sou · GNB38 · 2000-01-01 00:00:00 — Personalchefer svarade aldrig på ansökningar om utannonserade jobb, socialsekreterare och arbetsförmedlare gjorde allt de kunde för att antingen försöka placera dessa människor lägre ned på arbetslivets skala, på arbetsuppgifter som egentligen inte krävde någon akademisk utbildning alls, eller lät de vanliga rutinerna styra: Dessa arbetslösa skulle gå vissa kurser, de skulle sedan vänta på att nya perioder av sex månaders arbetslöshet skulle gå över medan de skickade i väg oändligt många ansökningar – fast de visste att hoppet att få anställning var ytterst litet – de skulle sedan gå med i någon åtgärd. Också åtgärdernas verksamheter hade lite eller ingen anknytning till tidigare utbildningar och kompetenser. Det som hände mig på arbetsförmedlingen i hade inte alls varit ovanligt: Det var den svenska myndighetens tjänsteman som skulle planera mitt liv i och inte alls jag själv. Handledare och rådgivare som träffar arbetslösa invandrare säger inte att hemländernas utbildningar och yrkeserfarenheter är värdelösa – men de agerar som om en tyst, allmänt accepterad och allmänt rådande norm skulle ge dem rätt att radera bort den arbetslöses tidigare liv. talas det ofta på socialkontor och arbetsförmedling om personliga handlingsplaner för bidragstagare och arbetslösa, men i praktiken har jag inte stött på någon handlingsplan som har växt fram ur ett riktigt levande samarbete mellan klient och ansvarig tjänsteman. Det är alltid tjänstemannen som bestämmer vad klienten ska göra. Och utrymmet för egna initiativ är ytterst begränsat. SFI (Svenska för invandrare), Komvux, , kommunala projekt och projekt anordnade av arbetsförmedlingar- na söker deltagare – det händer ytterst sällan att rörelsen går i motsatt riktning: Att en eller några arbetslösa själva ritar på just den plan de vill följa och får stöd att omsätta den i praktisk hand- ling. Arbetet inom mål 3 – alltså stöd för utsatta grupper ( arbetslösa ungdomar, kvinnor och invandrare med sär- skilda svårigheter) – ger klara illustrationer till denna grundläggan- de obalans i relationerna mellan det starka samhällets representan- ter och de svaga gruppernas medlemmar. Till detta ämne – fördel- ningen av stödbidrag från mål 3 – återkommer jag i mina betraktelser. En ung turk som leder en av mest aktiva turkiska för- eningar berättade en gång för mig om förortens tunnelbanestation som metafor för hela samhället. till nio väller de i en stor ström ut ur tunnelbanan – sade han. till fem lämnar de förorten på samma sätt. Det är svenskarna som får ta betalt för att ta hand om invandrar- na. Och jag tror att just detta mönster utgör det största hindret – ett hinder inbyggt i själva samhällets struktur – som reser sig som en tjock mur i vägen för alla goda avsikter att åstadkomma integra- tion: Delningen av samhället i en aktiv och en passiv sektor, i grupper som har rätt att bestämma och sätta i gång handling och grupper som bara förväntas ta emot åtgärder, handlingsplaner, utbildningsmodeller och sätt att organisera sig så som de andra i den aktiva sektorn har fastställt. Att en sådan delning av samhället existerar är inte resultat av någon illvillig eller medvetet förtryckande konspiration, utan helt enkelt en naturlig följd av en särartad historisk utveckling. När folkhemmet skulle nå fulländning under de decennier som följde , kom samhället allt mer att bygga starka struk- turer för s.k. full sysselsättning. Alla invånare skulle arbeta för att försörja sig och alla skulle omfattas av bestämda organisatoriska system – antingen i fackföreningar eller arbetsgivarorganisationer, vilket i praktiken betyder att alla förväntades att antingen bli löntagare eller företagare. växte samarbetet mellan stat, landsting och kommuner å ena sidan och stora företag å andra sidan. Någon särskild uppmärksamhet ägnades inte av samhälls- byggarna till de små företagen och ännu mindre intresse visade de för förutsättningarna att sätta i gång tidigare