sou · GNB32 · 2000-01-01 00:00:00 — Härutöver har i sitt remissyttrande över lag- förslaget (se Ds 1993:90 s. 204) framhållit att en konvention om mänskliga rättigheter, även om den i den inhemska laghierarkin inte har högre rang än vanlig lag, ändå bör på grund av sin speciella ka- raktär ges en särskild vikt i fall av konflikt med inhemska lagbestäm- melser (jfr även 2 kap 23 § regeringsformen vari anges att en lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtagande enligt konventionen och se SOU 1993:40 och prop. 1993/94:1-17 s. Vad slutligen gäller regleringen inom EU föreligger en skyldighet för de enskilda medlemsstaterna att följa EG-rätten t.ex. genom att in- föra vissa regler eller utforma dem på visst sätt. En underlåtenhet att lagstifta eller en felaktig utformning av de nationella reglerna kan in- nebära att skada uppkommer för den enskilde. !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER 81 en rätt att föra skadeståndstalan i sådana fall; en talan som kan riktas direkt mot staten som nationell lagstiftare. En sådan skadeståndstalan och -rätt grundar sig på gemenskapsrätten och inte på den svenska skadeståndslagens regler. Därigenom blir - formellt sett - inte heller bestämmelsen i 3 kap 7 § tillämplig i detta fall och en svensk domstol skall vid en prövning av talan således bortse från bestämmelsen. De nu angivna omständigheterna är bl.a. skäl till att förslag nu lagts fram om bestämmelsens upphävande (se SOU 1997:194 s. 130 och 145ff). Vad angår preskription av talan om ersättning enligt skadeståndslagen gäller i princip de vanliga preskriptionsreglerna i preskriptionslagen (1981:130). Enligt huvudregeln i 2 § 1 st. preskriptionslagen preskriberas en fordran efter dess tillkomst om inte preskriptionen avbrutits dess- förinnan. Vid utomobligatoriska skadeståndsanspråk, dvs. anspråk på ska- destånd som inte grundar sig på ett avtal - alltså bl.a. på grund av myndig- hetsutövning - räknas tiden från den skadegörande handlingen. Enligt 3 § preskriptionslagen preskriberas en fordran på grund av brott inte före utgången av tiden för åtalspreskription om inte frågan om ansvar för brottet avgjorts tidigare. För att en skadeståndsfordran på grund av brott skall preskriberas senare än den allmänna preskriptionen krävs att svåraste straffet är fängelse. Det gäller t.ex. grov misshandel där högsta straffet är fängelse och åtalspreskriptionen . (Misshandel som inte är grov kan ge högst fängelse och åtalspreskriptionen är .) Preskriptionsavbrott kan enligt 5 § preskriptionslagen ske på i huvudsak tre sätt; genom att gäldenären utfäster eller erlägger betalning eller erkän- ner fordringen; genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller erinran från borgenären eller genom att borgenären väcker talan mot gäldenären. I sådana fall gäller som huvudregel att ny preskriptionstid löper för avbrottet. Enligt övergångsbe- stämmelserna gäller de nya preskriptionsreglerna även fordringar som kommit till före ikraftträdandet. Äldre regler om preskriptionsavbrott gäl- ler dock alltjämt men den nuvarande lagens preskriptionstider skall gälla även på äldre preskriptionsavbrott. En förutsättning för tillämpning av dessa preskriptionsregler är dock att part i en rättegång gör invändning om preskription. Görs inte detta skall domstol pröva en talan i sak. Utredning- en diskuterar denna fråga närmare i avsnitt 8.3.2. 82 !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER Av vad nu sagts kan till att börja med konstateras att skade- ståndslag i princip är tillämplig på alla steriliseringar som genomförts (om förutsättningarna för skadeståndsersättning i övrigt är uppfyllda). Det innebär att en skadeståndsersättning skulle kunna utgå om en skada uppkommit genom brott eller genom fel eller försum- melse vid behandlingen av en steriliseringsansökan såväl vid olika myn- digheter som vid det operativa ingreppet. Något strikt ansvar för skador som uppkommer vid en sådan åtgärd förelåg dock inte inom hälso- och