sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — I den officiella historieskrivningen kom de tre borgerliga regeringarna som styrde VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? landet att föra en ekonomisk politik som låg den klassiska socialdemokratin nära. Med hänvisning till stigande offentliga utgifter och ökande budgetunderskott framställs ofta den ekonomiska politiken som expansiv. Detta är emellertid en bristfällig analys. Trots expansiva inslag som industristöd, ökade offentliga utgifter och en expansion av den offentliga sysselsättningen – särskilt 1979, ett enskilt år med tydligt expansiv politik – måste perioden 1976- 82 sammantaget beskrivas som en period av hård ekonomisk åt- stramning. Det främsta belägget för detta är att den inhemska ef- terfrågan – konsumtion och investeringar – minskade med 2 pro- cent per capita som den ökade med i konkurrentländerna. Den totala konsumtionen – privat och of- fentlig – ökade i , i omvärlden ökade den drygt så mycket, . Fyra svenska devalve- ringar och ett par momshöjningar drog ned den inhemska efterfrå- gan som omvärldens import utvecklades svagt på grund av de två oljekriserna. Denna tid av stimulans av exportindustrin men åtstramning riktad mot den inhemska ekonomin föregicks av en period av expansiv finanspolitik, den så kallade överbryggnings- politiken 1974–76. Den perioden kan i sin tur sägas vara en reak- tion mot den åtstramningspolitik som genomfördes under de för- lorade åren 1971–73. Dessa kast mellan åtstramning och expansion har beskrivits i flera utredningar och i den ekonomiska debatten och litteraturen. Ett intressant perspektiv anläggs av professor i en med namnet Med backspegeln som kompass – om sta- biliseringspolitiken som läroprocess (Ds 1999:9). driver hy- potesen att politiker (och ekonomer) med utgångspunkt i den senast inträffade makroekonomiska störningen har försökt lära av gjorda misstag och utformat politiken därefter. Sålunda för- sökte man vid den första oljekrisen –74 bedriva en expansiv finanspolitik, delvis som en reaktion på den arbetslöshet som hade blivit följden av åtstramningen . Den ekonomiska politik som bedrevs under senare hälften av 70- talet kan också ses ur det jonungska perspektivet; att politikerna så att säga hade lärt sig att stimulanspolitik inte fungerar och därför reagerade annorlunda på OPEC II än på OPEC I. hypotes förklarar säkert en betydande del av driv- krafterna bakom den förda ekonomiska politiken, men för att bli helt giltig bör den kompletteras med en analys av underliggande orsaker av ideologisk, maktmässig och institutionell natur. Att be- skriva den ekonomiska politiken enbart som ett resultat av politi- kers förmåga respektive oförmåga att lära av tidigare ekonomiska kriser är antagligen ett för enkelspårigt betraktelsesätt. Skulle styr- kebalansen mellan samhällskrafterna och kraftmätningen mellan olika partsintressen inte påverka valet av ekonomisk politik? Skulle olika nationalekonomiska paradigm enbart framspringa ur en em- pirisk analys, där man objektivt finner att en viss ekonomisk poli- tik inte längre går att använda? Detta är det svårt att finna belägg för när man studerar den ekonomisk-historiska utvecklingen. Liksom det på sina håll finns en konspiratoriskt färgad tro att den ekonomisk-politiska förändringen i huvudsak är styrd av mak- tintressen så finns det också en slags troskyldig uppfattning att förändringen inte alls styrs av dylika faktorer. Ett exempel är den omläggning av den ekonomiska politiken som genomfördes i väst- världen med . Att tro att övergivandet av keyne- sianismen enbart har sin grund i att denna teori objektivt sett inte längre var användbar är antagligen en enbent analys. Att å and- ra sidan tro att intresset för , , , och enbart har berott på en allmän högervridning i väst- världen är förmodligen lika enbent. De nationalekonomiska teoribildningarna är verktyg, mer eller mindre väl anpassade till verkligheten, men de som begagnar dessa verktyg måste förmodas ha mer