okända arbetsenheter – små kooperativ, helt nya små kunskapsföretag, föreningar för frilansande uppdragstagare och konsulter. Under de årtionden då nuvarande arbetsrätt och nuvarande mönster för relationer mellan arbetslivets olika aktörer fastställdes i lagar och bestämmelser – inte minst i skattelagarna – visade varken politiken eller närings- livet särskilt mycket engagemang inför frågor om möjligheterna för nya grupper att finna aktiva arenor för sig själva och för ovan- liga arter av produktion och distribution av varor och tjänster. Resultatet är att sådana arenor för nya grupper egentligen inte finns i dagens . Redan långt innan jag började arbeta tillsammans med de arbetslösa hade jag haft hundratal tillfällen att inpå bara skinnet erfara skillnaderna mellan arbetslivets etablerade aktiva sektor och den trånga och otrygga lilla fåra där den icke erkända arbetskraften får röra sig. Jag har under alla mina i tjänat mina pengar som fri skribent, timanställd lärare och projektledare för projekt jag själv har satt i gång. Ingen av dessa positioner försvaras av någon särskild bestämmelse, inga särskilda rättigheter för den fria arbetskraften har någonsin kunnat skydda mig mot godtycke och hänsynslös behandling från vilken fast anställd byråkrat eller arbetsledare som helst. På en halv dag kunde kurser och seminarier jag hade hållit – kurser och seminarier som studen- terna uppskattade högt – tas ifrån mig, ibland utan att den institu- tion som tog ett sådant beslut ens brydde sig om att informera mig om förändringen i den berörda högskolans studieplaner. På samma sätt kunde min medverkan i vissa tidningar och tidskrifter upphöra om vissa fast anställda journalister av en eller annan anledning kände sig förargade över mina åsikter. Kontakterna med tidigare elever från mina kurser på Drama- tiska institutet och för mim bekräftar Många av de utexaminerade studenterna kliver in i yrkeslivet som fria regissörer, skådespelare, scenografer, efter- som antalet fasta anställningar är allt mer begränsat. År arbetar dessa nykomna i kulturen på svältlöner. Inte så sällan händer det att de förbereder eller producerar vackra föreställningar medan de officiellt inte arbetar utan enbart söker arbete: Den mycket låga arbetslöshetsersättningen är den minimala grund på vilken dessa människor försöker gå vidare i sina yrken. Åren går, mina före detta elever är inte längre unga, många av dem får er- kännande i recensioner och kritiska kommentarer, men den per- sonliga ekonomiska ersättningen förblir mer eller mindre sym- bolisk, medan beställarna av kultur – tjänstemän i den offentliga sektorn, fast anställd personal på olika institutioner och skolor – tillåter sig att när som helst att dra ned nivån på ekonomisk er- sättning för de fria eller att tvinga dem arbeta för helt oaccep- tabla arvoden. Det svenska arbetslivet har länge varit segregerat: Fast anställda har länge haft betydligt bättre förutsättningar än tillfälligt anställda eller fritt verksamma medborgare. var skillnaderna mellan dessa grupper inte särskilt tydliga. Arbetslös- heten var låg och de flesta invånare utan fast anställning kunde försörja sig på sitt arbete – även om de alltid fick mycket lägre och otryggare inkomster än de med fasta anställningar. 1990-talets höga arbetslöshet har definitivt ändrat detta förhållande och den hotar att slutgiltigt stänga ut ett stort antal människor från möj- ligheterna att försörja sig på betalt arbete. Arbetsmarknads- politiken fortsätter ändå att bygga på bestämmelser utformade i tider av högkonjunktur och med höga tal av fasta anställningar. Ingen strategi som går vidare i dessa vältrampade spår kan öppna vägen för de långvarigt arbetslösas återinträde i arbetslivet. Fixeringen vid de fasta anställningarnas värde har både direkta och indirekta destruktiva effekter. De direkta negativa följderna av denna ordning i arbetslivet har jag redan hastigt beskrivit, när jag berättade om den totala ojämlikhet som karakteriserar