sou · GNB358 · 2000-01-01 00:00:00 — i politiska och inte minst juridiska frågor underlättas av att såväl politiska beslut som rättsliga avgöranden åtföljes av en uppriktig, begriplig och tillräckligt djuplodande motivering (se 1987, 399 f.). Rationell politisk debatt har emellertid kommit att i vissa fall verka som en ren utopi. Politiska partier följer inte alltid rationali- tetens krav, utan i stället utgör de maktkoalitioner som ofta repre- senterar vissa socialekonomiska gruppintressen, utan hänsyn till gemensamma samhällsintressen. Det faktiska beslutsfattandet sker inte i utan i hemliga förhandlingar mellan olika politiska grupperingar. Plenarsessioner är bara fasader som döljer de av- görande diskussionerna. Allmänheten utanför manipu- leras av statsmaktens handhavare och massmedierna, som ofta prioriterar läsar- och tittarsiffror framför den för vårt demokrati- ideal nödvändiga rationella kontrollen. Det är sålunda inte säkert att de folkvalda optimalt representerar väljarnas intressen. De för- fogar över begränsad information, tar olika taktiska och andra hän- syn, underkastar sig partidisciplinen osv. Förhandlingsmodellen verkar vara mera realistisk men inte heller oproblematisk. I måste blandningsförhållandet mellan olika samhällsinstitutioner ses mot bakgrund av industria- lismens genombrott och 1930-talets klasskompromiss som tog sig uttryck i förhandlingsordningar mellan stora, centraliserade och väldisciplinerade organisationer. Försöket att balansera social rätt- visa med ekonomisk tillväxt har resulterat i ett komplicerat styr- system. Majoritetsprincipen har modifierats av välutvecklade kor- porativa förhandlingsordningar. Näringslivet är i huvudsak privat- ägt och marknadsorienterat, men marknadsstyrningen modifieras av såväl majoritetsstyre som korporativa förhandlingar. I för- handlingssamhället beror förmågan att vinna inflytande inte endast på materiella resurser och formella positioner. Informella kontak- ter är också viktiga. Sådana nätverksresurser kan vara både kon- serverande och ojämlika. Precis som när det gäller andra makt- resurser bildas cirklar. De som redan har etablerat sina förbindelser har lättare att förstärka och utveckla sitt inflytande. Utanför- stående och nykomlingar får ännu svårare att ta sig in. Ett system byggt på förhandlingar och informella kontakter kan också komma LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN i konflikt med offentlighetsprincipen. De informella nätverken bygger vanligen på att kunskaper inte sprids till bredare kretsar. Systemet blir svåröverskådligt och vanskligt att granska och kontrollera (SOU 1990:44, 402). Någon principiell kritik av parlamentarismen är ändå knappast berättigad. Trots alla brister lär representativ demokrati vara över- lägsen de flesta föreslagna alternativen. Men det inställer sig en viktig fråga om folkrepresentationens samspel med andra makt- centra. Borde – dvs. i realiteten de politiska partierna – ha all makt? Eller finns det vissa beslut som borde fattas av dom- stolar? Förvisso är en demokratisk rättsstat men demokra- tin befrämjas bäst av ett samspel mellan lagstiftning och starka domstolar. Förutom den fria åsiktsbildningen kräver demokratin många andra rättigheter. Demokrati är som sagt inte någon majoritetsdiktatur. Hänsynen till olika fri- och rättigheter är den viktigaste begräns- ningen av majoritetsstyret. Rättigheterna uppfattas ofta som universella. Många förespråkare för den s.k. naturrättsläran anser att den positiva rätten, som är given av den styrande makten, är verkligen gällande eller bindande endast om den stämmer överens med de i naturrätten eller moralen förankrade rättig- heterna (jfr Peczenik 1995, 133 f.). Moralfilosofiska frågor är emellertid kontroversiella. Inte minst frågan om rättigheternas yttersta grund är kontroversiell. Vad grundar sig