frågan kan uppstå om samboförhållandet skall anses ha upphört eller inte. Exempelvis kunde man tänka sig den situationen att två samboende personer på grund av uppkommen konflikt mellan dem har flyttat isär på prov. Ett annat exempel var att två sambor har börjat bo på skilda håll till följd av att en av dem i sitt arbete har fått en placering på annan ort, kanske utomlands. Om den ena sambon i ett sådant läge skulle avlida ansågs det kunna bli tvist om vilket statusförhållande som egentligen rådde vid tiden för dödsfallet. Ett annat exempel när det kan vara svårt att fastställa om ett samboförhållande upphört och tidpunkten för upphörandet är när ena parten gör gällande att förhållandet upphört trots att parterna inte flyttat från varandra. En sådan situation förelåg i hovrättsfallet RH 1989:56. Fråga i målet var om kvarsittningsrätt i den gemensamma bostaden och om bodelningsförrättare. En förutsättning för att ansökan härom skulle bifallas var att parterna varit sambor i lagens mening vid sambolagens ikraftträdande. Mannen och kvinnan hade bott tillsammans när mannen flyttade från villan. De hade ett gemensamt barn. Mannen hade innan han flyttade inlett en förbindelse med en Överväganden och förslag beträffande sambolagen 181 annan kvinna och parternas sexuella samliv hade upphört. Mannen hade dessutom gett uttryck för att han önskade att parterna skulle separera. Hovrätten beaktade att parterna bott tillsammans i ett hem som de anskaffat för gemensamt bruk. Både mannen och kvinnan hade bidragit till kostnaderna för fastigheten och bohaget. De hade gemensamt hushåll, till vilket båda bidrog ekonomiskt. Mannen intog i huvudsak sina måltider i det gemensamma hemmet. De hade ett gemensamt barn i vars uppfostran båda tog del. Hovrätten uttalade att lagen kräver att samboförhållandet skall vara äktenskapsliknande - inte att det i alla stycken skall motsvara ett idealäktenskap. Hovrätten fann således att parterna hade bott tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden efter ikraftträdandet av lagen om sambors gemensamma hem och att lagen följaktligen var tillämplig på förhållandet dem emellan. I NJA 1994 s. 61 vårdades en av samborna på sjukhus efter en arbets- platsolycka när en god man för sambon ansökte om att bodelnings- förrättare skulle förordnas enligt sambolagen. Fråga i målet var om samboförhållandet upphört. I målet framkom att mannen och kvinnan sammanbott under äktenskaps- liknande förhållanden när mannen skadades svårt vid en arbetsplatsolycka. Mannen och kvinnan hade två gemensamma barn. Mannens mor ansökte i egenskap av god man om att bodelnings förrättare skulle förordnas enligt sambolagen. Kvinnan bestred yrkandet. Alltsedan mannen skadades vid olyckan hade han vårdats på sjukhus. Mannen hade genom den gode mannens försorg kyrkobokförts på hennes adress. Kvinnan uppgav att parterna före olyckstillfället inte hade några planer på att separera och att varken hon eller mannen ändrat denna inställning. Tingsrätten konstaterade att mannen och kvinnan inte bott till- sammans sedan olyckan men att deras separation inte föranletts av någon viljeyttring eller något aktivt handlande av dem. Inte heller efter olyckan ansågs parterna ha visat att de för det fall mannens hälsotillstånd skulle förbättras inte hade för avsikt att återuppta det gemensamma boendet. Att mannen genom den gode mannens försorg kyrkobokförts på annan adress ansågs sakna självständig betydelse. Tingsrätten fann det således inte visat att samboförhållandet upphört. Till följd härav kunde mannens begäran om bodelningsförrättare inte vinna bifall. Hovrätten angav att ett samboförhållande upphör om en av parterna ger tillkänna en avsikt att förhållandet är brutet. Hovrätten ansåg inte annat framkommit än att mannen på grund av sjukdom var oförmögen att avge en sådan viljeförklaring. Hovrätten ansåg inte att den gode mannen var behörig att för mannens räkning bryta samboförhållandet och fann det inte tillräckligt för att samboförhållandet skulle anses upplöst att mannen 182 Överväganden och förslag beträffande sambolagen skulle komma att vårdas på sjukhus. Hovrätten lämnade därför besvären utan bifall. HD angav att när tvist uppkommer huruvida ett samboförhållande föreligger eller har förelegat bör avgörande i allmänhet vara de faktiska förhållandena som råder eller har rått (jfr prop. 1986/87:1 s. 252 f., 365, 368 och 371 f.). Om en man och en kvinna, vilka varit sambor i nyssnämnda mening, sedan någon tid tillbaka rent faktiskt inte bor tillsammans, bör emellertid anledningen till att de bor på skilda håll kunna beaktas. Om skälet t.ex. är att den ene är inlagd på sjukhus eller annan vårdinrättning, får samboförhållandet i princip anses bestå såvida inte parterna har avsett annat. Även i en del