sou · GNB348d3 · 2000-01-01 00:00:00 — När sjukvård och socialtjänst agerar i samband med katastrofer sker registrering med syfte att erbjuda psykosocialt stöd – ett erbjudande som man kan avböja. Vårdpersonalen måste därför före registrering försäkra sig om att den som tillfrågas vet i vilket syfte insamlandet sker samt ger sitt samtycke. Det kan annars uppfattas som att myndigheterna ägnar sig åt att samla in uppgifter istället för att ge stöd. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R Särskild hänsyn till barns och ungdomars behov rekommenderar att separation mellan barn och föräldrar i möjligaste mån undviks och att sär- skild hänsyn tas till barns och ungdomars behov. I stödarbetet i Estlineterminalen fanns representanter för barn- och ungdomspsykiatrin. Det är analysgruppens intryck att de insatser som gjordes i det akuta skedet i för- sta hand riktades mot hela familjer men att viss kompe- tenskonkurrens uppstod, särskilt i fråga om insatser för barn och ungdomar. Det är viktigt att fastslå att konkur- rens om de hjälpbehövande aldrig får uppstå i en kata- strofsituation. En bild som analysgruppen fått av situationen i terminalen är att många anhöriga och berörda kände frustration och ilska över bristen på relevant information. Många hade ta- git sig dit, istället för att söka information hemifrån, i tron att de skulle få svar på sina frågor. Sjukvården hade inte primärt ansvar för denna information men åtog sig ändå att förmedla den och fick därför mottaga en stor del av frustrationen. Väntan på besked om döda och saknade kom att bli mycket påfrestande för de anhöriga och påver- kade det psykosociala stödarbetet. Rederiet saknade kor- rekta passagerarlistor och den svenska polisen hade svårt att få fram information om räddningsarbetets utgång.87 I en andra del av detta analysavsnitt, som behandlar organisationen för samhällets katastrofberedskap, belyses dels den generella bristen på information, dels några be- rörda myndigheters och massmediernas arbete för att söka information. Här kommenteras kortfattat hur hälso- och sjukvårdens ansvar för information efter en katastrof fung- erade under stödarbetet i Estlineterminalen. Information om var hjälp kan fås och om effekterna av en traumatisk upplevelse Genom samtal med stödarbetare och anhöriga som be- fann sig i terminalen har analysgruppen fått en bild av att de anhörigas dominerande behov i det akuta läget var att få information om händelseutvecklingen. Situationen medgav inte att ingående information om det fortsatta stödarbetet och om krisreaktioner lämnades och efterfrå- gades inte heller i någon större utsträckning. Möjligheterna för stödarbetarna att återkomma till an- höriga påverkades också, som tidigare nämnts, av att poli- sen tog hand om de uppgifter som registrerades. Erfarenheter från de samtal analysgruppen haft med anhöriga visar dock att det hade varit önskvärt att informa- tion om krisreaktioner och om möjligheten att få stöd och hjälp funnits tillgänglig i skriftlig form. Skydd för drabbade från ytterligare traumatiserande stress Krisgruppernas generella strävan att separera anhöriga och berörda från massmediernas representanter har analysgruppen uppfattat som ett försök att skydda drab- bade från ytterligare traumatiserande stress. I Estline- terminalen fanns journalister och fotografer tidigt på plats. Det har uppgivits att det fanns fler journalister och stödarbetare än anhöriga till de saknade. , när allt fler anhöriga började komma till terminalen, började ansvariga att skilja anhö- riga och medier åt. Man gjorde dock beklagligtvis inga sär- skilda insatser för anhöriga som lämnade terminals- byggnaden. Psykosociala stödinsatser för involverad personal Det hade varit önskvärt att de som deltog i krisarbetet i Estlineterminalen hade fått bättre stöd under arbetet och uppföljande stödsamtal efteråt. En bidragande orsak till att så inte skedde torde vara oklarheter gällande lednings- ansvaret och samordningen av de psykosociala insatserna. I samband med att krisarbetet i Estlineterminalen avveck- lades övertogs samordningen av sjukvårdens psykosociala stödverksamhet inom av CAK och en PKL-referensgrupp. och fick i uppdrag att organisera Kris- centrum Nord respektive Kriscentrum Syd för det fort- satta psykosociala stödarbetet och telefonjourverksam- heten. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R Som tidigare nämnts har länets katastrofmedicinska arbete, däribland den psykosociala verksamheten, utvärderats på uppdrag av den centrala medicinska katastrofkommittén i och resultatet av denna utvärdering sammanfattades i ett tidigare kapitel, i avsnit- tet Beskrivning. Psykosocialt stöd för överlevande På vårdades 31 överlevande, varav 16 per- soner kom från andra länder än . De svenska över- levande har aktivt följts upp. De flesta fick tidigt kontakt med en professionell stödperson utanför sjukhusets PKL- organisation och erbjöds även möjlighet att delta i grupp- träffar. På vårdades 15 överlevande som samtliga fick psykologisk hjälp och även erbjöds upp- följande samtal. Det synes som om det psykosociala stöd som erbjöds överlevande och deras anhöriga i det akuta skedet i huvud- sak fungerade bra. Det har dock till analysgruppen fram- förts synpunkter om att man som överlevande kände sig som ett forskningsobjekt under vistelsen på sjukhusen. Några nämner även att sjukvårdspersonalen vid vissa till- fällen var så tagen av de överlevandes situation att de över- levande närmast upplevde detta som besvärande. Det kan här noteras att några av de överlevande upp- levde att de möttes av bristande förståelse för behovet av att få träffa andra överlevande för att samtala och jämföra upplevelser. Bland dem finns en uppfattning om att de mötte motstånd bland sjukvårdspersonal till idén om att genomföra gruppträffar. Brister i samordningen av polisens och stöd- arbetarnas arbete i Estlineterminalen bidrog till att uppföljningen av kontakter med anhöriga blev starkt fördröjd. Viss kompetenskonkurrens uppstod, särskilt i fråga om insatser för barn och ungdomar, i stödarbetet i Estlineterminalen trots att konkurrens om de hjälp- behövande aldrig bör få uppstå i en katastrofsitua- tion. Det hade varit önskvärt att information om kris- reaktioner och om möjligheten att få stöd och hjälp funnits tillgänglig i skriftlig form under stödarbetet i Estlineterminalen. Åtgärder som vidtogs för att skilja anhöriga från medierna i Estlineterminalen överensstämmer med hälso- och sjukvårdens målsättning att skydda dem som drabbas av en katastrof från ytterligare trauma- tiserande stress. Det borde ha möjliggjorts för an- höriga och övriga berörda att kunna lämna området ostörda. Oklarheter gällande lednings- och samordningsan- svaret för de psykosociala insatserna i Estline- terminalen bidrog troligen till att generella stöd- insatser inte erbjöds personal och frivilliga som hade deltagit i stödarbetet. Överlevande och deras anhöriga erbjöds psyko- socialt stöd i det akuta skedet. Överlevande erbjöds möjlighet att träffas i grupp för fortsatt stöd. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R på andra håll i landet i det akuta skedet En utvärdering av det psykosociala stödet på orter som särskilt drabbades av Estoniakatastrofen. Analysgruppen vill än en gång påminna om att stödverksamheten på olika orter i landet i samband med Estoniakatastrofen har dokumenterats och utvärderats i flera olika rapporter. För detaljerad information hänvisas till dessa rapporter. Här kommer endast att göras en över- gripande utvärdering av de psykosociala insatserna. tan på besked om överlevande, skadade och döda. Där er- bjöds gemenskap med andra som hade drabbats, där bjöds på mat och dryck. Där fanns professionella stödarbetare såväl som själavårdare och medmänniskor som var be- redda att trösta. I analysgruppens tidigare rapport skildrades händelserna i samband