långtgående visioner för samhället än att bara uppnå en viss räntenivå eller en viss nivå på inflation och löner. Att inte erkänna detta är att reducera den ekonomiska politiken till ett tekniskt hantverk, oberoende av partipolitiska, ideologiska, privatekonomiska, karriärmässiga och maktmässiga ambitioner. Lika reduktionistiskt framstår det å andra sidan att blunda för att det finns nationalekonomisk teori som försöker flytta fram posi- tionerna för vetenskapen för att lösa svåra ekonomisk-politiska VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? målkonflikter, och som gör detta utan att snegla på olika samhälls- gruppers fördelar av en viss typ av politik. Om detta skriver i sin : Några bedömare har förklarat omläggningen av stabiliserings- politiken som resultatet av huvudsakligen allmänpo- litiska eller ideologiska förändringar, orsakade av högerkrafter, nyliberalism och/eller av vissa beslutsfattares idiosynkratiska läggning. Här brukar och få klä skott för sina insatser. Vidare framhävs demonstrationseffekter från och ekonomiska politik. I detta perspektiv blir stabiliseringspolitikens utformning huvudsakligen bestämd av övergripande ideologiska krafter, utfallet en kamp mellan olika allmänpolitiska strömningar. Det finns skäl att ställa sig tveksam till detta synsätt. En hu- vudtes i denna rapport är att de makroekonomiska störningarna under det senaste kvartsseklet har skapat starka incitament för en annan typ av politik . Den gamla politiken byggd på efterfrågepolitik visade sig stå inför oväntade svårigheter. Stabilise- ringspolitiken fungerade inte som den var tänkt att fungera. Ansva- riga politiker lärde sig att i en värld med större rörlighet på de fi- nansiella marknaderna och med väl utvecklade inflationsförvänt- ningar hos löntagare och arbetsgivare kunde inte receptet användas framgångsrikt. Den gamla stabilise- ringspolitiken konkurrerades ut av ny politik främst för att den framstod som misslyckad – inte av ideologiska skäl. Politiker lärde sig denna läxa med olika snabbhet i olika länder. Professor för ett resonemang snarlikt när han kommenterar de ideologiska övertonerna i debatten kring den ekonomiska krisen. Det gör han i boken i debatten – gör de någon nytta? (, red., Ekerlids förlag) Det är en utbredd uppfattning bland många vänstersinnade att kri- sen förorsakats av den politik som ekonomerna av i huvudsak ide- ologiska skäl rekommenderat. Man avser då i första hand avregle- ringarna på kredit- och valutamarknaderna, skattereformen och den så kallade normpolitiken i syfte att bekämpa inflationen. Kritiken mot ekonomerna är ofta okunnig och speglar ibland en ovilja att erkänna förekomsten av de målkonflikter som är nationa- lekonomins främsta studieområde. är ett väl fungerande samspel mellan nationalekonomerna och beslutsfattarna en nöd- vändig förutsättning för en lyckosam ekonomisk politik. Det finns därför anledning att kritiskt granska i vilken grad som brister i detta samspel kan ha bidragit till den ekonomiska krisen. Enligt min mening kan det utveckling rentav tjäna som ett skolexempel på hur svårt det är att på ett framgångsrikt sätt överföra nationalekonomisk kunskap till praktisk politik. Calmfors har säkert rätt i att kritiken mot ekonomerna ofta är okunnig, och visst kan det finnas en tendens att blunda för mål- konflikter, men det finns också en berättigad och nödvändig kritik mot ekonomerna, som bland annat Calmfors själv ger uttryck för. Om man ska granska bristerna i samspelet mellan nationalekono- merna och beslutsfattarna så går det förvisso att hävda att politi- kerna har lyssnat för lite på de tongivande nationa- lekonomernas råd, men vid andra tillfällen verkar man ha lyssnat för mycket på dessa, och inte haft tillräcklig kunskap för att kritiskt kunna ifrågasätta anvisningarna. Med en förenkling kan man hävda att fram till andra spred flertalet ekonomer det glada budskapet att allt är möjligt och att arbetslöshet och kriser kan bekämpas med en ex- pansiv politik. Ekonomins hjul