sou · GNB318 · 2000-01-01 00:00:00 — Utan att närmare beröra den statliga kulturpolitikens historia kan vi konstatera att den kulturpolitik som avser kulturarvsfrågorna till stor del präglas av politiska mål. För kulturarvssektorn – här arkiv, kulturmiljövård och museer – formulerades målet som att garantera att äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs. Men även de övriga målen hade allmänt sett sin tillämpning på kulturarvssektorn: Att skydda yttrandefriheten och skapa möjligheter för att utnyttja denna frihet, att främja kontakt mellan människor och möjligheter till envars skapande aktivitet, att motverka kommersialismens negativa verkningar inom kulturområdet, att främja decentralisering av beslut och verksamheter inom kulturområdet, att utforma kulturpolitiken med ökad hänsyn till eftersatta gruppers erfarenheter och behov, att möjliggöra konstnärlig och kulturell förnyelse samt att främja ett utbyte av erfarenheter och idéer inom kulturområdet över nations- och språkgränser. Att garantera att äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs är för det industriella samhällets kulturarv ogenomförbart. Förutom till- gången till de offentliga arkiven lämnas inga garantier för att det industriella kulturarvet tas till vara eller levandegörs. Det finns målsätt- ningar, intressen och initiativ, det finns en kulturminneslagstiftning och en plan- och bygglag där det ges möjligheter att ta till vara. Men inga garantier. Till detta kan läggas fokuseringen på äldre tider, som bara delvis kan sägas täcka in det industriella samhället. De övriga kultur- politiska målen är mer allmänt hållna och är just därför mer tillämpliga. Tillsammans förstår vi dem som kretsande kring jämlikhet och demo- krati. Dessa två begrepp är grundläggande för utredningens syn på det industriella kulturarvet. I 1996/kulturproposition är utgångspunkten grundtankarna års proposition. har beslutat om följande mål för en nationell kulturpolitik (prop. 1996/97:3, bet. 1996/97:KrU1, rskr. 1996/97:129): 20 överväganden och insatser -att värna yttrandefriheten och skapa reella förutsättningar för alla att använda den, -att verka för att alla får möjlighet till delaktighet i kulturlivet och till kulturupplevelser samt till eget skapande, -att främja kulturell mångfald, konstnärlig förnyelse och kvalitet och därigenom motverka kommersialismens negativa verkningar, -att ge kulturen förutsättningar att vara en dynamisk, utmanande och obunden kraft i samhället, -att bevara och bruka kulturarvet, -att främja bildningssträvandena samt -att främja internationellt kulturutbyte och möten mellan olika kulturer inom landet. Avseende kulturarvet redovisas en målsättning att jämna ut skillnader mellan människor när det gäller bevarandet och tillgången till kulturarvet och att stärka intresset för och medvetenheten om kultur- arvets betydelse i samhället (avsnitt 14.1). Det konstateras också att kulturarvet inte är något neutralt fenomen. Istället påtalas det kulturpo- litiska ansvaret att synliggöra såväl klasskillnader som könsskillnader och skillnader mellan stad och land och att motverka att kulturarvet utnyttjas i diskriminerande syften (avsnitt 5). Kulturpropositionen talar om vikten av att formulera kulturarvs- institutionernas samhällsuppgifter och att kulturarvssektorn behandlas som samlad och inte utifrån dess organisation i arkiv, kulturmiljö och museer. Syftet anges vara att använda tillgängliga resurser bättre och att ge kulturarvet en tydligare identitet i kulturpolitiken. Under avsnitt 14.6.4 behandlas det handlingsprogram som Riks- antikvarieämbetet på regeringens uppdrag har tagit fram. Här hänvisas också till (SOU 1995:84) bedömning att det indust- riella kulturarvet kräver en helhetssyn och ett samlat agerande. Kultur- utredningen betonade också vikten av en integrerad syn på den byggda miljön, traditioner, levnadsskick, föremål och produktionsprocesser. I samband med att uppdraget avseende landets industriminnen gavs till anförde (bet. 