med förlisning i kronologisk ordning. Där redovisades hur krisgrupper över hela landet startade sin verksamhet när uppgifter om förlisningen nådde fram. Generellt kan sägas att organisation och bemanning av grupperna fungerade väl och i de flesta fall fanns fung- erande grupper på plats i kriscentrum redan under tidig förmiddag . Enskilda människors initiativ i krisarbetet synes ha varit den främsta orsaken till att många anhöriga och överlevande har positiva erfaren- heter av bemötandet på hemorten. De flesta kriscentrum som etablerades efter katastro- fen bedrev sin verksamhet och nätter. En bild som förmedlats till analysgruppen är att dessa cen- trum för ett stort antal anhöriga blev tillvarons medel- punkt och en förutsättning för att de skulle orka med vän- Många anhöriga fick erbjudande om stödperson Det är analysgruppens uppfattning att många anhöriga som hade nära släktrelation till omkomna ombord på nåddes av erbjudandet om stödperson och upp- följande kontakter. Anhöriga som bodde på orter där många drabbades av för- lust erbjöds ett mer omfattande stöd än anhöriga som var ensamma om att beröras av Estoniakatastrofen på sin he- mort. Analysgruppen har hos de senare mött känslor av övergivenhet och även ilska över att det blev så. Det finns även andra grupper av anhöriga som känner sig bortglömda, bland dem vuxna barn och syskon till om- komna. Deras uppfattning är att kretsen som erbjuds psykosocialt stöd i samband med en katastrof bör göras vidare. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R Registrering för uppföljande kontakter Det är analysgruppens uppfattning att det i krisgrupperna på särskilt drabbade orter skedde en samverkan mellan stödpersoner och polis, bland annat beträffande registre- ring av uppgifter för polisens arbete och för stödperso- nernas uppföljande kontakter, vilket möjliggjorde att upp- följning kunde ske efteråt. På de orter som inrättade kriscentrum fanns i de flesta fall även telefonjourmottagning. Den lokala radion, pressen och televisionen medverkade i arbetet med att sprida upp- gifter om telefonnummer till dessa. Särskild hänsyn till barn och ungdomar Under de hearingmöten som analysgruppen anordnade framskymtade emellanåt en bild av att barn och ungdomar glömdes bort i samband med Estonia- katastrofen. Deras upplevelse är att stödinsatserna framfö- rallt riktades till de vuxna, ingen frågade hur barnen mådde och vad de behövde. Inte heller skedde någon di- rekt uppföljning av barns och ungdomars reaktioner. Efter en summering av intrycken från de olika mötena och från brev och telefonsamtal, som inkommit till analys- gruppen, framstår det som om inte tillräcklig hänsyn togs till barn och ungdomars behov av psykosocialt stöd efter Estoniakatastrofen. Det synes som om de flesta krisgrupper varit medvetna om de drabbades stora behov av information om katastrofens verkningar. Samordning har skett på många orter när det gäller stödinsatser och förmedling av infor- mation. Som exempel kan nämnas att representanter för den lokala polisen antingen ingick i krisgrupperna eller stod i löpande kontakt med dem för att framförallt kunna informera om hur räddningsarbetet fortskred. På flera orter kom polisen regelbundet och på bestäm- da tider till krisgruppen, oavsett om ny information fanns eller ej, med insikt om att även inga nyheter är nyheter. Analysgruppen vill i detta sammanhang framhålla vik- ten av att skriftlig såväl som muntlig information förmed- las till berörda av polis och andra ansvariga myndigheter. Då det gäller information om effekterna av en traumatise- rande upplevelse och möjliga krisreaktioner är det analys- gruppens uppfattning att sådan har lämnats på vissa orter. Enhetlig information i skriftlig form bör utformas av So- cialstyrelsen, i egenskap av sektoransvarig myndighet för hälso- och sjukvården, eller annat lämpligt organ. Information om sociala och juridiska frågor Information om sociala och