sjukvården. Om handhavandet av själva ansökan gjorts i enlig- het med steriliseringslagens och förordningens bestämmelser och de an- visningar som gällde samt operationen gjorts på ett riktigt sätt torde där- emot inte finnas någon laglig rätt till skadeståndsersättning för åtgärden som sådan eller för skador i anledning av den. Om fel eller försummelse begåtts i samband med en steriliseringsåtgärd skall enligt huvudregeln ett krav på skadeståndsersättning väckas från det att den skadegörande handlingen vidtogs. Som utredningen konstaterat ovan torde en sådan ersättning vara preskriberad . I något enstaka undantagsfall kan preskriptionsavbrott ha skett (i ett fall har det framförts ett påstående till utredningen om att preskriptionsavbrott har skett) men även i ett sådant fall torde preskription ånyo inträtt. Sammanfattningsvis är det utredningens uppfattning att en rätt till er- sättning enligt skadeståndslag torde saknas för dem som steriliserades enligt steriliseringslag . Före tillkomst av skadeståndslag var allmänna lagregler angående skadeståndsansvar fåtaliga. I rättstillämpningen användes framför allt den tidigare nämnda culpaprincipen. Denna princip fastställdes först i lag vad gällde brottsliga gärningar genom strafflag. utvecklades och preciserades culpa- regeln främst genom domstolspraxis och tillämpades analogt även när det inte var fråga om brottsliga handlingar. Det skadeståndsrättsliga ansvaret vidgades också genom införande av det tidigare nämnda principalansvaret. Denna utveckling omfattade i första hand utomobligatoriska förhållanden dvs. där skadeståndsansvaret inte grundar sig på ett avtalsförhållande. SOU 1999:2 !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER 83 Vad gällde det allmännas skadeståndsansvar saknades före skade- ståndslagen generell lagstiftning. Det fanns dock fram några lagar som reglerade speciella fall. Exempel härpå är lag om er- sättning i vissa fall för skada som förorsakats av ämbets- och tjänstemän m.fl. och lag om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda. I inomobligatoriska förhållanden, dvs. avtalsförhållanden, svarade det allmänna på samma villkor som privata rättssubjekt. Det allmänna svarade också på samma sätt som privata rättssubjekt in- om områden där statlig eller verksamhet kunde jämställas med privat verksamhet dvs. där det inte var fråga om någon myndighetsutöv- ning. Som huvudregel ansvarade man för vållande av anställd, i vart fall i arbetsledande ställning, i utomobligatoriska förhållanden (en form av principalansvar). Det gällde näringsdrivande verksamheter och vid fastig- hetsägande. Motsvarande principer gällde där verksamheten hade privaträttsliga inslag, men där verksamheten ändå främst drevs i offentlig regi t.ex. hälso- och sjukvård, väghållning och inom hamnväsendet. I allmänhet medförde det avtalsliknande förhållandet ett ansvar för anställdas vållande (jfr NJA 1925 s.103 och 1932 s. 572). Även inom militärväsendet tillämpades samma principalansvar men även ett strikt ansvar för vissa verksamheter (farliga militärövningar). Härutöver svarade staten liksom privata rättssubjekt enligt en rad speci- allagar inom verksamheter som likaväl kunde drivas i privat regi t.ex. rö- rande järnvägstrafik, biltrafik och sjöfart. I dessa fall innebar lagreglering- en ofta ett strikt ansvar (eller ett culpaansvar med omvänd bevisbörda). Ett område där det ansågs helt klart att det allmänna INTE HADE något skadeståndsansvar var för rena förmögenhetsskador orsakade av myndig- hetsutövning. Den skadelidande fick istället vända sig mot den skadevål- lande befattningshavaren själv. (förmögenhetsskador torde dock inte vara aktuella i steriliseringssammanhang.) Mellan dessa ytterpunkter - person- och sakskada utan samband med myndighetsutövning respektive ren förmögenhetsskada vållad vid myn- dighetsutövning - fanns situationer där ansvarsprinciperna var omstridda. En sådan situation var när person- eller sakskada uppkommit vid myn- dighetsutövning, antingen genom sådant faktiskt handlande eller genom ett myndighetsbeslut. Tydliga domstolsavgöranden från högsta instans där en talan angående person- eller sakskada genom faktiskt handlande ogillats saknades även om man ofta i litteraturen ville sträcka det allmännas an- svarsFRIHET ända hit trots att fysisk skada hade inträffat. rad fall där skadeståndstalan bifallits när en skada haft nära samband med 84 !