snurrade, skulle vi ha en fördubblad levnadsstandard och den ekonomiska politikens roll var företrädesvis att underhålla, smörja och finjuste- ra systemet, så kallad fine tuning. har detta ersatts av salvelsefulla straffpredikningar om hur medborgarnas utsväv- ningar skadat ekonomin. Svenskens löneökningar, konsumtion och trygghet har utmålats som tärande, och man har hotat med att om folk inte sänker sina krav så kommer våra samlade tillgångar att brinna i inflationens skärseld eller sjunka ned i budgetunderskot- tets moras. Att stimulera ekonomin och expandera sig ur en kris ansågs inte längre möjligt, det man nu kunde göra var att strama åt, avreglera, stärka konkurrensen, öka löneskillnaderna, försämra de VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? offentliga trygghetsnäten och underlätta för marknaden, och när marknaden hade fått sitt, då skulle detta i förlängningen också gynna alla. Enligt denna nya och ännu rådande trosuppfattning förvärrar en expansiv politik situationen; inflationen tar fart, kapi- talet flyr landet, räntorna skjuter i höjden och underskotten för- värras. Den keynesianska revolutionen ansågs vara över, nationaleko- nomin gjorde åter skäl för namnet den dystra vetenskapen, där målkonflikter som den mellan inflation och arbetslöshet satte sin prägel på hela den ekonomiska politiken. Om en bärande tanke hos Keynes, och Wigforss var att ekonomin mår bra om män- niskorna arbetar och har en bra inkomst – och därmed kan efter- fråga företagens produkter – så betraktades nu sparande, försakel- se, uppoffring och anspråkslöshet hos medborgarna som dygder som får ekonomin att blomstra. Denna nya inställning kommer till uttryck i den aktuella boken Ekonomerna i debatten – gör de någon nytta (Ekerlids, 1996). Där skriver bokens redaktör : Denna längtan efter en ny Keynes, efter en ny frälsare, är i och för sig begriplig. Självklart önskar många få en gratislunch, att få höra att vi kan komma ut ur krisen utan några uppoffringar och kostnader på samma sätt som det keynesianska budskapet föreföll anvisa en väg ut ur depressionen utan någ- ra nämnvärda kostnader. Ekonomernas trista uppgift är att betona att detta inte är möj- ligt, att ingenting är gratis. Det ligger i ämnets natur att betona ex- istensen av knappa resurser och därmed av målkonflikter, vilket tvingar till prioriteringar, det vill säga till val mellan olika alternativ. Vi kan inte välja både och. Det måste bli antingen eller. Ekonomer anser som regel att den gängse ekonomiska teorin och analysen är högst relevant för att hantera dagens svårigheter – problemet är snarare att många politiker inte vill svälja den beska medicinen. I stället kräver de en smärtfri behandling byggd på ny men okänd medicinsk teori. Denna kollision mellan den politiska uppfattningen och det nationalekonomiska synsättet kan sammanfattas på följande något tillspetsade sätt: politik är att vilja – ekonomi är att välja. skrev alltså att Ekonomernas trista uppgift är att betona att detta inte är möjligt, att ingenting är gratis. Denna uppgift har förvisso svenska ekonomer tagit på allvar. Och ett av de val ekonomerna har gjort är att trycka ned medbor- garnas reallöner och konsumtion och gynna exportin- dustrin. När det gäller den beska medicinen så har medborgarna i efter 1976 tvingats svälja mer besk medicin än i de flesta jämförbara länder. Resultatet av alla dessa uppoffringar är att vår konsumtion per capita har ökat minst i hela västvärlden. Detta har i sin tur lett till att vår tillväxt har blivit lägre än i samtliga våra konkurrentländer, undantaget. Uppoffringarna har alltså inte gjort svenskarna rikare, tvärtom. Det är dock intressant att notera att många ekonomer har bör- jat överge sina ordinationer om besk medicin. Besk medicin kan nämligen inte ersätta näring. Vid ett seminarium som behandlade om stabiliseringspolitiken (se ovan) så höll förre finansministern ett anförande i vilket han varnade för höga of- fentliga utgifter och för att inflationen, en gammal vän, mycket