rättigheterna på, medborgarnas konsensus, rationell insikt i det mänskliga samlivets nödvändigheter, eller historisk tradition? Ett stort problem har dessutom varit hur innehållet i rättigheterna skall be- stämmas närmare. Såväl i den statsteoretiska litteraturen som i olika länders lagstiftning och rättspraxis förekommer det olika mer eller mindre etablerade listor av fri- och rättigheterna. Innehållet har emellertid klarnat betydligt tack vare om mänskliga rättigheter. i preambeln angivna syfte är att bekräfta tron på dessa grundläggande friheter, som... bäst hålls vid makt... genom en verksam politisk demokrati. Demokratin uppfattas allt- så som ett slags betingelse för rättigheterna. Det måste emellertid tilläggas att ett visst minimum av rättigheter utgör en nödvändig betingelse för demokratin. Frågan vad som omfattas av detta minimum är som sagt omstridd. Men ett statsskick i vilket medborgarna saknar alla rättigheter kan knappast betraktas som demokratiskt. Demokrati kan existera bara i den mån ett lands invånare åtnjuter medborgerliga och politiska friheter (Kriele 1988, 34). Det finns ett nödvändigt samband mellan demokrati och frihet (Arblaster 1987, 94). Vid regeringsformens tillkomst var det politiska motståndet mot en grundlagsfäst rättighetskatalog påtagligt. hade emellertid ett grundlagsskydd av rättigheterna införts genom 2 kap. regeringsformen och har skyddet byggts ut genom att har gjorts till nationell svensk lag. Sterzel (1998, 42 f.) sammanfattar läget som följer. För det första motsvarar reglerna i 2 kap. en god europeisk standard. För det andra får man konstatera att regeringsformen egentligen inte främst reglerar fri- och rättigheterna som sådana utan möjlig- heterna att begränsa dem. Det är så som det lagtekniska problemet har uppfattats i vårt land, under uppenbar påverkan av rättsposi- tivistiskt tänkande... Det kan också förtjäna antecknas, att medlemskap i enligt 10 kap. 5 § RF förutsätter att EU har ett fri- och rättighetsskydd motsvarande det som ges i RF och . Rättigheternas ökade auktoritet i det svenska rättssystemet aktualiserar frågan vem som bäst är ägnad att precisera deras inne- börd i kontroversiella fall. Det närliggande svaret är domstolarna. Demokrati befrämjas av en viss maktdelning. Sambandet kan betraktas i samband med den tredelning som i anslutning till LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN Montesquieus grundtankar kom till uttryck i den amerikanska konstitutionen. Enligt denna lära måste lagstiftning, domsmakt och verkställande makt skiljas åt för att garantera de demokratiska institutionernas funktion. En viss maktdelning uppfattas även ofta som ett villkor för rättsstaten. Rättstillståndet förutsätter makt- fördelning (Kriele 1988, 30). Ett maktmonopol innebär alltid ett hot mot individens frihet. Inte ens bör ha hela den offentliga makten (jfr t.ex. Hayek 1982 band 3, 3 f, 133 f m.m.). Rättsstatens ordning ger domstolarna och de rättstillämpande myndigheterna en viss självständighet gentemot lagstiftaren och regeringen. Regeringsformen bygger visserligen på folksuveränitetsläran, inte på maktdelningsläran, jfr t.ex. 1 kap. 4 och 6 §§. Likväl stadgar regeringsformen att ingen myndighet, ej heller , får be- stämma, hur domstol skall tillämpa rättsregel i särskilt fall (11 kap. 2 §, se ovan). Bestämmelsen skulle egentligen vara oförklarlig om folksuveränitetsläran hade varit grundlagens enda bärande princip. Domstolarnas grundlagsfästa oavhängighet avslöjar egentligen att maktdelning är så pass grundläggande i det demokratiska samhället att inte ens folksuveränitetslärans uttalade förespråkare vågar att helt genomföra de förtroendevaldas allmakt. Oberoende dom- stolar, självständiga statliga verk, maktdelning mellan staten och kommunerna m.m. utgör således kännetecken på statsskickets demokratiska karaktär. En särskild