sou · GNB339d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Av dessa anser ungefär en tredjedel att funktionshindret medför att arbetsförmågan är mycket nedsatt eller att funktionshindret försvårar deras studier. En grov uppskattning ger då vid handen att av be- folkningen har ett funktionshinder som försvårar deras deltagande i vuxenutbildningen. ·Människor med ett funktionshinder har som grupp en genomsnittligt större andel personer med endast grundläggande utbildning och en mindre andel högskoleutbildade. Andelen med högst gymnasieut- bildning är lika stor som för befolkningen i övrigt. ·Funktionshindrade har som grupp en större andel icke sysselsatta än befolkningen i övrigt. ·Uppgifterna om studiedeltagandet hos människor med funktionshin- der visar ett lägre studiedeltagande jämfört med befolkningen i övrigt. Det är framförallt arbetsgivarfinansierad utbildning som människor med funktionshinder tar mindre del av jämfört med befolkningen i övrigt. Inom vuxenutbildning och vid folkhögskola uppvisar människor med funktionshinder som grupp ett större deltagande än befolkningen i övrigt. ·De skillnader som finns när det gäller kvinnors och mäns utbild- ningsnivå avviker inte nämnvärt från befolkningen i övrigt. Några långtgående slutsatser går inte att dra av statistiken. Däremot kan man konstatera att gruppen människor med funktionshinder är stor och heterogen. Det går inte att generalisera när det gäller vilka problem som finns för människor med funktionshinder i vuxenutbildningen. Det går heller inte att ur denna statistik peka ut några särskilda grupper som skulle ha extra stora problem. Därtill är respektive grupp alltför hetero- 336 Vad säger statistiken om studerande med funktionshinder Detta är också ett av skälen till varför en analys av situationen för studerande med funktionshinder inom olika former av vuxenutbildningen inte bör utgå från olika diagnoser eller indelningar av funktionshinder. Den bör istället inriktas på de olika hinder som uppkommer. En slutsats som dock kan dras utifrån statistiken är att människor med funktionshinder som grupp har lägre utbildnings- och sysselsätt- ningsnivå än befolkningen som helhet och att detta innebär att behovet av vuxenutbildning för människor med funktionshinder bör vara större än för befolkningen i övrigt. Ansvaret för särskilt stöd i utbildning regleras bl.a. i Skolla- gen (SFS 1995:1100), Grundskoleförordningen (SFS 1994:1194), Gymnasieförordningen (SFS 1992:394) och i Förordning (SFS 1992:403) om vuxenutbildning. Skolhuvudmannens ansvar för stöd till studerande med funktions- hinder eller andra särskilda behov, avtar med elevgruppernas ålder. Ansvaret för att särskilt stöd ska erbjudas i är omfattande och preciserat. Bl.a. stadgas att särskilt stöd ska ges till elever med svå- righeter i skolarbetet, att skolpersonalen ska utarbeta åtgärdsprogram för dessa elever och att elever med specialpedagogiskt behov ska ges stödundervisning. Detta ansvar är inte lika långtgående i gymnasiesko- lan. Där ska elever med behov av extra stöd ges stödundervisning . Specialklasser får inrättas för elever som p.g.a. vissa funktionshinder eller andra uttalade studiesvårigheter inte kan följa den vanliga undervisningen. Motsvarande skyldigheter och uttalade möjligheter till stöd för stu- derande med funktionshinder är betydligt svagare i vuxenutbildningen. Förordningen om vuxenutbildning anger att elever som inte når ett godtagbart studieresultat bör ges möjligheter till utökad studie- vägledning och stödundervisning . Kunskaps- lyftets kurser ska genomföras i enlighet med de bestämmelser som gäller i Förordning om vuxenutbildning. I bestämmelserna om trycks något hårdare på att utbildningen ska utgå från den studerandes önskemål, behov och förutsättningar (SFS 1998:276). Förutom i själva genomförandet av utbildningen, kan stödinsatser behövas inom områden i anslutning till utbildningen. Nedan redogörs i korthet för ansvarsfördelningen inom vuxenutbildning vad gäller den fysiska