snart kan komma tillbaka. – nämner att en gammal vän kan komma tillba- ka. Jag utgår från att det är inflationen han menar. Men just nu ser det ut som att det är en gammal trettiotalsvän som kommer tillba- ka, deflationen. Här är dock vi ekonomer mycket osäkra. Det ver- kar som om vi får ett deflationsfenomen i hela världsekonomin, titta på . Det skulle inte förvåna mig om vi alla, om det här fortsätter, är keynesianer i någon bemärkelse. Men ta det som en akademisk tankelek, inte som en prognos. Det är intressant att en ekonom som , som dömde ut keynesianismen, säger att vi kanske alla är keynesianer . Om Keynes hade gläntat på dörren till ett ständigt expanderan- de universum, med stigande realinkomster och växande konsum- tion, så beskrev neoklassikerna ett pulserande universum, med omväxlande expansion och kontraktion, på väg mot ett till- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? stånd med absolut jämvikt om krafterna bara finge råda fritt. Key- nes pläderade för statlig inblandning och stimulanspolitik när den privata sektorn får en svacka och drabbas av arbetslöshet, neoklas- sikerna pläderade för åtstramning och lönesänkning i samma situa- tion. I kriser skulle lönerna pressas ned för att jämvikten skulle återvinnas, först då kunde det åter bli balans mellan utbud och ef- terfrågan på arbetskraft. Det var nog inte många som trodde att det neoklassiska recep- tet skulle plockas fram igen, men så blev det. och framåt har en dominerande tanke varit att medborgarna först måste få det sämre för att kunna få det bättre . Om vi nu accepterar åtstramningar, sänkta bidrag och lägre löner ska vår export, och därmed hela vår ekonomi, förbättras så att vi kan få en högre standard längre fram. Problemet med en sådan strategi är dock att om vi genom denna strategi lyckas stärka landets ekono- mi, skulle vi då inte försvaga ekonomin igen som vi började skörda frukterna? Om lägre löner än våra konkurrentländer gör att ekonomin utvecklas bättre, hur ska vi då någonsin kunna höja lönerna i nivå med dessa länder? Svaret som anhängare av en sådan strategi skulle ge är väl att vi måste fortsätta att ha lägre löner än andra länder, men att detta i sin tur innebär att vår sysselsättning blir högre. Hellre arbete med lägre lön än inget arbete alls, skulle i så fall bli parollen. Om man vidgar resonemanget till att gälla hela världsekonomin så riskerar en inriktning på budgetbalans, stram ekonomisk politik och begränsad import att göra länderna protektionistiska, vilket i längden tenderar att missgynna alla. Minskad import för ett land är ju detsamma som minskad export för ett annat land. Inriktningen att stimulera den egna exporten men begränsa importen var programmatiskt genomdriven under merkantilismen . Först genom , nationalekonomins fa- der, och hans plädering för frihandel, avtog detta tänkesätt. Två- , under energikrisens 70-tal, återuppstod dock de- lar av denna filosofi. Flertalet industriländer kom att få bytesbalan- sunderskott gentemot de oljeproducerande länderna, vilket möttes med en neddragning av den ekonomiska aktiviteten i syfte att minska underskott och inflation. politik kom att, tillsammans med en fortskridande industriell ra- tionalisering, bidra till en ökning av arbetslösheten. Att höjda oljepriser, budgetunderskott, stigande inflation och fria kapitalrörelser skulle innebära att hela den aktiva konjunktur- politiken från Keynes och stockholmsskolan fullständigt förlorar sin giltighet är knappast en hållbar tolkning, även om vissa inslag i dessa skolbildningar förvisso är anpassade till en svunnen era av regleringar och hård styrning av kapitalflödena. En rimligare tolkning är måhända att nya realekonomiska förut- sättningar i kombination med en kraftig ekonomisk och opinions- mässig dominans för marknadskrafterna har fått pendeln att svänga över så kraftigt att keynesianismen förkastas trots att den även – i modifierad form eller i en sammansmältning med andra teo- rier – borde kunna vara användbar. I bok om ekonomernas