sou · GNB3113d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Hälsan tiger still? Om vanmakt, apati och liknöjdhet i svensk demokrati Valdeltagandet sjunker, deltagandet i politiska partier minskar, lik- som förtroendet för politiker. Hur skall denna utveckling, som pågått såväl i som i andra länder, förstås? Och framför allt: hur allvarlig är den?1 Syftet med uppsatsen är att (1) beskriva innebörden av och dis- kutera tänkbara förklaringar till det låga och därtill av allt att döma minskande politiska engagemanget bland medborgarna, samt att (2) med utgångspunkt i tillgängliga empiriska data söka besvara frågan vilken empirisk evidens dessa förklaringar kan sägas ha. Avslut- ningsvis diskuteras (3) de normativa implikationerna av de olika förklaringarna. Först finns emellertid anledning att kort erinra om bakgrunden. Ett minskat politiskt engagemang Valdeltagandet har legat på en stabil och hög nivå i svensk politik. Under den tre decennier långa perioden med en- kammarriksdag har ungefär (eller lite drygt) av de röst- berättigade röstat , därefter har nivån sjunkit för att 1998 nå den lägsta nivån (81,) sedan det extra andrakammarvalet . Valdeltagandet har följakt- ligen sjunkit med sedan mitten av 1980- talet. Till detta skall läggas ett valdeltagande i de båda valen till 1995 och 1999 på en nivå som utlöst chockvågor i debatten: . Det sjunkande valdeltagandet i riksdagsvalet kom knappast som en blixt från en klar himmel; tvärtom hade flera varningstecken förekommit. har en debatt om demokratins Utgångspunkten för denna debatt har i första hand det minskade engagemanget i de politiska partierna varit, men också det rent allmänt sjunkande intresset för politiska aktiviteter har stått i fokus för diskussionen. Många deltagare har uttryckt farhågor för att den svenska formen av demokrati, med ett starkt medborgar- engagemang inom ramen för en stark folkrörelsetradition, är på god väg att dö sotdöden. En demokrati utan engagerade medborgare kan, framhålls det, inte behålla den vitalitet som är nödvändig. Med det sjunkande valdeltagandet 1998 tillfördes nytt bränsle i debatten om demokratins kris. Orsakerna till det låga röstetalet blev föremål för uppmärksamhet, liksom implikationerna och konse- kvenserna av detta. Kunde trenden fortsätta och vad innebar i så fall det för demokratins framtid? Några säkra svar på dessa frågor finns ännu inte. I stor utsträck- ning är det också fråga om bedömningsfrågor av mer subjektivt slag. Kommande forskningsrapporter kan förhoppningsvis på ett mer auktoritativt sätt säga något om orsaker och möjligen också tänkba- ra konsekvenser av det allt lägre valdeltagandet. Men det är viktigt att redan nu framhålla att det även efter att forskningen – om allt går väl – lyckats tillföra debatten ny och perspektivvidgande kunskap sannolikt finns ett betydande utrymme för skilda nor- mativa bedömningar. Det finns nämligen diametralt olikartade syn- sätt och förväntningar på vilken roll medborgarna skall ha i en väl fungerande demokrati. En vanligt förekommande och mycket plausibel tolkning är att det sjunkande valdeltagandet hänger samman med den växande politi- kermisstron. Först nu börjar, enligt detta tolkningsperspektiv, misstron att få konsekvenser. Så länge valdeltagandet låg var det lätt att upp- fatta larmrapporterna om ökad politikermisstro som något som bara fanns i valforskarnas tabeller. Varför skulle medborgarna göra sig besväret att gå till vallokalen om de åtminstone inte kände ett visst förtroende för de partier och kandidater som fanns att välja mellan? I allt väsentligt har medborgarna också röstat på etablerade partier. Proteströstning har förvisso förekommit. val röstades in i delvis med hjälp av proteströster. nådde proteströstningen sin mest omfattande nivå: av väljarna valde att inte stödja något av de sex partier som då var representerade i , antingen genom att rösta på något annat parti eller rösta blankt eller inte alls. Mest påtaglig har dock proteströstningen