1994/95:KrU3) att uppdraget inte endast avsåg den byggda miljön utan också arbetsliv, konsumtionsmönster, värderingar och livsformer. I regeringens satsning på det industrihistoriska arvet ingår också ett nationellt uppdrag till museum 1997–1999 för att utveckla och förstärka museernas ansvar för arbetslivet och det industrihistoriska arvet, särskilt arbetslivsmuseerna. Parallellt med vår utredning har dessutom utretts förutsättningarna för bevarandet och tillgängliggörandet av icke-fiktiv film (dir. 1998:42). överväganden och insatser 21 Inriktningen på samverkan mellan olika samhällssektorer har medfört att kulturarvet fått en uttalad plats inom andra politikområden. Miljöpolitiken är ett sådant område (se prop. 1997/98:145, Svenska miljömål. Miljöpolitik för ett hållbart ) där värnandet av kultur- värden ingår som delmål i flera av de sammanlagt 15 miljömålen. Sys- selsättnings- och tillväxtpolitiken är ytterligare ett område där kultur- arvet beskrivs som en resurs (se t.ex. prop. 1995/96:25, En politik för arbete, trygghet och utveckling och prop. 1997/98:62, Regional tillväxt – för arbete och välfärd.). I den så kallade storstadspropositionen (prop. 1997/98:165) ingår dessutom en särskild satsning på efterkrigstidens bebyggelsemiljöer, som är ett relativt nytt intresseområde för kulturmiljövården. är dessa miljöer, särskilt bostadsområdena, viktiga för strävan att åstadkomma en ekologiskt hållbar utveckling. I propositionen Framtidsformer – Handlingsprogram för arkitektur, formgivning och design (prop. 1997/98:117) har regeringen tagit initia- tiv till ett nytt politikområde. I de angivna målen för statens arbete med arkitektur, formgivning och design ingår att kulturhistoriska och este- tiska värden i befintliga miljöer ska tas tillvara och förstärkas. I propo- sitionstexten föreslås ändringar i väglagen (SFS 1971:948), (SFS 1987:10) samt lagen (SFS 1995:1649) om byggande av järnväg där krav på hänsyn till god estetisk miljö, natur- och kultur- värden, stads- och landskapsbild stärks. Vår utredningen har också gemensamma nämnare med den pågående , som ska belysa de nya förutsättningar, problem och möjligheter som det svenska folkstyret möter inför 2000-talet (dir. 1997:101). Vi har valt att lägga särskild vikt vid demokratiska aspekter på kulturarvet. Det är vår övertygelse att kulturarvet inte bara har haft utan också kommer att ha en central ställning i det demokratiska samhället. När det gemensamma begreppet kulturarvsinstitutioner används syftar man främst på arkiven, museerna och biblioteken, liksom på kul- turmiljövården. Men man skulle också på lika goda grunder kunna nämna teatern och musiken som exempel på verksamheter där kultur- arvet fortlöpande institutionaliseras. I internationell belysning kan nu nämnda aktörer sägas hålla god klass – var för sig. Vad som dock inför 2000-talet framstår som särskilt angeläget är det samlade kulturarvsperspektivet som bör tillmätas mar- kant betydelse för att vitalisera och utveckla det demokratiska samtalet. 22 överväganden och insatser I denna utredning har tyngdpunkten lagts på arkiven, museerna och kulturmiljövården i deras egenskap av kulturarvsinstitutioner. Några är i sammanhanget centrala som , , cent- ralmuseerna och vilket i sig medför ett slags tolk- ningsföreträde för dem vad gäller kulturarvets nationella definition och innehåll. Detta är ett ansvar med långtidsverkan som på ett avsevärt mer öppet och tydligt sätt än tidigare bör delas med andra som regionala och lokala museer respektive arkiv för att uppnå det förändrande i ett samlat kulturarvsperspektiv. Det är också viktigt att understryka att ett samlat kulturarvsperspektiv inte så att säga kommer av sig självt utan att det kräver ett medvetet och integrerat utvecklingsarbete vilket också, som stundom förbises, i lika hög grad bör innefatta natur- och konstmuseer. Det nödvändiga arbetet med metodutveckling måste äga rum såväl inom institutionerna och myndigheterna som i nära samverkan med universitet och