roll i debatten skriver följande: Övergången till normpolitiken och försvaret av den fasta växelkur- sen 1991–92 illustrerar ett ytterligare allmängiltigt problem i sam- band med ekonomisk-politiska paradigmskiften, nämligen risken för att dessa blir alltför långtgående och utan nyanser när de väl sker. Man kan också förklara kraften i paradigmskiftet med en ohäl- sosam tendens till likriktning i fråga om det ekonomisk-politiska tänkandet. Denna risk är förmodligen särskilt stor i ett litet land som , där alla känner alla och där det därför finns starka drivkrafter att uppnå en samsyn (bli en i gänget). Ett visst eko- nomisk-politiskt synsätt tenderar därför lätt att bli ett slags ideo- logiskt kitt snarare än bara ett förhållningssätt till uppkommande problem. Dessvärre tror jag att SNS (och Samhälle), där jag själv varit och är verksam, till följd av sin mycket framgångsrika verksamhet i syfte att sammanföra politiker, ekonomer, journalister och näringslivsföreträdare spelade en sådan likriktande roll under dessa år. Det är ett viktigt inlägg som gör. Inlägget andas stor självkritik, och bidrar till en öppning i debatten. Det han säger är ganska sensationellt. Han säger att SNS, som han själv tillhör, VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? har varit så framgångsrikt i sin opinionsbildning att pluralismen och det öppna förhållningssättet till ekonomisk-politiska frågor har tagit skada. Bara genom att uttala att så har varit fallet förebyg- ger han fortsatta låsningar och banar väg för ett nytt, friare förhåll- ningssätt, något som i förlängningen gynnar den demokratiska processen. Den tendens till likriktning som Calmfors beskriver är antagli- gen ett större problem i små länder, med en hög grad av maktkon- centration och ett fåtal maktcentra. Paradigmskiftet inträffade för- visso i hela västvärlden. En skillnad är att man i länder som Eng- land och har haft en livlig diskussion – åtminstone inom den akademiska världen – om alternativ till den förda politi- ken, och man har haft ett betydande antal ekonomer som aldrig lämnat den keynesianska grundanaly- sen. Vi talar då om några av världens ledande ekonomer, däribland ett antal ekonomipristagare. De få svenska ekonomer, med i spetsen, som mitt i den monetaristiska, utbudsekono- miska och neoklassiska guldåldern har behållit en keynesianskt färgad analys, har i debatten framställts som avvikande och udda trots att de i själva verket har delat analys med ett stort antal av och ledande ekonomer. Detta är ett exempel på den tendens till likriktning i som Calmfors nämner. Det som utmärkte och den svenska modellen var bland annat den speciella balans mellan samhällskrafterna som Marquis W. Childs så väl sammanfattade: ett land med en kung vid tronen, framgångsrika kapitalister och en socialistisk regering. Om denna balans och bör- jade försvinna genom att styrkeförhållandena vägde över för lönta- garsidan, fackföreningarna, den politiska vänstern och den social- demokratiska regeringen så skedde en strömkantring i samband med det borgerliga maktövertagandet 1976. i opposi- tion kunde det borgerliga till sitt ekonomiska, opinions- mässiga och publicistiska övertag – huvuddelen av den svenska dagspressen är borgerlig – lägga erövrandet av den politiska mak- ten. Balansen försköts därefter stegvis till förmån för arbets- givarsidan och den så kallade marknaden, och 80-talet kom att re- presentera en motpol till det tidiga 70-talets värderingar. Avregle- ring, privatisering, marknad, konkurrens och aktier blev nya hon- nörsord i stället för jämlikhet, solidaritet, välfärd och offentlig sektor. Försök att vrida samhället i mer radikal riktning gjordes, och motsättningarna mellan vänster och höger kulminerade i samband med kärnkraftsomröstningen och den stora arbetsmarknads- konflikten (1979–80), samt genom lanserandet av löntagar- fonderna som ett steg mot vad vänstern såg som ekonomisk de- mokrati. Om löntagarfondernas inverkan på det svenska samförståndet skriver publicisten i kulturtidskriften (nr 107, sept. drevs konflikten ut ur de traditionella utred- nings- och förhandlingsrummen genom en klockren värdekolli- sion; mellan uppfattningen att företag borde ägas av kollektiva löntagarfonder och uppfattningen att företag borde ägas enskilt och privat. 