sou · GNB392d2 · 2000-01-01 00:00:00 — En specialanalys gjord av (1999) av den lilla minoritet av kandidater (cirka ) som satsade på Internetkampanjer och egna hemsidor visar även den att personkampanjer lönar sig. Kandidater med ambitiösa hemsidor fick mer kryss än kandidater utan hemsidor. och studie av invandrarkandidater i riksdags- och kommunalvalen leder fram till en reserverat positiv slutsats. Införandet av personval var inte meningslöst för invandrare som partimedlemmar eller som kandidater. Kandidater med invandrar- bakgrund har utnyttjat personvalsinstrumentet lika mycket som övriga kandidater. Personvalskampanjer har haft betydelse för att invandrare blivit valda till kommunala uppdrag. Personvalet har också ökat invandrade partimedlemmars engagemang och skapat en ny deltagandeplattform för icke-partipolitiskt aktiva invandrare. Men har invandrarkandidater i relativt stor utsträckning känt ett svagt stöd eller ibland till och med mothåll från den egna partiorganisationen. I många fall har det svaga partistödet dock kompenserats av att man känt ett starkt stöd från invandrarföreningar och fackliga organisationer. Ytterligare en indikator på att personvalet fungerat någorlunda positivt bland invandrare är att andelen person- röstare bland väljare med utländsk härkomst var något över genom- snittet i riksdagsvalet (). Även i kommunalvalen person- röstade väljare med invandrarbakgrund något oftare än genomsnittet. valstatistiska analys visar att några av de farhågor som framfördes inför personvalspremiären kom att bekräftas. Män, medelålders kandidater och kandidater i valkretsarnas huvudorter tenderade att få flest personkryss. Kvinnor, unga kandidater och kandidater från valkretsarnas mindre centrala delar fick färre kryss. Totalt ledde personröstningen till att tolv kandidater kom in i som inte annars hade blivit invalda, vilket motsvarar av antalet riksdagsledamöter. Sammanlagt 140 personer i riksdagsvalet fick fler kryss än 8-procentsspärren. Bland valda riksdagsledamöter hade 87 erhållit fler personkryss än . Den genomsnittlige kandidaten i riksdagsvalet erhöll mycket färre kryss, . Välkända kandidater och topplacerade kandidater tenderade dock att få klart fler kryss. var den kandidat som lyckades bäst av alla i personvalet. Han toppade Kd-listorna över hela landet och gjorde det mycket svårt för övriga Kd-kandidater att få personkryss. I fick mest personkryss, . Det är den högst noteringen för någon riksdagskandidat i någon valkrets 1998. Det utgör gällande svenskt rekord som framtida riksdagskandidater får försöka slå. studie av hur personvalet fungerade bland riksdagsväljarna visar på flera positiva saker men leder fram till en övervägande negativ slutsats. Personvalet möttes av klart mer positiva än negativa sentiment bland väljarna. Det fanns en opinionsövervikt för det nya personvalssystemet i alla sociala och politiska grupper. När det gäller framtida personval var den vanligaste åsikten att behålla det nuvarande systemet (). Åsikten att utöka personvalsinslaget () respektive att minska eller avskaffa det () stöddes av färre väljare. Det finns inga belägg för att personvalet hade något samband med det minskade valdeltagandet 1998. Inga intervjuade icke-röstare anförde personvalet som skäl till att inte rösta. Personvalets utformning tycks inte heller ha avskräckt väljare från att personkryssa. Mycket få intervjuade väljare ansåg att personvalet var krångligt eller svårförståeligt. Relativt få väljare utnyttjade dock den nya deltagandeform som personvalet innebar – i riksdags- valet, i kommunvalen och i landstingsvalen. Valrörelsen stimulerade till en viss ökning i personröstandet. Andelen väljare som personröstade i något av de tre valen var . Personröstandet var förhållandevis jämnt spritt över olika social grupper. Högst andelar personröstare återfanns på landsbygden, bland jordbrukare och företagare, bland högutbildade och bland människor som går regelbundet i kyrkan. Personröstandet var