högskolor och avse, inte bara den humanistiska och samhällsvetenskapliga forskningen, utan även den tekniska och natur- vetenskapliga inte minst för att framhäva det fruktbara i detta gräns- överskridande. Det är också i sådana gränsöverskridande mellanrum som, enligt vår mening, utvecklingen kommer att vara som mest givande, mellanrum som också inbegriper utominstitutionella aktörer som hembygdsrörelsen, arbetslivsmuseerna och folkrörelsearkiven liksom alla enskilda människor som ägnar tid och intresse åt vården och dokumentationen av det industriella samhällets kulturarv. Det sagda ska dock inte undanskymma kulturarvsinstitutionernas behov av ökade resurser för att kunna bedriva kontinuerliga samtids- studier där har ett gott internationellt rykte främst tack vare Samdok. Det kan sammanfattningsvis sägas om kulturarvsområdet som sådant att det varit föremål för statliga utredningar under större delen av 1900- talet vilket inneburit delreformer i takt med förändrade samhälleliga krav. Men det finns en möjlig slutsats att dra, nämligen den att det är först genom att medvetet anlägga ett samlat kulturarvsperspektiv som kulturarvsinstitutionerna kan växa i betydelse och bli en verkligt aktiv kraft i samhällsarbetet. överväganden och insatser 23 Kulturarvssektorn och det industriella samhällets kulturarv Större delen av landets kulturarvsinstitutioner bearbetar det industriella samhällets kulturarv. Det har inte varit utredningens uppgift att genomlysa detta omfattande arbete. Trots att arbetet med att hantera och försöka förstå det industriella samhället har kulturarvsinstitutioner- nas förhållningssätt – i likhet med andra institutioner vars uppgift är att bearbeta det förflutna – knappast kristalliserats. Tack vare att vi fortfa- rande i flera avseenden kan sägas leva i detta samhälle görs ständiga omtolkningar. Inom kulturarvssektorn tar sig detta bl.a. uttryck i pågå- ende förhandlingar om vad som ska ingå i det industriella samhällets kulturarv. I kölvattnet dyker andra frågor upp t.ex. om bevarande och konservering av olika material, dokumentationsmetoder, byggnadsvård, tillgänglighet. Vi kommer aldrig att fullständigt lära oss förstå eller hantera det industriella samhällets kulturarv. Vår mening är emellertid att arbetet ändå kan sägas vara i sin linda. Alla bidrag är därför av stor vikt oavsett vilka problem som penetreras, från de tekniska till de kul- turarvspolitiska. Ett sådant bidrag utgörs av bilaga till sin fördjupade anslagsframställning 1997–1999, Profilprogrammet Vårt industrihistoriska arv som togs fram på regeringens uppdrag (regle- ringsbrev 1994/95). Här behandlas flera för industriminnesvården vitala frågor. Man pekar på vikten av informationsinsatser, kunskapsluckor avseende t.ex. material, konstruktioner och bebyggelse samt på det lokala engagemangets centrala ställning i ett framgångsrikt beva- randearbete, dock utan att närmare precisera hur detta engagemang kan kanaliseras och vilken ställning det har i kulturmiljöarbetet. Programmet uttrycker en insikt om nödvändigheten av medborgarförankring och att kulturarvsfrågorna får inflytande i olika samhällssektorer som kommuner, folkrörelser, näringsliv och fackföreningar. I en diskussion om urvalet av de så kallade Nationella monumenten sägs att tre faktorer måste finnas förhanden för att ett industriminne ska kunna betecknas som ett nationellt monument: bevarade byggnader, processutrustning och kringanläggningar. Det är vår mening att också andra kriterier måste definieras utifrån resonemang om social repre- sentation, jämställdhet och värden för demokratin. Sannolikt delvis beroende på en snävare definition av det industriella samhället saknar profilprogrammet i sin helhet sådana diskussioner om demokratiska och jämställdhetspolitiska aspekter på kulturarvet, liksom ett problematiserande av de sociala representationer som ingår och inte ingår i kulturarvet. Här saknas också ett resonemang kring den stora mängd materia som det industriella samhället har lämnat som resultat och som olika kulturarvsinstanser måste hantera. 