varit i kommunerna. Antalet lokala partier har ökat oavbrutet. val är det sammanlagt 158 lokala par- tier representerade i landets kommunfullmäktigeförsamlingar. Raset det senaste valet, som dessutom föregåtts av en successiv minskning av valdeltagandet de närmast föregående valen, tyder dock på att misstron finns också i verkligheten. Och, som sagt, att den nu också börjar att få konsekvenser. Denna misstro som därmed (sannolikt) ger sig till känna är (möjligen) av ett annat och betydligt allvarligare slag än den proteströstning vi tidigare sett prov på. Ty att medborgarna ratar den representativa demokratins primära och mest fundamentala påverkanskanal – de allmänna valen – kan vara ett tecken på att de också vänder det demokratiska styrelseskicket ryggen. Detta perspektiv förutsätter emellertid att icke-röstning är ett uttryck för en politiskt medveten handling i den meningen att det är fråga om en protest mot det politiska systemet. Det sjunkande val- deltagandet handlar således, enligt detta betraktelsesätt, om att allt fler medborgare i vrede eller resignation vänder sig från politiken. En hypotes är således att vanmakt och utanförskap förklarar det sjunkande valdeltagandet. Men det kan ju också vara en helt annan typ av sentiment som ger upphov till politisk passivitet, nämligen ointresse. Kanske var det just brist på intresse som gjorde att många väljare avstod från att bege sig till vallokalerna? I en forskarrapport hävdas att det just är detta – bristen på engagemang – som är den verkliga utmaningen för demokratin: Det är sannolikt inte den svaga – utan den svala – demokratin som för- tjänar att belysas när den svenska folkstyrelsens framtida problem skall diskuteras. De mångas svala känslor är förmodligen ett större problem än några fås avståndstagande (Nord 1999: 71). Vad syftar på när han talar om en sval demokrati är alltså inte den djupa animositet mot politiker som kännetecknar ett ge- nuint politikerförakt och som (sannolikt) givit upphov till ett mins- kat valdeltagande. Det är den politiska apati som finns hos den breda massan som hotar demokratins vitalitet snarare än det av- ståndstagande som återfinns hos individer med politikerförakt som beskrivs som grundproblemet. är kanske inte det relativa ointresset för politik någonting nytt, vilket talar mot att det sjunkande valdeltagandet beror på oin- tresse. Men i kombination med att den sociala norm som säger att icke-röstning är ett mindre acceptabelt politiskt beteende (jfr be- greppet röstskolkare) i stigande grad tycks kommit att urlakas (1996: 161), framstår också ointresset som en tänkbar hypotes till det sjunkande valdeltagandet val. Ett visst stöd för denna tolkning finns i SNS Demokratiråds medbor- garundersökning . I denna framgår att det blivit mindre vanligt att medborgarna ser röstdeltagande som en medborgerlig dygd såväl som ett effektivt sätt att påverka samhället (m.fl. 1998: 52, 130). Men tendensen är förhållandevis svag. Man behöver alltså inte längre skämmas för sitt politiska ointres- se. Att stanna hemma på valdagen tycks inte längre vara ett klander- värt beteende på samma sätt som . Huruvida detta ointresse sedan är att betrakta som ett allvarligt problem eller ej är beroende av vilka normativa bedömningar man väljer att göra. Enligt ett deltagardemokratiskt perspektiv är all form av politisk apati en styggelse eller rentav någonting väsensfrämman- de i en demokrati (Pateman 1970; Barber 1984). från en konkurrensdemokratisk utgångspunkt blir apati och passivitet mindre dramatisk. Tongivande för en sådan demokrati- konception är framför allt forskare som (1942) och (1987), men få om någon torde i svensk debatt formulerat denna ståndpunkt på ett lika tydligt och provokativt sätt som i Moderna Tider: Den största politiska hälsan är likgiltigheten, för vår författning eller för jordbrukspolitiken, för den kommunala vattenförsörjningen eller inbördeskriget i . Man [medborgarna] föredrar att ägna sig åt sitt arbete, sin