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER SOU 1999:2 myndighetsutövning (se närmare härom bl.a. 1976 s. 13). Rättsläget har således inte varit så klart som ibland påståtts. förslag angående det allmännas skadeståndsansvar (SOU 1958:43) utgick utredarna från att stat och kommun enligt gällande rätt inte var ansvariga för någon typ av skada vållad i offentlig verksamhet, om inte verksamheten var att jämställa med enskild. Även i ett par allmänt hållna uttalanden av JO och dåvarande MO framträdde denna uppfattning. I diskussionen i samband med förslaget hävdades dock att ansvaret gick längre. I propositionen till skadeståndslag uttryckte sig departe- mentschefen visserligen försiktigt men ansåg sig ändå med fog kunna frå- ga sig om inte de allmänna utomobligatoriska skadeståndsreglerna hade en vidsträcktare tillämpning inom den offentliga verksamheten än som följde av tesen om "jämställdhet " med enskild verksamhet. Han anförde vidare att det veterligen inte fanns några vägledande domstolsavgöranden som kunde tas till intäkt för att de allmänna skadeståndsreglerna på intergi- tetskränkningarnas område inte var tillämpliga också inom delar av den offentliga verksamheten där offentlig makt eller myndighet utövades. Det låg enligt departementschefen närmare till hands att se en tendens att be- handla de offentligrättsliga subjekten på samma sätt som de privaträttsliga i fråga om skadeståndsansvaret på integritetskränkningarnas område åt- minstone såvitt gällde person- och sakskada som vållats genom ingripande med fysiska medel mot person eller egendom (prop. I rättsfallen NJA 1971 s. 560 synes dock Högsta domstolens majoritet ha utgått från en annan huvudregel. (Vid tiden för Högsta domstolens av- görande var lagförslaget till skadeståndslag tillgängligt för dom- stolen.) Justitierådet (som tillhörde majoriteten och svarat för rättsfallsöversikten utredning) yttrade bl.a. att den principiella utgångspunkten var ansvarsfrihet för det allmänna men att man genom analogier från privaträtten i särskilda fall kunde åläggas skadeståndsskyl- dighet också i närmast offentligrättsliga förhållanden; i det aktuella fallet var det inte möjligt men där förelåg ändå skäl att utvidga det allmännas ansvar till just det fallet av offentligrättslig myndighetsutövning (fråga om statens ansvar för polismans opåkallade misshandel av enskild vid tjäns- teutövning). anknöt däremot i sin, vad gäller motive- ringen, skiljaktiga mening mer till den uppfattning om ett längre gående ansvar för person- och sakskador som sedan kom till uttryck i departe- mentschefens uttalanden i propositionen till skadeståndslag och i litteraturen. !LLM¤NNA R¤TTSLIGA PRINCIPER 85 Utredningen slutsats är att det inte kan uteslutas att det - såvitt avser ste- riliseringsärendena - funnits utrymme för ett skadeståndsansvar för det allmänna avseende personskador i anledning av felaktiga myndighetsbe- slut eller genom faktiskt handlande föranlett av sådana beslut även före tillkomsten av skadeståndslag. En steriliseringsåtgärd bör enligt dåvarande lagstiftning ha kunnat be- traktas som en kombination av myndighetsutövning och faktiskt handlan- de. Själva övertalningen till samtycke, ansökan om sterilisering (om den gjordes av någon myndighetsperson) och tillståndsbeslutet torde kunna ha betraktats som myndighetsutövning. Vad gäller den faktiskt genomförda steriliseringsåtgärden är det mer tveksamt men eftersom den genomfördes som en direkt följd av ett myndighetsbeslut bör den kunna anses som fö- retagen i varje fall vid myndighetsutövning enligt 3 kap skadeståndslagen. En sådan åtgärd skulle eventuellt också kunna grunda ett skadestånds- ansvar trots sambandet med myndighetsutövning . Rättstillämpningen tyder på det. Man kan här jämföra med åtgärder vid beslut om sluten psykiatrisk vård (se , 1976, s. 159ö) och andra tvångsintagningar eller frågan om abort (se a.a. s. 161y, resonemanget där utgår dock års abortlag). Av samma skäl som angetts tidigare angående lagstiftningen - och i än högre grad - torde dock en eventuell skadeståndsrätt enligt äldre rätt vara preskriberad . 