24 överväganden och insatser Ett av avsnitten i Vårt industrihistoriska arv berör samverkan och gemensamma mål som ställts upp av , , , Arbetets museum, samt vid Kungl. Här anges att de nämnda institutionerna vill verka för en helhetssyn på industri- anläggningarna och att intresset för den fysiska miljön integreras med ett intresse för människans roll i industrihistorien. Förutom strävan att öka kunskapen om och intresset för det industriella kulturarvet nämns också vikten av att samarbeta med andra instanser utanför kulturarvssektorn. Vi vill också framhålla det arbete som pågår inom ramen för hand- lingsprogrammet Kunskap som kraft. Handlingsprogram för hur muse- erna med sitt arbete kan motverka främlingsfientlighet och rasism (Ds 1996:74). Programmet har tillkommit på uppdrag av regeringen och ligger till grund för projektet för alla (prop. 1996/97:3) som är ett samarbetsprojekt mellan – , Natur- historiska , , Statens konstmuseer och Sta- tens historiska museer samt , och Riksutställningar. En central uppgift för projektet är att planera och utföra insatser på kulturarvsområdet mot främlingsfientlighet och rasism. Vi ser det dessutom som ett försök att bearbeta de demokratiska aspekterna på kulturarvet och att betona kulturarvet som ett resultat av förhandlingar och tolkningar. 5 Kulturvård och samhällsbildning bok och samhällsbildning (1974) framstår som den mest varaktiga teoretiska injektionen för det sena 1900-talets svenska kulturminnesvård. Boken behandlar framförallt bebyggelse och fornminnen. Vi tror också att dess synsätt med fördel kan läggas på andra delar av kulturarvet. talar här om kulturvård, alltså vare sig om kulturminnesvård eller kulturmiljövård. I likhet med hushållning med naturresurserna bör kulturvården syssla med hushållning, hushållning med våra egna sam- hällsprodukter, av våra kulturresurser (1974:42). Därför ses kulturvården inte som en begränsad antikvarisk sysselsättning. Den måste ha en vidare ram. Den skall se bevarandet som en kontinuerlig vård av samhällsprodukterna med utsuddande av tidsgränserna. (1974:44) Med tidsgränserna avses här den gräns som i många fall sätts för att ett minne eller en miljö ska hamna inom kulturmiljövårdens intressesfär. menade att denna gräns starkt dominerade kultur- minnesvården Vi är av meningen att gränsen fortfarande tillämpas. Den förflyttas givetvis ständigt framåt. blev det legitimt att säga att bebyggelse var kulturhistoriskt värdefull. , , höjs tydliga röster som vill bevara 60-talets arkitektur, t.ex. delar av Rekordårens omstridda bostadsområden eller bebyggelse som uppfördes efter de omfattande rivningarna i innerstäderna. Sådana tidsgränser fungerar som skiljelinjer mellan vad som ligger inom verk- samhetens ram respektive utom. menar vidare att den tidsliga gränsdragningen riskerar medföra förslumning och att den kontinuerliga vården av, som han skriver, dagens produkter åsidosätts (1974:42). Kulturvård är i mening hushållningen med kultur- resurserna. Häri ligger det kanske mest bestående och oomtvistliga vär- det i befintlig bebyggelse – den är en resurs. Det finns delar av kulturarvet vars bevarande kan bedömas som oomtvistligt och som vare sig tillåter förändringar eller någon använd- ning utanför funktionen som just del i kulturarvet. Vårt intresse berör emellertid i första hand andra delar av kulturarvet som inte har denna oomtvistliga position. Betraktas sådana företeelser ur resurs- 26 Kulturvård och samhällsbildning perspektiv är det uppenbart att det inte är hållbart att hävda ett konser- verande bevarande, som har som mål att stoppa tiden, konservera byggnaden eller föremålet en gång för alla. Eller kanske rent av åter- ställa den eller det till något som det var. Istället menar vi att det stora flertalet kulturmiljövårdande insatser är av den arten att de kräver jämkning med andra intressen. Att hävda kulturarvet innebär inte automatiskt att dra åt bromsarna. Snarare