tillgängligheten i skolbyggnaden, hjälpmedel, läro- medel och färdtjänst. Det är skolhuvudmannen – alltså kommunen – som ansvarar för att utbildningen görs tillgänglig för den studerande. Det finns inga specifika eller preciserade krav på skolbyggnadens fysiska tillgänglighet annat än vad som sägs i Lag (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnader. Där stadgas att byggnader som uppförs eller ändras ska uppfylla vissa krav på tillgänglighet och användbarhet för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga. Bestämmelserna gäller alltså inte redan uppförda byggnader. Vad kraven på tillgänglighet och användbarhet innebär, preciseras inte. har det övergripande ansvaret för att erbjuda människor hjälpmedel. Utöver att tillhandahålla och finansiera hjälpmedel, innebär ansvaret även att informera om, utröna behov av och prova ut hjälpme- del. ansvarar för hjälpmedel som krävs för att den enskilde ska kunna tillgodose sina grundläggande behov i den dagliga livsfö- ringen. Utbildning räknas in i begreppet daglig livsföring (prop. 1992/93:159). När det gäller vuxenutbildning, ansvarar för personliga hjälpmedel till studerande med funktionshinder. Skolhu- vudmannen – dvs. kommunen – ansvarar för pedagogiska hjälpmedel och hjälpmedel som kan räknas som grundutrustning i skolan (jfr. Till skillnad från grund- och gymnasieskola är huvudmannen inte skyldig att bekosta läromedel i vuxenutbildning. Individen ansvarar för att anskaffa litteratur och annat som han/hon har för eget bruk: Såvitt gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg, skyddskläder och andra därmed jämförbara hjälpmedel som varje elev har för eget bruk och behåller som sin egendom, får huvudmannen bestämma att hjälpmedlen skall anskaffas av eleverna själva på egen bekostnad eller erbjudas mot avgifter som högst motsva- rar huvudmannens anskaffningskostnader. (Skollagen 11 kap 5§) Det ligger på kommunens ansvar att anordna färdtjänst för kommu- ninvånarna: Varje kommun ansvarar, såvitt gäller kommuninvånarna, för att färdtjänst anordnas inom kommunen och, om det finns sär- skilda skäl, mellan kommunen och en annan kommun. En kommun får för sina kommuninvånare anordna färdtjänst också i eller mellan andra kommuner. (SFS 1997:736) Kommunen får överlåta driften av färdtjänst till trafikhuvudmannen – t.ex. – i länet. Ansvaret för färdtjänst ligger dock fortfarande på kommunen (jfr. 13.2Studerande med funktionshinder i vuxenutbildning För att få en bild av situationen för studerande med funktionshinder i den kommunala vuxenutbildningen, har gjort en undersökning bland landets komvuxenheter. De iakttagelser som gjorts bland komvuxenheterna gäller även för i den mån kurserna bedrivs inom komvuxenheten. För undersökningen har 38 kommuner valts ut. Urvalet av kommuner har gjorts så att alla län finns representerade. Kommunerna har delats in i fyra urvalsgrupper beroende på befolkningsmängd: ·Kommuner med mer än 100 000 invånare: , Helsing- borg, , , , , , , , , (samtliga; 11 st) ·Kommuner med mellan 50 000 – 100 000 invånare: , , , , , , , , (9 st) ·Kommuner med mellan 20 000 – 50 000 invånare: , , , , , , Oskars- hamn, , Sundbyberg1 (9 st) ·Kommuner med mindre än 20 000 invånare: , , , , , , , , (9 st). 1 och har gemensam vuxenutbildning. Undersökningen grundar sig på telefonintervjuer, förutom kommunerna /som besökts. Intervjuerna har följt ett strukturerat schema. Samtalen har företrädesvis skett med rektor och/eller kurator vid komvuxenheten. Synpunkter från olika handikapporganisationer har hämtats in dels via brev och skrivelser som organisationerna lämnat till kommittén, dels via möten med organisationerna. Iakttagelser har även gjorts vid studiebesök i åtta kommuner. I sammanställningen nedan görs skillnad mellan stora och små komvuxenheter. Till de stora enheterna räknas de som har ett elevantal på mer än 1 000 elever. I undersökningen förekommer 20 stora och 17 små komvuxenheter. 