relationerna mellan fast anställda ansvariga och fritt arbetande medmänniskor. De indirekta onda resultat som dyrkan av fasta anställningar har gett upphov till finns att upptäcka i mentalitet och oskrivna koder hos personalchefer och arbetsgivare. Det högsta sociala betyg en arbetsökande person kan bära med sig är aktuell arbetslivserfaren- het, och när det gäller den offentliga sektorn dessutom aktuell arbetslivserfarenhet från just den offentliga sektorn. Läs alla annonser om nya jobb! Det räcker för att förstå att människor som aldrig eller för länge sedan arbetade i detta land egentligen inte har en chans att närma sig en någorlunda vanlig anställning. Socialbidrag eller arbetsmarknadsåtgärder verkar därför i många fall som direkt diskvalificerande kriterier när det gäller kontakter- na med arbetslivet. Personalcheferna begriper att en sökande är evig kund hos socialtjänst och arbetsförmedling när meritförteck- ningen bara berättar om kurser och arbetsmarknadsåtgärder, varvade med tomma perioder som inte relateras till arbetsinsatser eller studier. Bedömningen blir då: En person som för länge sedan eller aldrig har arbetat i , vilket är det samma som total diskvalificering. Ansökningen åker rakt ned i papperskorgen. Det kan inte vara tal om en anställningsintervju. Låt mig illustrera dessa påståenden med exempel från vår vardag. Starta eget betraktas vara lösningen för många av våra projektdeltagare: har ju aldrig eller yttest arbetat i , bristen på färsk arbetslivserfarenhet och kontakter, av- saknaden av kunskap om vardagliga rutiner och yrkesspråk anses diskvalificera dem när det gäller vanliga anställningar. Eftersom många invandrare någorlunda har funnit en lösning på dessa problem genom att starta eget – fast de flesta överlever som egna företagare med ytterst låga inkomster – uppmuntras ivrigt våra deltagare att göra det samma. Många av dem har redan gått olika starta eget- kurser för vilka arbetsförmedlingarna antagligen har betalat stora konsultarvoden. Men till och med om vi lämnar åt sidan de alldeles för allmänt informativa kurserna – och det är gott om dem i arbetsförmedlarnas kataloger över erkända utbildningar – stöter våra människor på stora svårigheter som gör att de antingen lägger ner en redan registrerad firma så fort som de upptäcker att perioden med starta eget-bidrag närmar sig slutet, eller att de överhuvudtaget inte vågar ge sig in på den redan planerade vägen. De största svårigheterna som skrämmer dessa personer tillbaka in i passiviteten är två; omöjligheten att på acceptabelt sätt skaffa sig eget kapital och det långsamma inflödet av intäkter i etable- ringsfasen. För att kunna sätta i gång ett nytt företag, behöver – självklart – den blivande ägaren investera i lokal, utrustning, arbetsmaterial osv. Lån får man med hjälp av och bara om man själv kan lägga fram ett antal tiotusenkronor. Några invandrare lyckas göra det – med hjälp av släktingar eller efter att göra slut på allt de tidigare kunnat samla. Men så snabbt verksamheten startar upp- täcker de att de ändå saknar likvida medel nödvändiga för den vardagliga arbetsgången. Och intäkterna kommer – så som alla människor som har verkat inom småföretag vet – mycket långsamt med en ny verksamhet. Klämda mellan sådana svårigheter känner människorna sig allt mer osäkra. Arbetslöshets- ersättningen – för dem som har rätt till den – visar sig plötsligt som ett mycket tryggare och lugnare sätt att grunda familjens eko- nomi på än det egna företagets högst problematiska intäkter. Firman läggs ned, den nyblivne ägaren återvänder till den hopplösa arbetslöshetens armé. Ännu mer skrämmande exempel har jag fått del av när det gäller människor med journalistiska eller konstnärliga yrken som kan knuffas in i eget företagande av överambitiösa rådgivare och stödgrupper. Det finns i få arter av inkomstbringande verksamhet som är så riskfyllda som medierna och konstproduk- tionen. skulle lanseras, räknade ägarna kallt med ett första år av förlust