handlar det om förändring med särskild hänsyn tagen till de inslag hos byggnaden, anläggningen eller föremålet som konstituerar det kulturhistoriska vär- det, den historiska avläsbarheten samt nu- och framtida användnings- möjligheter. Detta perspektiv är alltså ingen nyhet. Likväl finns det anledning att återknyta till det. Analogin med naturvärdena och naturvården har sedan skrev sin bok kommit att understrykas, men också förskjutas till att gälla miljöproblem som är förknippade med såväl rivning som nyproduktion av byggnader. I ett ekologiskt hållbart samhälle ingår som en väsentlig del kulturvården i mening. Omhändertagande, förvaltning av och hänsyn till den befintliga bebyggelsen är viktiga inslag i ett sådant samhälle. En ledande tanke är att kulturvården inte kan inskränkas till vad som kan kallas kulturarvssektorn. Kulturvård i betydelse skulle alltså inte kunna realiseras inom sektorn och en förändring av dess lag- stiftning. Istället hävdade han samverkan mellan olika samhällssektorer. Detta skulle innebära, att man förvärvade en permanent och respekterad plats i samhällsbildningen med en verksamhet, som innebar positiva insatser för samhället. Detta är något helt annat, än ett aldrig så ambitiöst arbete, som består i att man räddar ett större eller mindre antal kulturminnen från förstörelse. Sedan Kulturvård och samhällsbildning publicerades har mycket hänt inom kulturmiljövården som kan sägas ha infriat de krav som ställde på kulturvården. innebar ett betydelsefullt steg i kulturmiljövårdens engagemang i samhällets fysiska planering. Såväl på nationell som regional och nivå har kulturmiljövården närmat sig och samverkat med andra sektorer, inte minst naturmiljövården och den fysiska stadsplaneringen. Kanske är det på den kommunala nivån som de största framstegen gjorts. Här, där kulturmiljövården inte verkar med egen myndighetsstatus, har det varit som mest uppenbart att samarbete mellan förvaltningar, byggherrar och andra aktörer erbjuder den enda farbara vägen. Det är på den lokala nivån nödvändigheten av ett jansonskt resursperspektiv ter sig tydligast. Kulturvård och samhällsbildning 27 Här har kulturmiljövården att hantera en stor mängd bebyggelse som inte är oomtvistlig, som inte alltid anses ha de stora och självklart uppenbara kulturhistoriska värdena, vilka man måste argumentera och väcka intresse för. Det är bebyggelse vars övriga värden, t.ex. funktionella, är av den art att förhandlingar och kompromisser med fastighetsägare och byggherrar, lovgivare och planförfattare är nödvändiga. I detta avseende är den lokala nivån angelägen att fokusera när vi talar om det industriella samhällets kulturarv. Samarbete såväl inom som utom kulturarvssektorn framstår också som en framkomlig väg för kulturmiljövården, museer och arkiv. För de senare är det uppenbart att en stor mängd arkiv som inte är resultat av offentlig verksamhet och som därför står utom arkivmyndighetens lagbaserade verksamhet riskerar gå förlorad. pågår också projekt med sikte på att öka intresset för bevarandet och tillgängliggörandet av arkiv som inte omfattas av offentlighetsprincipen. Detta arbete är väsentligt. Att anlägga ett kulturhistoriskt perspektiv på samhället kan innebära en distansering till det förflutna och att kulturarvet framstår som en kon- trast till nutiden. Kulturarvet blir en andra kategori, något att vända blicken mot när det behövs. Men också något att bortse ifrån. Det finns skäl att tro att de tidsgränser som vände sig mot är resultatet och möjligen även en av flera orsaker till en sådan distanse- ring. Vi menar att det kulturhistoriska perspektivet också kan användas för att trycka ihop tiden. Förändring är visserligen ett grundläggande inslag i tidens gång. Men förändring kan också uppfattas som ett konti- nuum. Vi ser det som angeläget att kulturarvet ges en tydligare koppling till nutiden. En sådan koppling kan vara av två slag. 1) Kulturarvet bör, som tidigare anförts, inte definieras utifrån någon främre tidsgräns. I kulturarvet bör också kunna ingå företeelser som är i funktion, som är giltiga och levande. 