1975 skrev dåvarande LO-ekonomen att han önskade beröva de gamla kapitalägarna den makt som följer med ägandet och band sig LO officiellt för ägande genom kollektiva löntagarfonder. Därmed var det omöjligt att hantera konflikten som en fråga om sak och metod och de invanda mekanismerna för samförstånd och konsensus kollapsade helt. I det här fallet blev de politiska såren efter striden bestående; det värdeneutrala samförståndets mekanismer kunde aldrig helt re- pareras. Den torftiga kompromiss som slutligen antogs av riksda- gen 1983 löste ingenting. Den var verkligen, med ord, ett jävla skit som mest bidrog till att permanenta en molande stämning av misstro och ressentiment i det svenska samhället; en stämning som skulle manifestera sig i konflikten om EU-medlemskapet. F r å n babords till styrbords slagsida Den stigande arbetslösheten –82 hade lett till en kraftig motreaktion mot vad många uppfattade som borgerlig VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? åtstramningspolitik, och i valrörelsen uttalade de välciterade orden att man nu ville ha svängrum i stället för svångrem. som socialdemokraterna övertog makten devalverade den nytillträdde finansministern , och följde året därpå upp med en höjning av momsen. Konsumtionen föll och den inhemska efterfrågan brom- sades upp, som exportföretagen kunde öka sina vinst- marginaler kraftigt. Knappt hade effekten av de fyra borgerliga de- valveringarna 1976–81 avklingat förrän exportindustrin fick ytter- ligare draghjälp. Med en socialdemokratisk regering som tog de stora exportföretagens parti gentemot löntagare och småföretagare försvann ytterligare ett element i den svenska modellen. Balansen i det svenska samhället ruckades, och även om de första tecknen tydde på att svensk industri mådde bra av den förda politiken (ökad export, stigande investeringar) och även om regeringen sade sig slå in på en tredje väg mellan åtstramning och expansion så skulle man kunna hävda att den svenska skutan nu seglade med styrbords slagsida, detta efter att bara ha krängt häftigt åt babord. Socialdemokratins ledning delade nu i väsentliga delar analysen av ekonomins grundproblem med sina forna politis- ka motståndare. , och övriga nya so- cialdemokrater i verkade alla vara av uppfatt- ningen att höga löneökningar, stigande offentliga utgifter och un- derskott i budget och bytesbalans var huvudproblemen i ekono- min. Till och med fackföreningsrörelsens ledning, med LO- ordföranden i spetsen, såg höga löneökningar som svensk ekonomis huvudproblem. I en intervju i sa han: – Men det verkliga problemet, att har för hög löneök- ningstakt gentemot omvärlden, är inte löst. Det ligger något i att våra motparter nu är våra egna medlemmar när det gäller att hålla lönerna nere. Detta kommenterar på följande sätt : – Efter att vi hade haft den här utvecklingen med och våra avtal och kostnadskrisen och allt det där, då sa jag i början på 80-talet att vi måste få ner inflationen och vi måste anpassa löne- bildningen, och inte fortsätta som vi hade gjort tidigare. dis- kuterar bara fackföreningsrörelsen hur man ska hålla nere löner- na. Men jag sa: Vi måste få ner inflationen, och i ett sådant läge måste vi också ta ner lönerna. får jag intrycket att ekono- merna bara kopplar ihop inflationen med lönebildningen, till och med LO:s ekonomer. Det vore bättre om de sa ungefär som jag sa, att vi måste hålla en låg inflation därför att då kan vi få reala löne- ökningar även med låga nominella tal. Att flertalet ekonomer och politiker gjorde analysen att löneök- ningarna måste bromsas behöver självfallet inte vara ett tecken på att balansen i samhället har försvunnit, det kan lika gärna vara re- sultatet av en saklig och allmänt omfattad analys.