kärlek, sina krämpor, sina tankar och sin fritid (Schein 1993: 38). i denna uppsats problematiseras implikationerna av den svala demokratin. Redan här är det emellertid värt att notera hur passivitet och ointresse inte nödvändigtvis behöver uppfattas som proble- matiskt. Det innebär att två skilda perspektiv finns när det gäller det låga medborgarengagemanget; ett pessimistiskt krisperspektiv och ett mer avdramatiserande. Enligt det förra befinner sig demokratin i svår kris. Det är vanmakt och frustration som förmodas ligga bakom det vikande engagemanget. Medborgarna vänder politiken ryggen, vilket får demokratin att förtvina. Enligt det senare perspektivet ifrågasätts tolkningen att det är vanmakt och politikermisstro av ett mer genuint slag som förklarar engagemangsminskningen. Ett så- dant kan förvisso finnas, men mer på marginalen och det är knap- past huvudförklaringen till engagemangsminskningen. man på den relativa liknöjdheten bland medborgarna: avsaknaden av proteströstning och politiskt engagemang tolkas som att hälsan tiger still. En variant av denna passivitet finns dock, och den är mindre idyllisk: passiviteten kan helt enkelt vara ett uttryck för den genuina form av ointresse som kan benämnas politisk apati. Låt oss med hjälp av de kvalitativa data som ligger till grund för denna uppsats skärskåda detta närmare. Passivitet, ointresse och apati Kännetecknande för de allra flesta intervjupersonerna i urvalet är ett mer eller mindre tydligt ointresse för politik. Men vissa variationer finns ändå. Å ena sidan finns alltså politiskt apatiska personer, dvs. personer som bär på apolitiska attityder. Å andra sidan finns också sådana, vars politiska intresse utan att vara särskilt starkt i motsats till den förra gruppens, ändå är av sådan beskaffenhet att de inte kan beskrivas som indifferenta. De följer med vad som sker i politiken, men tämligen förstrött och från åskådarplats. Den första kategorin – de politiskt apatiska – utgör en anmärk- ningsvärt stor andel i urvalet (en femtedel av de intervjuade). Efter- som antalet intervjuer (120 st.) inte medger några statistiska genera- liseringar är det vanskligt att diskutera materialet i termer av antal och andelar, men det är trots detta värt att notera den frekventa fö- rekomsten av en sådan attityd. Särskilt bland de äldre är det vanligt att man helt vänder politiken ryggen. Delaktigheten är här på sina håll obefintlig. De händelser som äger rum i och på Hel- geandsholmen, och som medierna upphetsat rapporterar om, upp- märksammas över huvud taget inte. Den andra kategorin kan kallas för åskådardemokrater. Med Almonds och Verbas terminologi i den klassiska (1963) är dessa åskådardemokrater deltagare i den me- ningen att de röstar och följer med vad som händer; det finns där- med i någon mån en potential för ett aktivt deltagande. Åtminstone bland vissa. Intresset för och kunskaperna om politik varierar starkt mellan de intervjupersoner som är åskådardemokrater. I perspekti- vet av potentiell aktivitet är detta viktigt att notera. Många av de passiva har nämligen sådan kunskap om politik att de av allt att döma skulle ha möjlighet att påverka sin situation om de behövde göra det. För andra är det mer tveksamt att bedöma påverkansmöj- ligheterna. Det finns alltså ingen självklar koppling mellan passivitet och ointresse – även intresserade och välinformerade personer kan vara passiva. Helt passiva är i allmänhet inte dessa åskådardemokrater. För- utom att de röstar i allmänna val diskuterar de emellanåt politiska frågor med vänner och arbetskamrater. Det finns heller ingen själv- klar koppling mellan å ena sidan avsaknad av politikerkontakter, som ju passiviteten i praktiken innebär, och å andra sidan misstro mot politiker. Misstro finns hos passiva åskådardemokrater såväl som aktiva, engagerade deltagare. En närmare studie av de politiskt apatiska i urvalet visar att det är möjligt att vara genuint ointresserad av politik på ungefär samma sätt som det är möjligt