86 %KONOMISK ERS¤TTNING VID SKADA %KONOMISK ERS¤TTNING VID SKADA 87 4 Ekonomisk ersättning vid skada I förra avsnittet redovisade utredningen vilka rättsliga principer för skade- stånd som gällde 1934 och steriliseringslagar var i kraft. Som där angavs tillkom nu gällande skadeståndslag . Enligt den omfattar skadestånd vid personskada förutom sjukvårdskostnader och andra kostnader, inkomstförluster, ersättning för sveda och värk samt lyte och men. Härtill kommer vid vissa allvarliga brott även en särskild ersätt- ning för de lidande någon tillfogas genom brottet - vanligen benämnd kränkningsersättning. Ersättning för sjukvårdskostnader och andra kostnader samt inkomst- förlust utgår med de faktiska, styrkta kostnaderna avseende förfluten tid medan framtida kostnader uppskattas skönsmässigt. Ersättning för sådana kostnader som täcks av den allmänna försäkringen ersätts inte. Ersättning- en avser med andra ord merkostnader. Vad däremot gäller ersättning för sveda och värk samt lyte och men bygger ersättningen i huvudsak på scha- bloner och tabellverk, främst s.k. hjälptabeller och försäkringsbranschens tabellverk. I ersättningen för lyte och men ingår ersättning för invaliditet. Dessa bestäms efter medicinska invaliditetsta- beller. "Grunder för gradering av kvarstående men efter ska- dor (medicinsk invaliditet)" är gemensam för försäkringsbranschen och fastställdes av och har sedan justeras regelbundet. Denna praxis med ersättningstabeller är således av stor betydelse för skadeståndsersättningens storlek i de flesta fall. Tabellerna används ofta som en "riksnorm" vid domstolsprövning av skadestånd för personskada. har i flera avgöranden godtagit dessa standardiserade normer som utgångspunkt för uppskattningen av framtida skadeföljder av ideell natur (se bl.a. NJA 1969 s.469, 1972 s. 81, 1979 s. 129, 1982 s. 793 och 1992 s. 642). Tabeller liknande eller överensstämmande med Trafik- skadenämndens har senare fastställts för de kollektiva försäkringssystem på arbetslivets samt hälso- och sjukvårdens område som bygger på skade- ståndsrättslig grund dvs. tr ygghetsförsäkringen vid arbetsskada, patientför- säkringen och läkemedelsförsäkringen. Enligt dessa tabeller betraktas fullständig sterilitet motsvara invaliditet. Det gäller kvinnor och män intill . Kvinnor som blir ste- 88 %KONOMISK ERS¤TTNING VID SKADA rila när de är eller däröver erhåller ingen ersättning. Vad gäller män i åldern anges invaliditetsgraden till (vid och vid ) och i högre ålder till (). Här- till kan komma viss olägenhetsersättning. Beloppet som sådant sänks dessutom som synes något med stigande ålder inom angivna åldersramar. Som exempel på ersättningens storlek kan nämnas att enligt de senaste tabellerna (1997) ersätts 30 procentig invaliditet hos en 16 - 25 åring med . För personer är beloppet höjt . Ersättningen minskar sedan något med stigande ålder, vid , vid och vid . För en 49-åring är ersätt- ningen , oberoende av kön. gäller en särskild patientskadelag (1996:799). gällde en frivillig patientskadeförsäkring som hanterades av ett konsortium av några försäkringsbolag. Ersättningens storlek bedömdes i huvudsak enligt trafikskadenämndens praxis med vissa undantag under de förutsättningar som försäkringen i övrigt ställde upp för ersättningsgill skada. Patientskadelagen b ygger vad gäller ersättningsnivå- erna som huvudregel på de skadeståndsrättsliga reglerna som såvitt avser t.ex. lyte och men och däribland medicinsk invaliditet i sin tur