2) I den stund som en företeelse införlivas med kulturarvet klipps inte banden av till det omgivande samhället. Museer, arkiv och kulturmiljövårdande instanser stänger inte tiden, ej heller gör hembygdsrörelsen det. Istället ligger det i dessa verksamheters uppgift att utifrån vår tids frågor delta i definitionen av kulturarvet. Detta arv kan med andra ord betraktas, inte bara som ett tecken från det förflutna, utan också som ett svar på en nutida fråga. Vad gäller det industriella samhällets kulturarv kan kulturarvsinsti- tutionerna själva sägas vara barn av . Vid betraktandet av det 28 Kulturvård och samhällsbildning industriella samhället bör den undersökande blicken också riktas mot den egna institutionen. Vilken roll har museet, arkivet eller kulturmiljövården haft i skapandet av industrialismens kulturarv? Medvetenhet inom kulturarvsinstitutionerna om hur kulturarvet kon- strueras är av stor vikt för det fortsatta arbetet. Detta gäller särskilt vid behandlingen av det industriella samhället. Här är det långt ifrån alltid tidens gnagande tand som står för ett naturligt urval. Istället måste vi själva stå för detta. Vi måste själva formulera frågorna. 6Berättelser från det industriella samhällets kulturarv 1) Vad vill vi veta och dess historia? 2) Hur kan det industriella kulturarvet brukas? Dessa frågor riktar uppmärksamheten mot behovet av att dels formulera ett kunskaps- perspektiv, dels ett demokratiskt, socialt perspektiv. Frågorna hör intimt samman. Vad man vill veta om ett samhälle är i hög grad knutet till vems historia som man är intresserad av. Varje historisk berättelse är uttryck för ett socialt perspektiv. Vår utgångs- punkt är enkel. Vi anser att kulturarvet såsom det definierats har vissa brister avseende vems historia som berättas. Vad skulle avteckna sig om vi – i ett ytterligt preliminärt försök – tog landets byggnadsminnen som utgångspunkt för en berättelse om det industriella samhällets svenska historia? Vi är väl medvetna om att byggnadsminnesinstitutet inte är representativt för landets samlade kulturmiljövårdande insatser. Dock kan beståndet av byggnadsminnen antyda i vilken riktning den statliga kulturmiljövården har arbetat, vilka byggnads- och anläggningskategorier som fått störst uppmärksamhet och vilka som har uppfattats som mest angelägna att bevara. Vi vill här erinra om att allt kulturarvsarbete innebär ett bidrag till en mer övergri- pande historisk berättelse. Det är väsentligt att alla aktörer inom sektorn då och då riktar blicken mot och kritiskt granskar den historia som är möjlig att berätta utifrån de egna samlingarna, arkivbestånden, utställ- ningarna eller bebyggelsemiljöerna. Byggnadsminneslagen har (SFS 1960:690) erbjudit det starkaste skyddet för enskilda byggnader och miljöer. Lagen hade en föregångare kungörelse med föreskrifter rörande det offentliga byggnadsväsendet där det gavs möjlighet att förklara statliga byggnader som byggnadsminnesmärken. (SFS 1920:744) gäller lag om 30 Berättelser från det industriella samhällets kulturarv kulturminnen m.m. (SFS 1988:950) och avser byggnader i såväl allmän som privat besittning. Utifrån en snäv definition av det industriella samhällets kulturarv, dvs. om man bara räknar in de byggnader och anläggningar som är uppförda för industriell tillverkning, bestod enligt en beräkning 1995 av det totala antalet byggnadsminnen av industriminnen. I antal räknat var de 68. De industriella byggnadsminnena representerade olika tidpunkter. Dock var perioden helt orepresenterad. Metall-, trävaru- och livsmedelssektorn dominerade och utgjorde tillsammans av beståndet (1995:38). har det tillkommit ett antal industriminnen. 1998 kunde de räknas till ett drygt 100-tal. Karakteristiskt för dem är att de speglar den tunga råvaru- och förädlingsindustrins historia. Karakteristiskt är dessutom att de med något undantag är manligt präglade arbetsplatser.