att vara fullkomligt ointresserad av idrott eller konst. Att säga att man misstror politikerna för att man är ointresserad av politik är alltså fel. Man anser just ingenting. Detta är en viktig observation. Någon skulle säkert invända mot resonemanget och göra gällande att politisk apati om något är ett uttryck för en verkligt genuin misstro. Det finns nämligen en betydelsefull skillnad vad gäller implikationerna av likgiltighet inför politik och exempelvis idrott. Alla i samhället är trots allt berörda av politiken, ingen undgår den. Man kan visserligen vända den ryggen och därmed undfly sitt med- borgerliga ansvar, men man är likafullt berörd. Att vända politiken ryggen är alltså, med detta sätt att se saken, att ge uttryck för en implicit och kanske också omedveten form av misstro. Resone- manget har en tydlig värdeobjektiv anstrykning på så vis att det kan sägas ligga i demokratins själva förutsättning att alla medborgare en- gagerar sig i de gemensamma angelägenheterna. En sådan kritik utgår ifrån en bestämd demokratinorm, den kommunitära, som säger att varje medborgare bör delta i styrelsen av de gemensamma angelägenheterna, annars legitimeras en politisk kultur med anti-sociala drag. Med medborgarskapet följer enligt denna norm ett ansvar för det gemensamma. En passiv medborgare är en demokratisk anomali (Caney 1992: 282; 1997: 22 f.). Med ett mer liberalt synsätt är emellertid passivitet inte något de- mokratiskt problem. Enligt liberalismen är ett aktivt deltagande i politiken någonting som bör vara föremål för individernas fria val. Liksom det är en medborgerlig rättighet att delta, är det en rättighet att inte göra det (1991:168). Tre former av passivitet kan urskiljas i materialet. För det första är passivitet i en del fall – ganska många, närmare bestämt – ett ut- tryck för misstro och alienation. Korthuggna svar är kännetecknan- de för denna kategori när frågor ställs om politik. I några fall med tillägg av typen att de helst inte vill tala om eländet. Här handlar det alltså om ointresse parat med ett tydligt avståndstagande. Passi- viteten är kopplad till misstro. Den kausala relationen är emellertid svårfixerad i en del fall. Passiviteten kan vara betingad av misstro likaväl som passivitet kan ge upphov till en sådan. Generellt gäller dock att dessa båda komponenter är sammankopplade med varandra på ett sådant sätt, att när de väl föreligger handlar det i stor utsträckning om en kausal process av ett självförstärkande slag. Misstron hos en passiv individ resulterar således i en ännu större obenägenhet att engagera sig. Och passiviteten hos en individ som misstror ger i sig upphov till ännu starkare misstro genom den dis- tansering till politik som passiviteten innebär. Den andra formen av passivitet skiljer sig från den förra på så vis att det här inte alls handlar om något misstroende utan just (enbart) ointresse. Påfallande många saknar uppfattningar om politik och politiker. tycks detta genuina ointresse ta sig uttryck i att respondenterna, som ett försök att vara intervjuaren till lags, arti- kulerar svar trots en uppenbar avsaknad av en åsikt. Vanligtvis yttrar sig dock ointresset i axelryckningar och – även här – i korthuggna och synnerligen oengagerade svar. Jag vet inte är ett vanligt svar, liksom det har jag aldrig tänkt på. Med ett anti-liberalt perspektiv kan således även denna passivitet betraktas som en implicit form av misstro. Det finns också personer som har ett visst politiskt intresse, och som är förhållandevis välinformerade om politik, men som helt en- kelt inte har tid att engagera sig. Detta är den tredje formen av pas- sivitet. Dessa upptagna personer hyser inte nödvändigtvis misstro. Flera av dem är tvärtom mer eller mindre nöjda med sakernas till- stånd; deras förhållningssätt till politiken kan karakteriseras i termer av att hälsan tiger still. Passivitet kan således även vara ett uttryck för förtroende. Vad som är värt att notera redan efter denna kortfattade exposé över