13.2.1Kommunernas erfarenheter av studerande med funktionshinder Enligt en av de utvärderare som engagerat i utvärderingen av beräknas studerande med funktions- hinder utgöra av deltagarna i vuxenutbildning (). Deltagandet ser dock ganska olika ut i olika typer av vuxenutbildning, vilket framgår av nedanstående tabell. Tabell 13.1 Andel studerande med funktionshinder2 i vuxenutbildning, Andel funktionshindrade (%) - , grundskolenivå (utan UBS) - , grundskolenivå ( med UBS) - , gymnasienivå (utan UBS) - , gymnasienivå (med UBS) - Ordinarie basutbud (utan UBS) - Ordinarie basutbud (med UBS) & O. , 1999, Deltagare i och jämförelsegrupper. Studerande med funktionshinder är i förhållande till sin andel av under- sökningens population väl representerade i Kunskapslyftskurser på grundskolenivå. Lägst är andelen i den kommunala vuxenutbildningens ordinarie basutbud. Sammantaget utgör studerande med funktionshinder en större andel bland dem som studerar med UBS än de som har övrig studiefinansiering, i respektive kategori. Siffrorna för den kommunala vuxenutbildningen kan jämföras med de för arbetsmarknadsutbildning och arbetslösa där människor med funktionshinder också är väl representerade. Undersökningen visar på en viss skillnad mellan könen. En något högre andel av männen (7,) än av kvinnorna (6,) som studerade i vuxenutbildning hade någon form av funk- tionshinder (, 1999). Utvärderarnas undersök- ning presenteras närmare i avsnitt 6.5. I undersökning framgår att de stora komvuxenheterna inte oväntat har större erfarenhet av studerande med funktionshinder än de små enheterna. Dels finns där ett större antal stu- derande med funktionshinder, dels har man mer erfarenhet av olika former av funktionshinder som kan verka handikappande i studiesitua- tionen. Medan man vid de små enheterna har haft enstaka studerande med funktionshinder, har de stora en mer regelbunden tillströmning av studerande med funktionshinder. 2 Avser människor med arbetshandikapp. De intervjuade upplever överlag att det finns få studerande med s.k. traditionella funktionshinder – rörelsehinder, synskada, hörselskada, dövhet – i vuxenutbildningen. I uppskattas ca 10 av 2000 stu- derande ha någon form av funktionshinder som kräver speciellt stöd i utbildningssituationen. Därtill kommer ett antal personer med olika grad av läs- och skrivsvårigheter3. , med 200 studerande, har några personer med läs- och skrivsvårigheter. I övrigt har endast en person med funktionshinder, som ställt krav på särskilda insatser från komvuxenhetens sida, studerat där . Det funktionshinder som förekommer mest i de undersökta komvuxenheterna är rygg- och nackbesvär samt läs- och skrivsvårig- heter. På flera komvuxenheter uppger man att det är ganska vanligt att studerande behöver speciella hjälpmedel m.m. på grund av problem med rygg, axlar och nacke. Alla de stora enheterna, liksom flertalet av de små har någon form av speciell satsning för personer med läs- och skrivsvårigheter. De flesta komvuxenheter har utbildat personer med s.k. traditionella funktionshinder. Erfarenheten är dock begränsad i så måtto att det oftast är fråga om enstaka studerande, och vid de små enheterna dessutom vid ett fåtal tillfällen. På några komvuxenheter uppger intervjupersonerna att man har haft studerande med medicinska funktionshinder, t.ex. reumatism, svåra allergier och cancer. Vissa har erfarenheter från att utbilda personer med förvärvade hjärnskador och människor med psykiska funktionshinder. 13.2.2Problem och lösningar i kommunerna Det finns problem som kan synas olösliga. Hur gör man utbildningen tillgänglig för elallergiker som behöver nedsläckta lokaler, eller personer med så svåra psykiska funktionshinder att de inte kan vistas i skol- miljön? Vad gör man för att personer med andra kommunikationsmedel – t.ex. teckenspråk – ska integreras i den sociala gemenskapen? På några av de undersökta komvuxenheterna har man ställts inför dessa problem, och man har hanterat dem på olika sätt. har komvuxenheten tagit sig an problemet och löst det så gott man kunnat, ibland har man istället hänvisat personen i fråga till en annan utbildningsanordnare som man upplever har mer kunnande och resurser, t.ex. en folkhögskola. 