inte lika jämnt spritt över olika politiska grupper. Väljare som stödde och personröstade klart oftare än väljare som röstade på , och socialdemokraterna. En av förklaringar- na till denna skillnad är att motståndare till personval hade en klart starkare tendens att avstå från att personkryssa än anhängare av personval. Även politiskt engagemang spelade en roll. Engagerade väljare personröstade mest. Demokratins mest aktiva, förtroendefulla och kunniga väljare var de som i störst utsträckning anammade den nya deltagandekanalen. Oengagerade, okunniga och misstroende väljare personkryssade mer sällan. Väljarnas huvudskäl till att inte personrösta var att de kände till för lite om kandidaterna. Resultaten från valunder- sökningen understryker väljarnas argumentation. Det var av partiväljarna 1998 som kunde namnge någon kandidat i den egna valkretsen. Det är tillsammans med resultatet vid valet den sämsta siffran som någonsin uppmätts för kandidatkännedomen i svenska riksdagsval sedan mätningarna startade . Även internatio- nellt sett är siffran låg, även om kandidatkännedomen brukar vara lägre i system med proportionella val i flermansvalkretsar än i system med majoritetsval i enmansvalkretsar. Kandidatkännedomen var även låg bland väljare som personkryssade. Bland den minoritet som person- röstade var det som kunde namnge vem de röstat på. Ett personval med okända kandidater är inget lyckat personval. finner också i sin studie att väljarna var övervägande positiva till personvalet i de allra flesta sociala och Borgerliga väljare var dock mer positiva än socialistiska och lokala politiker mer än nationella. Väljarna var mest positiva till personval på nivå och det är också i kommunala val som andelen personkryss är vanligast. Den mest förekommande skälet till att avstå från att personrösta som väljarna nämner är brist på kunskap om kandidaterna. Kandidaternas placering på listorna var även viktig i de kommunala valen. Toppkandidaterna fick klart flest kryss. Till en del kan kandidater längre ned på listorna kompensera sin låga placering med att var med ofta i media, främst i TV. konstaterar att män och kvinnor personröstade i samma utsträckning i alla valen. Men det ledde inte till att manliga och kvinnliga kandidater fick lika många personkryss i riksdagsvalet. Valstatistiken visar i stället att manliga kandidater fick klart fler kryss än kvinnliga kandidater. Av samtliga personkryss hamnade framför en manlig kandidat mot framför kvinnliga kandidater. Eftersom den totala andelen kvinnliga kandidater var 1998 innebär en kryssandel på även relativt sett en underrepresentation av kryss för kvinnliga kandidater. Huvudorsaken till att kvinnor även relativt sett fick färre personkryss har och göra med att kvinnliga kandidater inte innehade toppositioner på valsedlarna i samma utsträckning som manliga kandidater. Partiernas nomineringar snarare än väljarnas personkryssande missgynnade kvinnorna. När det gäller aktiviteten i valkampanjerna visar resultaten på samma nivåer bland manliga och kvinnliga kandidater. Personröstandet bland väljarna var till viss del könsbaserat. Både män och kvinnor personröstade oftast för en manlig kandidat, kvinnor dock något mindre ofta än män. Det betyder att kvinnliga kandidater fick ett något starkare stöd av kvinnliga väljare än av manliga. Könsskillnaden i personröstningen på kvinnliga kandidater var som störst bland resursstarka väljargrupper – bland högutbildade och bland politiskt intresserade och kunniga personer. Wängnerud drar slutsatsen att här kan visa sig ett embryo till en ny könsbaserad skiljelinje i svensk politik. visar på små skillnader i personkryssandet mellan olika åldersgrupper. Lägst andel personröstare i samtliga val återfinns bland de äldsta väljarna . Unga förstagångsväljare personröstade något mer än genomsnittet i riksdagsvalet men något mindre än snittet i kommunal- och landstingsvalen. Attitydmässigt var unga väljare mer positiva till personval än äldre. Bland