i miljonklassen. blev det inte så – eftersom tidningen är mycket professionellt utformad och efter- som överenskommelsen med SL från första dagarna blev en riktig trampolin för gratisdistributionen. Men när olika grupper invand- rare försöker ge sig in i tidningsvärlden och producera tidningar för invandrare – antingen på modersmålet eller på svenska – finns det få rådgivare till hands som är kompetenta nog för att informera dem om de oerhörda risker som lurar bakom hörnet. Rådgivarna är specialiserade t.ex. på livsmedelsbutiker eller enklare varianter av export-import och vet ytterst lite om tidnindsproduktionens risker. Invandrade journalister som av förtvivlan kastar sig huvud- stupa i äventyret med en ny tidning kan lätt falla offer för denna okunskap. Ännu värre är det när invandrade filmregissörer möter konsulter som vill övertala dem att etablera egna filmfirmor – utan att på något sätt ta hänsyn till den filmkris som råder i sedan minst två decennier. I många fall är själva diskussionen om starta eget snarare en förolämpning än en någorlunda acceptabel dialog. När det gäller socialbidragens kunder och folk med lägsta möjliga kas-ersättning är själva tanken på ett eget företag absurd. Det gäller ju människor som aldrig har råd att gå på bio eller prenumerera på en tidning – varifrån ska de ta några för att lägga grunden för ett banklån skaffat med stöd från ? Och hur ska de få det självförtroende och den tro på den egna energi som behövs för att driva en helt ny verksamhet? har de blivit behandlade som objekt för alla sorters åtgärder medan alla deras tidigare erfarenheter och önskemål i praktiken har förnekats. För de som vill sätta i gång arbeskooperativ är situationen långt ifrån bättre. Till och med om startens alla komplikationer med kapital, lokal, utrustning och kundkontakter är lösta, ställer fack- föreningarna hårda krav. Från första inkomstdagen ska arbets- kooperativen betala avtalsenliga löner. Ytterst få nya små företag kan från födelsen ta på sig en sådan lönebörda – vilket innebär att arbetskooperativen i i praktiken förbjuds av facket. Listan på eländiga fall och situationer kan förlängas med många andra dystra exempel. Den värsta bild jag har stött på – och då inte bara en gång – är den av invandraren som energiskt och med stor hängivenhet ska bevisa sin duglighet för att till slut upptäcka att han/hon har blivit bestulen på sitt arbetes resultat. Jag ska ta upp en av de historier jag känner till. En duktig dataprogrammerare från fick praktikplats på ett mindre företag i . Hon skulle skräddarsy de program företaget behövde och hon fick löfte om vidareanställning om programmen godkändes. arbetade hon som besatt. grammen visade sig vara mycket användbara och gick rakt in i före- tagets arbetsrutier, men min bekant fick inte den lediga plats före- tagets personalchef hade talat om. När hon frågade vad som hade hänt fick hon veta att hon inte passade in i gänget. Platsen hade gått till en yngre och betydligt lägre kvalificerad svensk kvinna som på naturligt sätt hade kommit in i arbetsgruppen. En liknande historia från är betydligt svårare att rekonstruera – många dunkla moment verkar har förmörkat händelseförloppet. I en av den stora invandrarutredningens rapporter – Arbete till invandrare SOU 1955:76 – summeras åsikter och erfarenheter avsedda att underlätta invandrarnas inträde i arbetslivet. Där be- rättas också om TIAC (Training, information and competence), ett stort försök startat och samordnat av . Jag kände till TIAC och de mycket stora förväntningar projektet skapade men slutet på denna ansträngning är allt annat än glädjan- de. TIAC har helt enkelt långsamt förlorat sina deltagare när hoppet om betalt arbete har visat sig vara helt oberättigat. Den mest drivande av TIAC:s medarbetare, en grek, tog själv på sig skulder för att förverkliga planerna med en marknadsförings- kampanj – en rullande utställning presenterad på ett tåg – i . Några av väletablerade konsulter och