3 I detta kapitel används termen läs- och skrivsvårigheter, då det i intervjuerna inte varit möjligt att dra en klar gräns mellan dyslexi och lättare läs- och skrivsvårigheter. De flesta problem har dock ganska enkla lösningar, som lig- ger i enheternas organisation, beredskap och flexibilitet. Den fysiska tillgängligheten för rörelsehindrade varierar starkt i de tillfrågade komvuxenheterna. Vissa komvuxenheter är helt anpassade för personer med rörelsehinder. I bedrivs undervisning i ett enda plan, och i har komvuxenheten tagit över lokaler efter äldreomsorgen varpå varannan toalett är handikapptoalett. De flesta komvuxenheter är bara delvis anpassade för rörelsehind- rade. Ofta är bara vissa av skolans utrymmen tillgängliga. På några komvuxenheter måste man använda varuhissen för att ta sig över nivå- skillnader, ibland har handikapphissen kodlås. De komvuxenheter som har störst problem med den fysiska till- gängligheten är inhysta i äldre byggnader som dessutom ibland är K- märkta. I undersökningen är fem komvuxenheter inte alls eller minimalt tillgängliga för personer med rörelsehinder. Två av dessa är enheter med mer än 1 000 studerande. Långt ifrån alla enheter är anpassade för hörselskadade. Av de komvuxenheter som intervjuats har ungefär en fjärdedel installerat hör- selslinga eller har annan anpassning för personer med hörselskada. I har man några klassrum där gardiner, skrivtavla m.m. an- passats speciellt för hörselskadade. En större andel av de stora än av de små komvuxenheterna är tillgängliga för personer med hörselskada. Tillgängligheten ser alltså mycket olika ut i de komvuxenheter som undersökts. En minimal tillgänglighet kan försvåra eller t.o.m. omöjlig- göra utbildningen för studerande med funktionshinder. hjälpmedelsfrågan av tack vare att den studerande redan har fungerande hjälpmedel som han/hon tar med sig till studierna. Det kan t.ex. vara fråga om ett hjälpmedel som den studerande använt i ti- digare studier eller i sin yrkesutövning. Många av de studerande med funktionshinder som kommer till den kommunala vuxenutbildningen befinner sig dock i en situation där de behöver nya hjälpmedel. Det råder ofta osäkerhet om vilka hjälpmedel som ska stå för och vilka komvuxenheten ska bekosta. I bl.a. har man erfarenhet av förhandlingar kring hjälpmedel, där står för en del och komvuxenheten för en annan del av samma hjälpmedel. kyrka upplever de intervjuade att hjälpcentralen blivit mer restriktiv när det gäller att bekosta hjälpmedel. Ett annat problem är när landstingen bara beviljar ett hjälpmedel av varje sort. Om den studerande behöver hjälpmedlet både hemma och i studierna, kan det vara krångligt att transportera det mellan bostaden och komvuxenheten. uppkom- mer problem i och med att det är lång leveranstid på hjälpmedlet. Den allmänna uppfattningen på de komvuxenheter som undersökts, är att man får god hjälp av landstingen och deras hjälpcentraler när man vänder sig dit. Kontakterna mellan komvuxenheter och hjälpcentraler är dock ofta sporadiska. I och har man haft speciellt bra samarbete kring hjälpmedel och utrustning för hörselskadade studerande. regeltillämpning tycks variera stort över landet. Det är t.ex. ovanligt att, som i , dyslektiker kan få specialutrustade datorer från . Att ha särskild personal anställd är ofta mycket kostsamt för komvux- enheterna. Ett fåtal enheter har anställda assistenter som bl.a. hjälper till med olika praktiska frågor, t.ex. att gå på toaletten, ta sig till fikarummet eller göra anteckningar på lektionerna. I har komvuxenheten finansierat två teckentolkar i un- dervisningen av en döv studerande. Även om man kan lösa finansie- ringsfrågan kan det uppstå problem med att hitta teckentolk. I fick man ta tolk från andra delar av landet. I vände sig kurator till bl.a. universitet och lasarettet utan att hitta någon tolk, och komvuxenheten