juridiska frågor förmedlades på ett bra sätt av krisgrupperna, det gällde exempelvis reg- ler rörande dödsskrivning, försäkringsfrågor, ekonomiska och praktiska frågor. Till flera av krisgrupperna inbjöds specialister inom dessa olika sakområden och anhöriga er- bjöds möjlighet att ställa frågor. Skydd från ytterligare traumatiserande stress I de flesta av krisgrupperna skapades en organisation för bemötande av massmedier som hölls åtskild från stöd- arbetet i kriscentrumet. Samtal med representanter för krisgrupperna bekräftar att samverkan mellan kris- grupperna och de lokala medierna i huvudsak fungerade väl. Massmediernas agerande i relation till överlevande och anhöriga analyseras ingående i kapitel tre. Det fanns medvetenhet om vikten av att personal som in- volverats i katastrofarbete erbjuds stöd under och efter ar- betet. Detta synes ha planlagts och organiserats på de flesta orter. Analysgruppen har inte någon entydig bild av genomförandet och resultatet av detta arbete. Gruppen nöjer sig därför med att konstatera att det är tillfredsstäl- lande att debriefing och andra insatser för involverad per- sonal vunnit acceptans och förståelse bland de samhällsorgan som samverkar i organisationen för den svenska katastrofberedskapen. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R Organisation och bemanning av krisgrupper och telefonmottagningar på orter som särskilt drabba- des av Estoniakatastrofen fungerade väl. Enskilda människors initiativ i krisarbetet synes ha varit den främsta orsaken till att många anhöriga och överle- vande har positiva erfarenheter av bemötandet på hemorten. Anhöriga som bodde på orter där många drabbades erbjöds ett mer omfattande stöd, än anhöriga som var ensamma om att beröras av Estoniakatastrofen på sina hemorter. Bland de senare finns känslor av övergivenhet och även ilska. Liknande känslor åter- finns även bland annat hos vuxna som förlorade för- äldrar eller syskon. Det är analysgruppens uppfattning att lokala kris- centrum har haft stor betydelse för effekterna av det psykosociala stödarbetet i det akuta skedet. Många av dem som hade en nära släktrelation till omkomna nåddes av erbjudandet om stödperson och uppföljande kontakter. Många barn och ungdomar upplever att de glömdes bort i det psykosociala stödarbetet i samband med Estoniakatastrofen. Det synes som om samordning mellan kris- gruppernas stödinsatser och förmedling av infor- mation på de flesta katastrofdrabbade orter fung- erade i huvudsak väl. Arbetet med att sprida information om effekterna av en traumatiserande upplevelse har sett olika ut i de olika krisgrupperna. Förmedling av information om sociala och juridiska frågor till de av katastrofen närmast berörda funge- rade väl. Krisgruppernas samverkan med lokal press, radio och television fungerade i huvudsak väl. Som exem- pel kan nämnas att lokala medier medverkade i ar- betet med att sprida uppgifter om kriscentrum och telefonmottagningar med mera. De flesta krisgrupper synes ha skapat en fungerande organisation för bemötandet av massmedier som hållits åtskild från stödarbetet i kriscentrumet. Det är tillfredsställande att behovet av debriefing och andra insatser för personal som involverats i katastrofarbete vunnit acceptans och förståelse bland de samhällsorgan som samver- kar i organisationen för den svenska katastrof- beredskapen. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R Långsiktigt psykiskt och socialt stöd I detta kapitel redovisas slutsatser om det långsiktiga stödet till anhöriga och överlevande. rekommenderar i sina allmänna råd att katastrofdrabbade skall erbjudas uppföljande stöd- kontakter på hemorten efter det akuta skedet. Exakt hur många som utnyttjade erbjudandet, liksom hur många som fortfarande får psykologisk/psykiatrisk vård eller har kontakt med en stödperson har inte varit möjligt att ut- röna. Analysgruppen skall här framförallt uppehålla sig vid sina intryck rörande samhällets förmåga att erbjuda lång- siktigt psykosocialt stöd. Intrycken har förmedlats i kon- takten dels med anhöriga och överlevande, dels med per- soner som varit involverade i stödverksamheten. Ledning och samordning av den psykosociala verksamheten var inte tillfredsställande Då Estoniakatastrofen inträffade fanns stor beredskap inom olika samhällsorgan för att erbjuda dem som berör- des psykosocialt stöd. Flera exempel visar att beredskapen på sina håll var större än situationen krävde. Analys- gruppen har under granskningsarbetet fått intrycket av att viss kompetenskonkurrens uppstod i det akuta skedet, kanske just på grund av detta. Å andra sidan har analysgruppen även mött exempel på att flera anhöriga och berörda som ville ha stöd inte erbju- dits sådant. Faktorer som på vilken ort den anhörige bodde, eller släktrelationen till den omkomne tycks ha spelat roll härvidlag. Ett antal händelser , bland dessa kanske framförallt bussolyckan i , har medfört att det i kommuner i hela finns krisgrupper av olika slag. I dessa krisgrupper samverkar ofta flera olika samhällsor- gan, exempelvis hälso- och sjukvård, socialtjänst, polis och kyrka. Estoniakatastrofen berörde ett stort antal männis- kor över hela landet, vilket ställde särskilda krav på sam- ordning av de psykosociala insatserna, samverkan inom och även utanför kommungränserna och uthålliga insat- ser. Det är analysgruppens intryck att organisationen för ledning och samordning av det psykosociala arbetet, vid en riksomfattande katastrof, bör ses över på samtliga ni- våer. Många anhöriga och överlevande upplever att stödet upp- hörde för . Många talar om att professionella stöd- arbetare och även frivilliga fanns i det akuta skedet och då man som anhörig fortfa- rande levde i en slags chocktillvaro. efteråt fanns ingen där. Flera anhöriga menar att det medmänskliga stödet i det personliga nätverket avtog . Det fanns även en känsla av att samhället började glömma Estoniakatastrofen. Många beskriver det som att det var då det stora behovet av psykiskt stöd uppstod. I det skedet upplevde sig många anhöriga och överle- vande övergivna av det offentliga samhället. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R Behovet av psykologiskt stöd har växlat, ibland men långtifrån alltid, i samband med yttre påverkan, såsom då Estoniakatastrofen aktuali- serats i massmedierna. Det framstår som tydligt att orga- nisationen för och planeringen av den svenska katastrof- beredskapen, och däri ingående psykiskt och socialt stöd, bör innehålla särskilda planer och avsättande av resurser för ett mer långsiktigt stöd än vad som erbjöds i samband med Estoniakatastrofen. Uppföljning av fortsatt vårdbehov En stor mängd utvärderingar och rapporter beskriver olika samhällsorgans insatser i det akuta läget. Det finns dock ingen klar bild av i vilken utsträckning anhöriga och överlevande fortfarande har kontakt med hälso- och sjuk- vården. Hälso- och sjukvårdens regler om tystnadsplikt är en bidragande orsak till detta men för samhällets möjlig- het att lära av Estoniakatastrofen är det viktigt att rele- vanta uppgifter kan inhämtas som underlag för forskning. Det enkätarbete som utförs av är unikt vad gäller uppföljning av de anhörigas och överlevandes livssituation på . Genom enkäterna, som regel- bundet distribuerats till anhöriga som valt att delta, har sjukhuset framförallt följt anhörigas psykiska och fysiska hälsa efter förlisning. Barn och ungdomars behov bör uppmärksammas mer Det finns anledning att lyssna till dem som uttrycker att barn, barnbarn och syskons särskilda behov inte tillgodo- setts i den samhälleliga psykosociala stödverksamheten ef- ter Estoniakatastrofen. Det är analysgruppens bestämda uppfattning att särskild uppföljning av dessa barns och ungdomars fysiska och psykiska hälsa bör ske. genomfördes en gudstjänst vid vid vilken omkring 700 anhöriga från , , , samt deltog. S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R