andra situationer ansåg HD att hänsyn bör kunna tas till parternas avsikter. Enligt HD saknades det emellertid stöd för att ett samboförhållandes upphörande skulle vara beroende av att någon av parterna uttryckligen förklarat att han eller hon bryter samboförhållandet eller gjort annat liknande tillkännagivande. Om emellertid den ena parten gett uttryck för en sådan ståndpunkt, måste samboförhållandet som regel anses ha upphört, såvida inte förklaringen klart strider mot de faktiska förhållandena. En ansökan om förordnande av bodelningsförrättare ansågs ge uttryck åt att sökanden har uppfatt- ningen att samboförhållandet upphört. HD fann att den gode mannen var behörig att för mannen ansöka om att bodelningsförrättare skulle förordnas. Den gode mannen ansågs också ha behörighet att för hans räkning ge uttryck åt uppfattningen att samboförhållandet upphört (jfr beträffande god mans behörighet att väcka talan om äktenskapsskillnad för huvudmannen, , , s. 503). Den gode mannens ståndpunkt ansågs inte oförenlig med de faktiska förhållandena. På grund härav biföll HD ansökningen om förordnande av bodelningsförrättare. Ett liknande förhållande prövades i RH 1997:98. I målet hade en man varit samboende med en kvinna i hennes bostadslägenhet när kvinnan på grund av sjukdom tvingades till sjukhusvistelse och därefter att bo i en s.k. gruppbostad. I samband med avhysning av mannen från den av kvinnan förhyrda bostadslägenheten på den grund att kvinnans hyresavtal upphört enligt ett mellan kvinnan och fastighetsägaren träffat förlikningsavtal invände mannen att sambo för- hållandet inte upphört. Hovrätten ansåg det inte visat att parterna avsett att upplösa samboförhållandet i samband med att kvinnan lämnade lägenheten. Mannen var därför att anse som sambo enligt jordabalken och eftersom fastighetsägaren inte vidtagit föreskrivna åtgärder ansågs hyresavtalet ha övergått på mannen. Överväganden och förslag beträffande sambolagen 183 Som inledningsvis berördes är tidpunkten för samboförhållandets upphörande central i sambolagen. Vid tillämpningen av 5 § gäller det att kunna fastställa om och förhållandet upphört. Samma problematik möter i flera andra bestämmelser, t.ex. 7 § första stycket om skuldtäckning som utgår från förhållandena när samboförhållandet upphörde och 14 § vari anges att vad som i 9 kap. 5, 7, 9 och 10 §§ ÄktB sägs om makar skall gälla även för sambor samt att i stället för den tidpunkt då talan om äktenskapsskillnad väcks skall gälla den dag då samboförhållandet upphör. Flera av de frågor i sambolagen som kommittén i följande avsnitt kommer att ta ställning till, t.ex. införande av en tidsfrist inom vilken bodelning skall begäras och införande av redovisningsplikt för egendom som finns i boet när samboförhållandet upphör, är beroende av att tidpunkten för sambo- förhållandets upphörande kan fastställas. 4.3.4Kommitténs överväganden och förslag 4.3.4.1Förutsättningarna för att ett samboförhållande skall anses föreligga Förslag: De grundläggande förutsättningarna för att ett sambo för- hållande skall anses föreligga skall vara desamma som för när - varande. För att lagen direkt skall bli tillämplig även på sambor av samma kön och för att lagtexten skall bli mer informativ och lätt för- ståelig skall dock en ny definition av begreppet sambor införas i 1 § sambolagen. De svårigheter som kan uppkomma när det gäller att avgöra om ett samboförhållande föreligger innebär givetvis stora nackdelar. Samman- boende under äktenskapsliknande förhållanden ger rätt sverkningar på ett flertal områden utanför sambolagen, t.ex. inom sociallagstiftningen. Även i dessa sammanhang är det angeläget att det går att förutse om lagstiftningen är tillämplig eller inte på parter som bor tillsammans. Det finns inte något enkelt sätt att ange vad som kännetecknar äktenskapsliknande samlevnad. Som uttalandena i prop. 1986/87:1 anger är det många olika kriterier som kan få betydelse för avgörandet. I varje enskilt fall blir det fråga om att göra en helhetsbedömning av omständigheterna. Den kritik som riktats mot svårigheterna för framför allt samborna själva att avgöra när ett samboförhållande enligt lagens mening 184 Överväganden och förslag beträffande sambolagen föreligger bör enligt kommitténs uppfattning tas på allvar. Som påtalats på hearingarna och vilket även rättsfallet NJA 1994 s. 256 visar är möjligt, kan en person med framgång framställa sig själv som ömsom sambo ömsom ensamstående, allt efter vad som är lägligt. Detta kan givetvis upplevas som stötande. Med hänsyn till sambolagens karaktär av skyddslagstiftning inger det emellertid betänkligheter att inte betrakta två personer som sambor enbart av den anledningen att de i tidigare sammanhang, när detta gynnat dem, framträtt som ensamstående.