tvingades därför säga nej till en döv studerande. Bristen på tolkar är ett stort problem inom all utbildning. () upplever att även om bristen på tolkar är stor, så ligger det största problemet i avsaknaden av betalningsvilja hos vissa kommuner (, 1996). Vissa studerande kan ha behov av lektörshjälp för inläsning av olika texter. Många komvuxenheter kan erbjuda studerande med synskada och studerande med läs- och skrivsvårigheter att få litteratur inläst på band. handlar det om tillfälliga lösningar, t.ex. att kursläraren läser in vissa texter. På några komvuxenheter är det mer organiserat. I har man t.ex. en projektanställd som ser till att litteratur, skrivningar etc. läses in på band. I vänder man sig till som hjälper till med inläsning av litteratur. På många mindre komvuxenheter uppger intervjupersonerna att komvuxenheten aldrig har haft studerande med behov av anpassad litte- ratur. Vid de enheter där man har erfarenhet av särskilda läromedel, har det gällt litteratur till studerande med läs- och skrivsvårigheter och stu- derande med synskada. Problem har framför allt uppkommit när det gäller litteratur för syn- skadade. Det är svårt att hitta talböcker och punktskriftböcker som går att använda i undervisningen, och det är dyrt att översätta kurslitteratur till punktskrift. En komvuxenhet lurade in en synskadad person i gymnasieskolan för att slippa kostnaderna för punktskriftböcker. Det är dessutom ofta lång leveranstid på böckerna. I har man speciell utrustning som transfererar skriven text till punktskrift. Problemet med kurslitteratur är att Upphovsrättslagen för- bjuder kopiering av läroböcker. Komvuxenheterna ställer ofta upp och finansierar extrakostnader för synskadades litteratur, trots att detta egentligen åligger den studerande. Enligt intervjupersonerna rör det sig vanligtvis inte om så många böcker per termin, då de studerande oftast läser enstaka ämnen. () upplever dock att kommunerna ofta inte har råd att ta denna kostnad varpå den studerande får stora problem att genomföra studierna (, 1997). Några av komvuxenheterna har varit i kontakt med i skolan () och fått hjälp av deras konsulenter i den pedagogiska uppläggningen av undervisning av bl.a. blinda stude- rande. Den allmänna erfarenheten hos dessa komvuxenheter är att motvilligt gör insatser i vuxenutbildning. I finns Josefinagruppen som är en resurs för kommunens högstadie-, gymnasie- och komvuxskolor i frågor som rör studerande med fysiska och medicinska funktionshinder. Josefinagrup- pen bistår skolorna med fördjupad studie- och yrkesvägledning, plane- ring och anpassning av studiesituationen samt med att köpa in och låna ut hjälpmedel till de studerande. De flesta komvuxenheter i undersökning erbjuder någon form av stödundervisning. Enligt intervjupersonerna är det oftast personer med läs- och skrivsvårigheter som utnyttjar denna möjlighet, men det händer även att studerande med andra funktionshin- der får stödundervisning. Enligt avsätter komvuxenheterna i regel resurser för stödundervisning och specialpedagogisk kompetens, även om det är stor variation i förekomst och kvalitet mellan landets olika kommuner (, ). Ett par av de mindre komvuxen- heterna säger sig inte ha ekonomiska möjligheter att ge stödundervisning, andra tycker inte att det hör hemma i vuxenutbildningen. Pedagogik och undervisningsmetoder kan behöva anpassas för att studerande med funktionshinder på bästa sätt ska kunna tillgodogöra sig utbildningen. På några av de komvuxenheter som deltagit i under- sökningen har man vidtagit åtgärder för att anpassa undervisningen för studerande med synskada. I lärde sig en lärare punktskrift för att bättre kunna undervisa en studerande. I fick en lärare som skulle undervisa en synskadad person utbildning inför detta genom Tomtebodaskolans resurscenter och genom studiebesök på Ami-syn. På vissa komvuxenheter tycker intervjupersonerna inte att speciell peda- gogik behövs eller att enheten ska kosta på detta. Det är betydelsefullt för både personal