Att avsluta kontakter – en del av det långsiktiga stödarbetet Reaktionerna efter en traumatisk upplevelse är individu- ella och följer ett gemensamt mönster. De reak- tioner som beskrivs följer sorgens förlopp och kan karak- täriseras i termer som: chock, reaktion, reparation och nyorientering. Analysgruppen har i sitt granskningsarbete sett exem- pel på anhöriga och överlevande som fortfarande efter fartygskatastrofen uttrycker ett starkt behov av psykiskt stöd. Gruppen har även sett exempel på vad som man kallar stigmatisering. En slutsats som gruppen kommit fram till är att planer för psykosocialt omhänder- tagande och stöd bör inbegripa riktlinjer för hur och när kristerapeutiska kontakter avslutas. I allmänna råd för det psykosociala stöd- arbetet nämns att anhöriga till omkomna i vissa fall bör ges möjlighet att besöka olycksplatsen, tala med räddnings- personal och beredas tillfälle att under värdiga former se och ta farväl av den döde. Analysgruppen har valt att be- lysa denna rekommendation under avsnittet för långsik- tiga stödinsatser och att behandla den på ett övergripande plan. I fallet med Estonia komplicerades ett besök vid olycksplatsen av det faktum att havet är olycksplatsen. Att ta sig till olycksplatsen kräver relativt sett stora arrang- emang till höga kostnader. Det har dock på olika indivi- ders och organisationers initiativ företagits resor ut till förlisningsplatsen med bland annat blomster- och krans- nedläggning i havet. Ett sådant initiativ var den gudstjänst till havs som ge- nomfördes , under regeringens på- gående beredningsarbete inför beslut om Estonia skulle bärgas eller inte. Analysgruppen har i den tidigare delrapporten utför- ligt beskrivit omständigheterna kring gudstjänsten och de reaktioner som denna utlöste bland många anhöriga. Re- san och gudstjänsten blev starkt kritiserad av ett antal svenska anhöriga. En av orsakerna till detta var att det framfördes motstridiga uppfattningar huruvida besöket vid olycksplatsen och ceremonierna som utfördes där var att anse som en begravning eller inte. Bland anhöriga som motsatte sig genomförandet fanns uppfattningen att kyr- kan på detta sätt föregrep den kom- mande beslut i bärgningsfrågan. fram- förde i efterhand som sin uppfattning att gudstjänsten en- bart var en minnesgudstjänst, medan företrädare för den estniska och finländska kyrkan menade att en begravning hade förrättats och frid lysts över olycksplatsen. Enligt analysgruppens mening är det ytterst otillfredsställande att företrädarna för tre deltagande kyrkor inte hade en ge- mensam uppfattning om gudstjänstens karaktär och att syftet inte var tillräckligt definierat och uttalat. Analysgruppens direktiv uttrycker att gruppen skall söka belysa de långsiktiga återverkningarna för vårt samhälle av ett händelseförlopp som Estoniakatastrofen och att sär- skild hänsyn skall tas till de långsiktiga effekterna för de överlevande och för de omkomnas anhöriga. Analys- gruppen vill här presentera några slutsatser som formule- rats mot bakgrund av uppdragets genomförande och som pekar på några exceptionella förutsättningar som bidragit till att göra Estoniakatastrofen till en händelse som fortfa- rande påverkar samhället. Ovissheten kring Estonia har lett till särskilda långsiktiga effekter Ordet ovisshet sammanfattar många människors beskriv- ning av olycksnatten och de efterföljande årens händelser. Olycksplatsen låg långt hemifrån och till havs, på inter- nationellt vatten, inom finsk räddningszon. Att få rappor- ter från räddningsarbetet var svårt. Passagerarlistor sakna- des. Den svenska statsledningen agerade officiellt, en avgå- ende och en tillträdande statsminister utlovade att den svenska statens resurser skulle ställas till förfogande för att fartyget och de omkomna skulle bärgas. Ändå hände , inte heller och veck- S A M H Ä L L E T S F Ö R H Å L L N I N G S S Ä T T I S A M B A N D M E D K A T A S T R O F E R