när det gäller ersättningsbeloppens storlek b ygger på de tidigare nämnda schablo- nerna och tabellverken. handhas patientskadeersättningen avseende landstingen av företaget (- ett av landstingsförbundet helägt försäkringsbolag,, och delägt bolag). Ersättning vid personskada enligt 5 kap 1 § skadeståndslagen omfattar som redovisats förutom sjukvårdskostnader och andra utgifter samt inkomstförlust till följd av skadan även det som allmänt benämns ideell skada dvs. svedda och värk, lyte och men samt olägenheter i övrigt. Utanför begreppet personskada faller den s.k. kränkningsersättningen enligt 1 kap 3 § skadeståndslagen som kan utges då det är fråga om ett lidande som någon tillfogar annan genom vissa uppräknade brott. Kränk- ningsersättning omfattas inte av trafikskadenämndens praxis. Istället ut- formas denna ersättningspraxis av domstolarna i brottmål samt av . Brottskadeersättning bestäms enligt skadeståndsrättsliga principer ofta genom domstolsavgörande. är inte bunden av ett domstolsavgörande men bestämmer i flertalet fall ersättning till samma belopp som domstolen. avgör brottsoffermyndigheten ett för- hållandevis stort antal fall och högsta domstolen har också i något fall hänvisat till myndighetens praxis vad gäller ersättningsnivån för kränkning (se NJA 1997 s. 315 - kränkningsersättning vid mordförsök ). %KONOMISK ERS¤TTNING VID SKADA 89 I personskadefall använder , liksom domstolar- na, hjälptabeller vid bestämmande av ersättning för sveda och värk, lyte och men och olägenheter i övrigt. Vad gäller kränkningsersättningen har fastställt belopp för olika brottstyper. De högsta beloppen utgår av naturliga skäl vid särskilt allvarlig brottslighet. Således är normal ersättning vid våldtäkt . För grova sexuella övergrepp mot barn utgår normalt . Här har Högsta domstolens avgörande NJA 1992 s. 446 och 1997 s. 514 tjänat som vägledning. Det högsta belopp som getts ut för ett sexual- brott mot barn är . Även vid andra allvarliga brott har betydan- de belopp utgått. Även här är högsta beloppet . har i ett fall (NJA 1995 s. 119) slagit fast att uppsåtligen över- föra HIV:smitta till annan genom oskyddat samlag är grov misshandel. har i två sådana fall tillerkänt kvinnor ersättning med vilket överensstämde med vad hovrätten utdömde i båda fallen. 90 %RS¤TTNING FR¥N STATEN AV HUMANIT¤RA SK¤L %RS¤TTNING FR¥N STATEN AV HUMANIT¤RA SK¤L 91 5Ersättning från staten av humanitära skäl Som framgår av direktiven s. 4 har regeringen gett ersättning av humanitära skäl (även benämnt av billighetsskäl, av nåd eller ex ) i några fall (17, inte 16 som anges i direktiven). Ersättning- en har uppgått till mellan och . Med undantag av be- loppet motsvarar utbetalda belopp i dagens penning- värde. Regeringens praxis har varit att ersättning getts ut i de fall där for- mella fel har kunnat konstaterats i handläggningen enligt då gällande lag- stiftning. Av det skälet har regeringen sam- tidigt avslagit begäran om ersättning i 21 fall. Utredningen har erhållit kopior av samtliga regeringsbeslut samt de remissyttranden från Socialsty- relsen som regeringen inhämtade under beredningen av ärendena. Utred- ningen tar i avsnitt 8.2.6 upp frågan om hur samtliga dessa fall skall hante- ras i fortsättningen. Ett annat exempel på sådan ersättning från statens sida är ersättningen till dem som smittats med HIV genom att de i samband med vård inom den allmänna hälso- och sjukvården erhållit blod eller andra former av blod- produkter som varit HIV-kontaminerad. Cirka 200 personer smittades direkt eller indirekt på detta sätt. Dessa HIV-smittade, ett 70-tal, har erhållit ersättning med för svenska förhållanden höga belopp, sammantaget var med vissa individuella variationer. Härtill kommer livräntor. Ersättning har utgått ur såväl patient- som läkemedelsförsäkringarna. 