kvalitativa kännetecken är att kopplingen mellan ointresse och misstro kan vara ytterst svag. Här finns dock en tydlig generations- skillnad. Hos de flesta äldre i denna undersökning finns inte något avståndstagande från politiker som gör det motiverat att tala om misstro i djupare mening. De flesta är helt enkelt bara ointresserade av politik; åtskilliga, som vi sett, i en sådan utsträckning att man kan tala om politisk indifferens eller apati. Bland dessa äldre saknas för- ståelse för argumentet att demokratin fordrar aktiva och engagerade samhällsmedborgare. Hos flera av de yngre och medelålders är dock situationen en annan: i denna kategori finns många som delar den kommunitära synen. Vissa säger sig ha dåligt samvete för att de är alltför passiva. Här följer några exempel på hur dessa personer svarar när de får frå- gan om hur viktigt det är att man som medborgare (på olika sätt) engagerar sig i politik: (I): Är man en sämre medborgare om man inte engagerar sig? –Ja, det tycker jag nog. –Som medborgare har man ju både rättigheter och skyldigheter. Ett problem är att vi tar demokratin för given. Jag har själv aldrig demon- strerat eller engagerat mig mot något, t.ex. skrivit insändare, men det är viktigt att folk gör det. Vi är vana att få allting – samhället ordnar och fixar. Det är ett problem. Folk blir sittande med armarna i kors. –Det är självklart att man skall engagera sig. (I) Är man en sämre medborgare om man inte engagerar sig? Då är man ju bara borgare – inte medborgare. Ordet sam- hälle betyder ju samma häll, dvs. man delar ugn. Men har ett gemen- samt hushåll. Då har alla ett ansvar tillsammans. –Det är väldigt viktigt [att man engagerar sig]. Men man orkar inte. Man får hoppas att det är andra som gör det. Det händer faktiskt att jag har lite dåligt samvete att jag inte engagerar mig mer eftersom jag fak- tiskt är ganska intresserad. Jag har tänkt att sedan, dvs. , skall jag engagera mig politiskt. Tre röster från politiskt intresserade personer. Samtliga anser att den låga engagemangsnivån är ett stort demokratiproblem. De båda första är själva aktiva i politiken (som medlemmar i ett parti) och den tredje är passiv. Vissa av de ointresserade har en uttrycklig misstro mot såväl po- litiker som politiska institutioner. Men denna misstro kännetecknas av att den påfallande ofta är dåligt underbyggd, och knappast heller – vid ett närmare påseende – är särskilt intensiv. I allt väsentligt låter den sig karakteriseras som loj skepsis. Eller om man så vill: rituell cynism. De mest vanligt förekommande åsikterna om politikers brister radas upp mer eller mindre mekaniskt och oreflekterat. Poli- tikerna anses sålunda lova för mycket, käbbla för mycket om småsaker och vara verklighetsfrämmande i den meningen att de alltför ofta fattar beslut om saker de inte förstår eller behärskar. Ett typexempel på detta är en intervjuperson som förklarar sig vara helt likgiltig inför politik – jag bryr mig helt enkelt inte – men som också säger sig vara kritisk till politiker gene- rellt och sakna förtroende. Attityden till politik kan beskrivas i ter- mer av just rituell cynism: Jag litar aldrig på löften från politiker- na, säger hon. Slutsatsen är alltså att ointresse även i den avancerade meningen politisk apati inte nödvändigtvis behöver vara liktydig med misstro. sammanhänger naturligtvis ointresset med misstro. Den kausala kopplingen tycks då i regel vara sådan att ointresset be- ror på misstron; i sådana fall kan man verkligen med fog tala om att man vänder politiken ryggen. Men orsakssambandet kan alltså också vara det omvända, och misstron får då en annan karaktär – just själva ointresset innebär i dessa fall en avsaknad av förståelse. Denna brist på förståelse för politikens premisser ger ofta upphov till misstro. Fram tonar bilden av ointresserade individer som för- strött från tv-sofforna snappar upp enstaka yttranden och händelser från det medium som den franske kultursociologen i sin bok (1998) menar lider