företagare gjorde flera kostsamma resor till i samband med diskussionerna kring projektet men verksamheten lades ned. Den invandrare som hade belastat sin egen ekonomi med stora skulder för att föra planerna i hamn tvingades flytta till för att undvika den mycket laddade negativa stämning som omringade honom i efter projektets nedläggning. Sådana fakta har slutat uppröra mig. Hur skulle jag kunna bli arg inför olika individuella misslyckanden? Stora grupper diskrimi- neras kollektivt i på grund av regler som betraktas som heliga. Vad annat än kollektiv och systematisk diskriminering är innebörden i den berömda lagen sist in, först ut? Denna lag garanterar tryggheten bara för folk som är inne i den fasta anställningens trygga position. Alla andra tvingas av samma lag att acceptera en ständigt hotande otrygghet. Sist in, först ut betyder ingenting annat än att tre stora grupper alltid hamnar i en svagare ställning än arbetskamraterna med lång vistelsetid inom De tre grupperna är: Ungdomarna med kort eller ingen arbetslivserfarenhet, kvinnor med osäker ställning i arbetslivet – deltidsarbetande eller eviga vikarier som sent får en möjlighet att komma in i en fast anställning – och självklart invandrare som inte kan åberopa lika inne på en arbetsplats som svenskar som hade fått anställning innan invandrarna hade kommit in i landet. Debatten har redan gått i flera omgångar. samlades en rad invandrarforskare på ett seminarium arrangerat av SNS – och samhälle – och presenterade siffror om invandrarnas arbetslöshet. har journalister och politiker, forskare och tjänstemän från olika myndigheter talat och skrivit om denna höga arbetslöshet bland invandrare, om invandrare och bidragsberoende, om behovet av nya grepp. Ingen- ting eller ytterst lite har ändrats i praktiken. Den stora invandrar- politiska utredning som ledde lade fram sina rapporter och 1996. Många intressanta förslag fanns bland de botemedel och behandlingsmetoder som olika röster förespråkade. Inte ett enda av dessa förslag togs till diskussion för att omsättas i praktiken. Nästan kom den s.k. med väl- klingande deklarationer om Samverkan, Egenmakt, Arbetslinjen. Inte heller denna utredning gav upphov till någon förnyelse i praktiken. Det intryck man får när man engagerar sig i bekämpning av arbetslöshet bland invandrare är att alla vill väl men att allting fortsätter i gamla spår, att ingen orkar ta ett första steg i ny riktning. Om jag lägger ihop dessa upprepade erfarenheter – vackra deklarationer, intressanta utredningar, skapande förslag följda av näst intill inga förändringar i den konkreta vardagen – och jämför dem med de slutsatser jag kunder dra under studierna om etniska grupper och integration i , tror jag att jag har rätt att formu- lera några antaganden. Kanske är ett alldeles för grundligt centraliserat samhälle för att överhuvudtaget tanken på smidighet i relationerna med nya invånare ska kunna slå rot i effektiv hand- Kanske har det utomordentligt välutvecklade svenska syste- met för regleringar av arbetslivet helt täppt igen öppningar mot nya grupper och nya initiativ? Kanske är näten av kors-och-tvärs- förbindelser mellan alla möjliga stora organisationer och den offentliga sektorn ett hinder för uppkomsten av nya organisationer och små lokala sammanslutningar direkt engagerade i bekämp- ningen av arbetslöshet? För mig är det tydligt att det svenska arbetslivet inte alls be- sitter den dynamiska struktur, den beredskap för förändring och rörlighet som är uppenbar i . Vi lever mitt i en av världens strängast reglerade arenor för arbetsliv, vi rör oss ständigt i en labyrint av detaljerade bestämmelser och svårt tolkade normer. Ekonomiskt är det svenska arbetslivet långt ifrån smidigt eller inspirerat av längtan efter frihet och politiskt står strukturerna i arbetslivet fast på en grund byggd för en allt ökande tillväxt – som inte längre förekommer – och en näst intill total inordning av be- folkningen i de fasta anställningarnas kategori – en