92 %RS¤TTNING FR¥N STATEN AV HUMANIT¤RA SK¤L Också staten har av nåd betalat ut ersättning till samtliga drabbade, sammanlagt . De beloppen ingår i det angivna totalbeloppet. träffades dessutom en överenskommelse mellan staten, och () om utbetalning av ersättning till nära anhöriga till dem som smittats av HIV genom åtgär- der inom hälso- och sjukvården. För detta ändamål ställdes till förfogande av vilket högst skulle utbetalas till nära anhöriga till varje enskild HIV-smittad. Utbetalning skedde efter en ansökning till PSR som också fick i uppdrag att informera om möjligheten att ansöka om ersättning, utreda om de som ansöker om ersättning har rätt till sådan samt betala ut ersättningen. En särskild nämnd tillsattes till vilken enskilda kunde begära omprövning om de inte ville godta PSR:s beslut i ersättnings ärendena. Arbetet med information och utbetalning av ersättning är nu avslutad. Enligt PSR:s slutrapport betalades sammanlagt ut till 224 anhöriga. I nio fall ha man meddelat avslag. Nämnden har behandlat två ärenden och kan komma att få hantera ytterligare några fall. Resterande medel har betalats tillbaka till och . .¥GRA INTERNATIONELLA J¤MF¶RELSER 93 6 Några internationella jämförelser I detta avsnitt redovisar utredningen hur några länder hanterat frågan om ersättning till personer som steriliserats mot sin vilja. Det gäller såväl när steriliseringarna skett med särskilt lagstöd som i andra sammanhang. redovisar utredningen också några exempel på hur ersättning diskuterats i närliggande situationer. Det gäller .ORGE $ANMARK och +ANADA Utredningen kan i detta sammanhang också nämna att utredningen ut- över redovisningen om förhållandena i nämnda länder tagit del av en undersökning om steriliseringar i &RANKRIKE, daterad som ut- förts av den franska motsvarigheten till svenska (Inspection Générale des Affaires Sociales, IGAS). Utredningen har också tagit del av visst material angående sterilise- ringspolitiken i *APAN. Slutligen har utredningen erhållit material bl.a. från tyska fi- nansministeriet angående steriliseringspolitik och ersättning till sterilise- rade i 4YSKLAND. Utredningen har av tidsskäl inte haft möjlighet att i detalj redovisa det tyska materialet i detta betänkande. Helt kort kan dock näm- nas att i , ersättning under 1980- och 1990- talen har betalats ut till personer som steriliserats i tvångsliknande situa- tioner . Ersättning har ut- gått som engångsbelopp (5.000 ) i 12.833 fall och även som månatliga belopp (100-120 ) i 8.628 fall. När det gäller senast nämnda länder (, och ) samt frågan om internationella jämförelser med särskild inriktning på ste- riliseringslagstiftningen i ett historiskt perspektiv återkommer utredningen till detta i slutbetänkandet. 94 .¥GRA INTERNATIONELLA J¤MF¶RELSER Det norska Sosial- og helsedepartementet tog initiativ till ett forskningsprojekt om sterilisering av s.k. tattare 1977. Projektet skall redovisa de faktiska förhållandena angående sterilise- ring av tattare men kommer också att ge information om tvångssterilise- ring av andra vilket ger underlag för om det finns behov av att närmare utreda situationen för andra grupper. I detta sammanhang kan nämnas att när det gäller svenska förhållanden har tattarfrågan diskuterats bl.a. i /Tydéns bok /¶NSKADE I FOLK HEMMET s. 144-160. Utredningen kommer att belysa frågan ytterligare i slutbetänkandet. (Det gäller också frågan om eventuella steriliseringar av andra befolkningsgrupper som zigenare och samer.) Enligt uppgift från det norska sosial- og helsedepartementet är det osä- kert hur många tattare som blev steriliserade mot sin egen vilja, en sådan praxis pågick och på vilken grund de blev steriliserade. För det första skall projektet ta upp motiven bakom krav om sterilisering av tattare, hur motiven tog form och hur länge de upprätthölls. Därefter skall man undersöka hur de omsattes i praktiken. Målet skall vara att fastslå hur många tattare som blev steriliserade efter lagens olika paragrafer och hur man motiverade steriliseringarna under skilda tider. Vidare skall projektet diskutera i vilken utsträckning tattare blev utsatta för en annan praxis än andra personer. Projektet skall vara färdigt .