av brådskans dikta- tur. Kombinationen av lågt intresse för det som förmedlas – och därmed brist på kontextuell förståelse – och den medielogik som innebär snuttifierade, dramatiserade, tillspetsade, kritiska, problem- betonande och kanske överdrivna inslag, ter sig förödande. Kom- mentarer av typen jag får en känsla av att det som dom [politikerna] pratar om inte riktigt angår mig illustrerar sannolikt just detta. Denna form av ointresse är naturligtvis problematisk ur demo- kratisk synvinkel. Teoretiskt sett är den dock möjlig att åtgärda. En kommunikationskonsult skulle säga att det (enbart) är en fråga om kommunikation. Om de folkvalda bara vore bättre på att kommuni- cera, skulle mycket av den misstro som betingas av ointresse kunna minska, skulle konsulten säga. På ett allmänt plan är det naturligtvis lätt att instämma. Om förutsättningarna för en meningsfull dialog mellan medborgare och politiker förbättrades radikalt, skulle san- nolikt förståelsen för de styrandes situation öka. Och därmed skulle också förtroendet för dessa (förmodligen) förbättras. Det sjunkande valdeltagandet faller in i ett generellt mönster som sammantaget gör det befogat att tala om en demokratins kris, menar många. Partierna, som är de viktigaste kanalerna i den representativa demokratin, har förstelnat. De förlorar medlemmar och av de som finns kvar är det allt färre som vill vara aktiva. Partierna fungerar därför allt sämre som länkar mellan medborgarna och staten. Till detta kommer vad som ibland kallas flykten från det gemen- samma. De värderingsförändringar som ägt rum innebär att med- borgarna blir mer individualistiska och autonoma. För allt fler är det viktigt att kunna förverkliga sina individuella livsprojekt, att få ut- veckla sig själva och ta ett större ansvar för sina egna liv. Denna vär- deringsförändring följer ett logiskt mönster av närmast determinis- tiskt slag, om man får tro den amerikanske statsvetaren (1997). När fattigdom och materiell otrygghet inte längre hotar oss breder post-materialistiska värderingar ut sig. Vi blir mindre benägna att bejaka värdet av auktoriteter och efterfrågar mer inflytande över de villkor som konstituerar våra vardagsliv. Dessa värderingsförändringar, som återfinns mer eller mindre tydligt hos samtliga västliga demokratier, utgör en central kompo- nent i förståelsen av den förändring som den svenska demokratin genomgått . I sitt slutbetänkande menade redan att en individualistisk demokratimodell var på väg att successivt ersätta en kollektivistisk modell (SOU 1990:44). För- utom mer individualistiska värderingar tog sig denna förändring ut- tryck i att medborgarna i ökad utsträckning vände sig från de över- gripande politiska strukturerna och i stället, i stigande grad, valde att engagera sig i mer näraliggande och överblickbara sammanhang. Ett annat sätt att formulera samma sak är att allt färre upplever politik i traditionell mening som meningsfull. En sådan känsla av meningslöshet kan, visar intervjuundersökningen (1999), ha flera orsaker. För vissa framstår det politiska systemet som alltför komplext och svåröverskådligt. Att påverka ter sig meningslöst; dels är makt- och ansvarsförhållanden oklara och dels är de politiska in- stitutionernas möjligheter att styra och kontrollera allt mindre. Detta resulterar i vanmakt och resignation. För andra framstår politiken som meningslös helt enkelt för att den inte anses ha svar eller lösningar på de problem som ter sig vä- sentliga. Med mer inslag av postmateriella värderingar förändras medborgarnas krav och anspråk mot det politiska systemet. Krav som mer delaktighet och inflytande, bättre möjligheter till självför- verkligande, bättre miljö osv. ställer systemets aktörer och institu- tioner inför nya och helt andra utmaningar. De nya postmateriella förväntningarna är betydligt svårare att tillfredsställa än de materiella som stått i förgrunden under välfärdsstatens uppbyggnad och expansion. Åtminstone så länge det fanns resurser.