yngre väljare var bristande kandidatkännedom ett vanligare skäl för att inte personrösta än bland äldre väljare. Motstånd mot personval var tvärtom ett vanligare skäl till att inte delta i personvalet bland äldre väljare än bland yngre. Yngre väljare var mer exponerade för valkampanjen än äldre. Det gällde inte bara via Internet utan också via broschyrläsning kan också visa att förstaplacering på valsedlarna var mycket väsentligt när det gällde att få personkryss. Vill man bli inröstad i på personkryss bör man helst stå högst upp på valsedeln. Ett visst mått av ålderskryssande fanns i riksdagsvalet, framförallt bland medelålders män. Det vill säga att medelålders män hade en tendens att personkryssa för medelålders manliga kandidater. Någon motsvarande signifikant tendens till könskryssande fanns dock inte. Skillnaden i om män och kvinnor kryssade för manliga eller kvinnliga kandidater var så liten att den inte är statistiskt signifikant. studie av åsiktsöverensstämmelsen mellan väljare, kandidater och riksdagsledamöter när det gäller inställning till person- val visar på en bristfällig överensstämmelse mellan väljare och riksdagsledamöter. När det gäller det personvalssystem som användes 1998 var väljarna och kandidaterna klart mer positiva än riksdags- ledamöterna. Åsikterna om framtidens personval skiljer sig också klart åt mellan väljare och valda. Synen på personval är mycket mer åtskilda och partipolariserade bland riksdagsmännen. Bland väljarna finns mer av konsensus kring att det nuvarande systemet är lagom. Bland riksdagsledamöterna var det som ville minska eller avskaffa personvalsinslaget. Motsvarande andel var enbart bland väljarna. Bland väljarna var den vanligaste åsikten att det var lagom med personval som det var 1998 (). Den åsikten delades av av ledamöterna. Tanken att öka personvalsinslaget var relativt populär bland ledamöterna. Den stöddes av . Bland väljarna hade en utökning av personvalsinslaget dock bara stöd av 16 procent.2 använder en liknelse från försvaret när han sammanfattar resultaten. Väljarna var tillfreds med personvalet som det var 1998. De vill ha på stället marsch. Riksdags- ledamöter , och socialdemokraterna vill däremot minska personvalsinslaget och lystrar till kommandot helt om marsch medan ledamöter från och vill öka personvalsinslaget och alltså lystrar till stridsropet framåt marsch. Riksdagsledamöter från och förenar sig med väljarna och vill ha på stället marsch. 2 Procenten är beräknad bland väljare och riksdagsledamöter med åsikter i frågan om framtida personval. Tvehågsenhet och osäkerhet – med förmildrande omständigheter Premiären för det nya svenska personvalssystemet blev vid en samlad bedömning knappast någon braksuccé. Tvehågsenhet och osäkerhet karakteriserade samtliga inblandade aktörers agerande. Det gällde partierna, som i några fall endast i ytterst begränsad utsträckning uppmuntrade och understödde sina kandidater när det gällde att bedriva personvalskampanj. Tvehågsenheten gällde också kandidaterna själva, som i endast begränsad omfattning bedrev personvalskampanjer. Den famlande och tvehågsna inställningen till personvalet präglade även medierna, som visade ett svalt intresse när det gällde att uppmärksamma de kandidater som trots allt bedrev personvalskampanj. Slutligen visade inte minst väljarna själva – valets huvudaktörer – prov på en sval inställning till personvalet. Paradoxalt nog är emellertid personvalssystemet något som väljarna i hög grad uppskattar. Förmildrande omständigheter kan dock anföras till de olika aktörskategoriernas försvar. Verkligheten är inte svartvit. För partiernas del bör kritiken ses mot bakgrund av det kan te sig mindre logiskt att uppmana väljarna att personrösta efter att i demokratisk ordning internt lyckats ena sig kring olika kandidatlistor och därmed riskera att den föreslagna ordningen kullkastas. Att uppmana samtliga kandidater att bedriva personvalskampanj, eller i vart fall fler kandidater än de som står på valbar