kategori vars dominans över arbetslivet i verkligheten urholkas från dag till dag. Politiska och juridiska redskap som kan öppna vägen för de ny- komna saknas. Lagen mot diskriminering i arbetslivet är ny i – den trädde i kraft och visade sig snart fullständigt ineffektiv. Den nya proposition som lades fram för- är mycket vassare, men den har ännu inte be- arbetats i . En ljusning kom in invandrarnas vardag i och med inträdet i Europeiska unionen. Plötsligt kunde man få stöd från EU – fram- för allt ekonomiskt stöd – för nya tankar och handlingar! Men an- sökningarna skulle i alla fall manglas av svenska tjänstemän och svenska nämnder och en stor del av pengarna hamnade då rakt in i den offentliga sektorns famn. Av projekt initierade och avslutade i med hjälp av pengar från mål 3 har den största delen anordnats av kommuner, arbetsförmedlingar och traditionella starka svenska organisationer. bidrag till bekämpning av arbetslöshet utgör av de summor som satsat på bekämpning av arbetslöshet och dessa av satsningar går alla raka vägen till den offentliga sektorn! Varför skulle då också de som EU sänder till de mest utsatta grupperna gå samma väg? Behöver den svenska offentliga sektorn – världens största och starkaste – stöd från EU:s fonder för de mesta ustatta? Några fristående invandrargrupper har fått sätta i gång egna projekt med EU-stöd – bland dem Afrikanska Akademiker- Gruppen, i och den arbetsgrupp jag tillhör Stiftelsen – men de är få och de har också fått rekrytera betydligt färre deltagare än det antal deltagare kommuner och arbetsförmedlare har fått tillstånd att rekrytera. Mönstret har alltså inte brutits trots att stödet från EU plötsligt har öppnat nya möjligheter för invandrarna. Det är majoritets- samhällets styrande grupper som fortfarande godkänner, kon- trollerar och bedömer invandrargruppernas verksamhet. Går man in i en analys av de relationer som långsamt växer mellan ansvariga i den offentliga sektorn och nya fristående in- vandrargrupper som inifrån vill bekämpa arbetslösheten blir bilden ännu mer diskutabel. De regler som man har fastställt – och det gäller svenska regler, andra EU-länder har andra mera liberala regelverk – stöter man över allt på hinder. De nya fristående grupperna ska förbereda sina projekt på egen hand, utan någon säker ekonomi för förprojekteringen. De ska inte investera i egen utrustning utan bara hyra maskiner och dataprogram under korta perioder. Lokalernas hyra får betalas ur EU:s bidrag men hyres- kontrakten för arbetslokaler brukar täcka , medan projekten begränsas till kortare perioder. Kort sagt: Man kräver att arrangö- rerna ska göra det omöjliga möjligt, ska arbeta för låga ersättningar men med fulländade ekonomiska rutiner och utbildningsmetoder – dessutom alldeles nya metoder! – och med ytterst goda resultat. Och så fort som en bidragsgivande myndighet får kännedom om att ett fristående projekt är på väg att få EU:s stöd, minskar denna myndighet sitt engagemang för den berörda gruppen – vilket faktiskt strider mot EU:s direktiv som tydligt talar om en balanse- rad fördelning mellan den nationella och den transnationella finansieringen. Jag går längre in i beskrivningen av de relationer som med tiden har vuxit mellan min arbetsgrupp och de tjänstemän som har gett oss stöd – inte på grund av någon ideell impuls till solida- ritet, utan därför att politiska beslut hade fastställt att stöd skulle delas ut till integrationsarbete. Visst har vi på olika ställen mött förstående och välvilliga samarbetspartner – och det bästa stödet fick och får vi från – men på många andra ställen har vi stött på både misstänksamhet och på ren illvilja. Brev som inte bli besvarade, ansökningar som ligger och väntar på svar och när det egentligen gäller redan lösta problem och diskussioner som bör få ett positivt svar, avvisande reaktioner utan förklaring, nedsättande bedöm- ningar från tjänstemän som aldrig har bemödat sig om att tala med en enda långtidsarbetslös invandrare.