och studerande att komvux- enheterna satsar på kompetensutveckling hos sin personal, så att lärare och andra berörda får kunskap om hur undervisningen på bästa sätt kan anpassas för personer med olika funktionshinder. Detta betonas också av flera handikappförbund, t.ex. SRF och och skrivsvårigheter (FMLS). Denna typ av kompetensutveckling tycks dock vara ovanlig i kommunerna, och hänger ofta ihop med individuellt engagemang från lärare eller skolledare. Ett allmänt problem hos de komvuxenheter som undersökts, är att man på enheten inte vet vart man kan vända sig för att få hjälp och råd med olika pedagogiska lösningar, frågor kring hjälpmedel etc. Många har känt sig rådvilla och har hittat på lösningar så gott de kunnat. Det finns ett tydligt behov av att höja den allmänna kompetensen om hur undervisningssituationen kan anpassas för studerande med funktions- hinder. undersökning visar att personalen inom vuxenutbildning ofta upplever sig sakna en instans att vända sig till för att inhämta specialkunskap om detta. Personer som har fått beslut om färdtjänst är oftast beviljade ett visst antal resor . Att påbörja studier innebär i regel ett ökat behov av resor, varpå de beviljade resorna inte räcker till. I de flesta fall står kommunen för driften av färdtjänst, och detta tycks oftast fungera bra. Undantaget bland de kommuner kommit i kontakt med är , där kommunerna har ingått ett avtal med som sköter färdtjänsten. Enligt landstingsföreträdare i ingår inte resor till och från skolan i detta avtal. Följden har blivit olika lösningar i kommunerna, och det kan vara olika från kommun till kommun om den studerande får resor till och från utbildningslokalen betalda. I betalar komvuxenheten färdtjänst för studerande i vuxenutbildning. I har i ett fall gått in och betalat resor till och från komvuxenheten. I andra kommuner, t.ex. /råder fortfarande oklarheter om vem som ska betala resor till och från kom- munal vuxenutbildning. Färdtjänst är i grunden ett kommunalt åtagande. Oklarheter om hur resor till och från utbildningslokalen ska finansieras, kan innebära att vissa studerande inte kan påbörja sin utbildning. Vid de flesta komvuxenheter finns studievägledare eller annan personal som vid behov hjälper studerande med studiefinansieringsfrågor. Stu- derande kan p.g.a. funktionshinder behöva studera i långsammare takt. För att ändå få fullt studiestöd, måste CSN bevilja den studerande an- passad studietakt. På några komvuxenheter får den studerande hjälp av komvuxenheten i kontakten med CSN. Många komvuxenheter tar dock inget ansvar för den studerandes kontakter med CSN, angående t.ex. anpassad studietakt. Vägledningen handlar istället oftast om information om olika typer av studiestöd etc. På några komvuxenheter uppger intervjupersonerna att de har ett gott samarbete med CSN och i studiefinansieringsfrågor. I bl.a. och kan studerande som på grund av ett funktionshinder behöver långsammare studietakt, beviljas anpassad studiegång med fullt studiestöd. På andra enheter har man problem med just detta. Man upplever att samarbetet med CSN fungerar dåligt och att ärendehanteringen är långsam och inkonsekvent. För att kunna läsa i anpassad studietakt, krävs först och främst att den studerande eller personalen på komvuxenheten känner till att denna möjlighet ges. Därefter måste komvuxenheten ofta intyga att den stude- rande behöver anpassad studietakt. Resultatet tycks sedan bero på rela- tionen mellan CSN och komvuxenheten. Det finns anledning att undra över vad skillnaderna i samarbetet med CSN beror på. Är det en fråga om personliga relationer till handläggaren och olika bedömningsgrunder hos de regionala CSN-kontoren? påpekar att liknande gäller för försäkringskas- san. Många av förbundets medlemmar tvekar att påbörja studier p.g.a. farhågor att ej få behålla sin rätt till ersättning från . Vissa försäkringskassor medger studiedeltagande med bibehållen för- tidspension, sjukpenning eller sjukbidrag, men detta gäller inte över hela landet.