plats kan framstå som kontraproduktivt. Risken ökar för att interna motsättningar uppkommer eftersom kandidaterna i ett sådant scenario rimligen kan förväntas profilera sig på ett sätt som inte i alla lägen är till gagn för partiets sammanhållning och trovärdighet. Att även ett parti som , som principiellt starkt förordar personval, visade prov på återhållsamhet när det gäller att uppmana och i olika avseenden stödja personvalskampanjer, skall av allt att döma ses i detta perspektiv. För kandidaternas del är situationen en spegelbild av den oklarhet som gäller för partierna. Till att börja med är det naturligtvis inte alla kandidater som är kandidater i reell mening, dvs. som verkligen vill bli invalda till den församling de formellt kandiderar till. Även i det nya valsystemet förekommer det att personer ställer upp med sitt namn, men utan egentlig åstundan att bli vald.3 Att även dessa icke- kandidater räknas in i procentbasen när andelen personkampanjer beräknas bidrar självfallet till att den sammantagna bilden blir 3 Helt riskfritt är dock inte sådant agerande i det nya systemet; kandiderade exempelvis på den sista platsen på lista till kommunfullmäktige i och blev invald med hjälp av person- röster, trots att hon inte bedrivit personvalskampanj. I det gamla systemet utgjorde vidare lojaliteten med partiet politikens själva credo. Incitamentet för sammanhållning var starkt, inte minst av röstmaximeringshänsyn. Varje kandidat som engagerade sig i kampanjarbetet gjorde definitionsmässigt en insats för partiets gemensamma listförslag; för de enskilda kandidaterna var listorna en turordningslista och alla visste att de kandidater som stod på icke-valbar plats inte utgjorde något hot mot toppkandidaterna. Alla kampanjinsatser var således av godo – intentionalt sett. Med det nya systemet har ett nytt moment tillkommit, som i grunden kan förändra situationen. Antalet mandat är trots allt begränsade och det är frestande för alla de kandidater som verkligen vill bli valda att profilera sig. Medvetenheten om att ett stort antal personvalskampanjer skulle kunnat leda till en ökad intern splittring och osäkerheten kring hur partiorganisationerna såg på personvalskampanjer (vilket var fallet i de partier som avstod från att aktivt uppmuntra kandidaterna till personvalskampanjer), kan ha bidragit till en viss återhållsamhet vad gäller personkampanjer. Mediernas roll är på flera sätt oklar och svårbedömd. I den granskande rollen ligger att peka på brister och svagheter i det nya valsystemet. Detta skedde, inte minst genom att kritiska debattörer och ifrågasättande forskare/experter fick komma till tals. En tänkbar möjlighet – som framförts i debatten4 – är att den bild, som gavs i vissa medier, av att personvalet var en halvmesyr och inte skulle kunna påverka utfallet i nämnvärd utsträckning, kan ha påverkat vissa väljare från att personrösta. Det var dock av de väljare som icke-personröstade som uppgav ett sådant skäl till varför de avstod från att utnyttja sin personröstsmöjlighet. I den mån personvalssystemet beskrevs på ett kritiskt sätt vad gäller möjligheterna att via personröstning verkligen kunna påverka sammansättning kan detta alltså knappast ha varit en avgörande omständighet. En svårighet medierna står inför när det gäller själva bevakningen av valrörelsen är kravet på utrymmesmässig balans mellan de olika kandidaterna. Att ge samtliga riksdagskandidater utrymme – helst lika stort – låter sig naturligtvis inte göras. Den orättvisa som det innebär att endast uppmärksamma vissa kandidater kan ha medfört en viss återhållsamhet när det gäller att bevaka personvalet. 4 Se här exempelvis m-riksdagsledamoten inlägg vid det seminarium som Rådet för utvärdering av val anordnade i Riksdags- huset . Enligt – som bedrev en av de mest uppmärksammade personvalskampanjerna – var den kritiska bild av person- valssystemet som gavs i medierna en starkt bidragande orsak till att person- röstningen var så begränsad och att så få kandidater bedrev personvalskampanj. Väljarnas roll är slutligen, precis som partiernas, oklar. Person- röstningen är frivillig; mindre än var tredje väljare använde sig av möjligheten att i riksdagsvalet kryssa någon kandidat. Det är en nivå som visserligen ligger i linje med lagstiftarens förväntningar, men det förhållandet att de allra flesta väljare som inte personröstade avstod från att göra det på grund av okunskap om kandidaterna, tyder ändå på ett utbrett ointresse inför det ur principiell synvinkel så uppskattade personvalsinslaget. Särskilt när man beaktar att många av dem som personröstade inte kunde erinra sig namnet på den kandidat som de röstade på, någon eller efter valet. En tolkning skulle kunna vara att många avstod från att personrösta på grund av att de förlitade sig till partiernas rangordning. av icke-personröstarna uppgav principiella skäl till sitt agerande; de är helt enkelt motståndare till personvalet som företeelse och valde därför att enbart lägga en partiröst. Därutöver kan också andra motiv för icke-personröstning innebära att partiernas rangordning framstod som acceptabel (otillräckliga kunskaper, svårt att välja, ej intresserad etc.). Den viktigaste orsaken till det förhållandevis låga antalet personröster är dock den låga aktivitetsnivån från de övriga aktörskategorierna. Väljarnas brist på intresse för personvals- kampanjerna och avsaknad av kunskap om de olika kandidaterna är en funktion av den relativa återhållsamheten i personvalspremiären. Personval med okända kandidater är ingen höjdare. Stora förväntningar – små effekter Även om partierna varit passiva och få försvarat det nya personvals- systemet i debatten saknades inte förväntningar. Förhoppningen har varit att personvalet skall bidra till en större närhet och därmed en bättre kontakt mellan väljare och valda – kvantitativt såväl som kvalitativt. Om kontakterna förbättras bör också medborgarnas förtroende för det politiska systemet och dess företrädare kunna öka. En vitaliserad demokrati och en starkare legitimitet för det politiska systemet är alltså de övergripande motiven för det reformerade valsystemet. Konstitutionella reformer tar i regel på sig när det gäller att påverka beteendet hos det politiska systemets aktörer. I infördes allmän rösträtt för män i och med val. Först i valet kom valdeltagandet upp . Möjlighet för väljarna att röstsplittra – dvs. att lägga sina röster på olika partier i de olika valen – har funnits , men det är först som väljarna börjat utnyttja denna möjlighet. av väljarna sina röster, är det drygt var femte väljare som gör det. Den mest centrala slutsatsen i denna bok är dock att ytterst lite inträffade i premiärvalet som pekar mot att dessa förväntningar skall komma att infrias. Det allmänna politikerförtroendet stärktes t.ex. inte i samband med det första personvalet. Mätningarna visade tvärtom på lägre nivåer än Ljusglimtarna är få, men de finns dock. Kampanjarbetets former förnyades till en del som en följd av personvalet. Partiombudsmännen upplever från sin centralt placerade position att det var lättare än tidigare att få ut budskapet genom att fler kandidater, som en konsekvens av det nya valsystemet, var aktiva i kampanjarbetet. Framförallt är det emellertid i personvalssystemets potential som de verkliga ljusglimtarna (alltjämt) finns. av ombudsmännen tror att personvalssystemet kommer att leda till en bättre kontakt mellan väljare och valda; nästan lika många förväntar sig en förbättrad responsivitet från de folkvaldas sida och ett ökat politikerförtroende. Allt detta står naturligtvis skrivet i stjärnorna. Det som gör att dessa framtidsbedömningar är betydligt mer intressanta är dock att de optimistiska bedömningar baserar sig på erfarenheter från en valrörelse med personval. Endast inom är ombudsmännen skeptiska till personvalets demokrativitaliserande potential. Den kanske mest påtagliga ljusglimten är emellertid att väljarna de facto uppskattar personvalet. Det är ju trots allt väljarna som valsystemet ytterst är till för. måste det understrykas att personvals- systemets förväntade effekter är av långsiktig karaktär. Den tvehågsen- het och osäkerhet som präglade alla berörda kategorier i premiärvalet kommer med stor sannolikhet att sjunka undan i takt med att personvalssystemet uppfattas som en naturlig del i det politiska systemet. Å andra sidan är osäkerheten inte särskilt förvånande. Som påpekats av bland annat den finske statsvetaren demokratirådsrapport från SNS, är det två svårförenliga konstitutio- nella idétraditioner som ligger till grund för det nya valsystemet (m.fl. 1999). Hybridkaraktären är påtaglig. Att i ett och samma valsystem försöka förena både parti- och personvalets fördelar är naturligtvis inte alldeles enkelt, även om det är vanligt förekomman- de. Och för kandidater och partier är det i varierande grad fråga om att leva efter två läror parallellt: är det lojaliteten mot partiet eller mot väljarna – eller rent av, som en följd av att den klassiska förtroendemannarollen kan komma att få en renässans, lojaliteten mot de egna idéerna – som skall sättas främst? Denna avvägning gör sig påmind: i nomineringsprocessen, i valkampanjerna och i det dagliga parlamentariska arbetet. Den sammantagna bilden blir alltså precis så mångfasetterad och motsägelsefull som vi förvarnade om i inledningskapitlet. De olika aktörskategoriernas förväntningar överensstämmer i regel med intentionerna bakom personvalsreformen. Väljarna bejakar reformen, men var återhållsamma med att personrösta. Riksdagsledamöterna är mer tveksamma till personvalssystemets utformning, medan kandidater och partiombudsmän står bakom reformen och tycks i varierande grad vara övertygade om att kontakterna med medborgarna blir bättre med personval och att förtroendet därmed kommer att förbättras för de folkvalda. Men även om detta sker, skall nog förhoppningarna hållas inom rimliga gränser. Valsystemet betyder inte allt. Forskning från andra länder visar att även i valsystem som ger ett större utrymme för personval än det svenska är particentreringen påfallande stor (Bogdanor 1985). Det är således naivt att tro att personvalssystemet en gång för alla skall lösa de problem som den representativa demokratin tillbaka står inför. Lika naivt är det att föreställa sig att personvalet på ett dramatiskt sätt kan förvärra vissa av de problem som det svenska politiska systemet konfronterar – exempelvis avsaknad av handlingskraft. Vi kan nämligen också konstatera att inte heller de farhågor som fanns inför personvalssystemet infriades i särskilt stor utsträckning. Kändisskapet och den med detta följande personifieringen var knappast märkbar överhuvudtaget. Snarare är det den fortsatt bristfälliga kandidatkännedomen som framstår som ett problem. Inte heller frågan om finansieringen var problematisk. Oro finns dock inom partierna att korruptionen kommer att öka. Kvinnor, unga och invandrare missgynnades inte i en sådan utsträckning att det påverkar systemets legitimitet. Partiernas roll i den politiska processen är fortsatt stark och ingen kan hävda att personvalspremiären ännu så länge kommit att innebära någon förändring därvidlag. Valdeltagandet sjönk förvisso, men det är svårt att påvisa något samband med det nya valsystemet. Kompromissen om personvalet baserades på en föreställning om att svenska val även i fortsättningen skall vara partival. Tanken är att den politiska kulturen i allt väsentligt skall förbli intakt. Personvals- premiären rubbade knappast particentreringen. Konklusionen blir alltså att det i detta avseende blev ungefär som det var tänkt. Bogdanor, V. (1985). Representatives of the People. and Constituents in Western Democracies. (1999). Internets betydelse för valkampan- jerna. i (red.). Folkstyrelse på nätet. Kommande i SOU serien . , O. m.fl. (1999). Demokrati på svenskt vis. , , statsvetare och professor i journalistik vid masskommunikation, (). Hans forskning är inriktad på journalistik och demokrati.