betydelse har 8 kap. regeringsformen om lagar och andra före- skrifter. Enligt Sterzel (1998, 43 f.) är det från rättsstatssynpunkt väsentliga att ett regelsystem för makt- och kompetensfördelning finns utvecklat och att reglerna är generösa mot folkrepresentationen. De utgör ett visst värn mot godtycke och missbruk men – som Sterzel skyndsamt påpekar – reglernas praktiska betydelse skall inte överskattas [R]amlagstekniken ger exem- pel på hur den av RF tänkta ordningen i praktiken kan sättas ur kraft. Reali- teten blir lätt att den ojämförligt största regelmassan på ett ramlagsområde beslutas av någon förvaltningsmyndighet, medan insats inskränker sig till att ge några urvattnade målregler i lag, om t.ex. att husdjur skall få mat och vatten och att bostäder skall gå att trivas i, samt att sätta upp ett maskineri för den fortsatta administrationen genom regler om behöriga myndigheter, förfarande, tillsyn, tvångsmedel, överklagande etc.. I denna situation kan man fråga sig om den exakta normbildningen inte borde underkastas effektiv domstolskontroll. Demokratiargumentet är följaktligen inte någon tillräcklig grund för slutsatsen att domstolar har en i förhållande till så pass underordnad ställning att de inte borde få underkasta riks- dagens beslut någon prövning. statsskick förverkligar de ovan angivna rättsstatliga och demokratiska värdena till varierande omfattning. Vissa beaktas noga. Ingen skugga kan falla på våra allmänna val. Inte heller kan det på allvar hävdas att myndigheterna systematiskt åsidosätter medborgarnas gemensamma intressen eller struntar i viktiga sär- intressen. Åsikts- och informationsfrihet garanteras och öppen- heten är exemplarisk. Rättsliga beslut är i regel förutsebara med stöd av lagen. Andra demokratiska värden beaktas halvhjärtat. Det gäller framför allt fri- och rättigheterna. Institutionella garantier för grundläggande fri- och rättigheter finns förvisso i 2 kap. regerings- formen men uppfattas ofta som något tandlösa. Vid regeringsformens tillkomst var det politiska motståndet mot en grund- lagsfäst rättighetskatalog påtagligt. hade emellertid ett grundlagsskydd av rättigheterna införts genom 2 kap. regeringsformen och har skyddet byggts ut genom att har gjorts till nationell svensk lag. Sterzel (1998, 42 f.) sammanfattar läget som följer. För det första motsvarar reglerna i 2 kap. en god europeisk standard. För det andra får man konstatera att RF egentligen inte främst reglerar fri- och rättig- heterna som sådana utan möjligheterna att begränsa dem. Det är så som det lagtekniska problemet har uppfattats i vårt land, under uppenbar påverkan av rättspositivistiskt tänkande... Det kan också förtjäna antecknas, att medlemskap i enligt 10 kap. 5 § RF förutsätter att EU har ett fri- och rättighetsskydd motsvarande det som ges i RF och . Ett internationellt sett särskilt effektivt sätt att skydda rättig- heterna består av att domstolarna brukar argumentera med ut- gångspunkt från grundlagens rättighetskatalog. I detta samman- hang uppstår sådana problem som frågan om varför grundlagen borde stå över vanlig lagstiftning. Som bekant finns det olika svar på denna fråga. Men ett attraktivt sådant är att grundlagen borde LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN slå vakt om samhällets gemensamma intressen och värden. Den är upphöjd över den vardagliga politiken som bygger på särintressens sammanjämkning. Den vardagliga politiken kan göra en sådan sammanjämkning till lag. Men grundlagen borde helst omfatta det som vi alla måste värdesätta (jfr Ackerman 1988, 153 f.) – såsom rättighetskatalogen. I är emellertid grundlagens genom- slagskraft mindre än i många andra länder. Mellan första världs- krigets slut och 1974 togs den då gällande regeringsformen knappast på allvar (jfr Sterzel 1998, 13 f.). Inte ens nu spelar vår grundlag någon större roll i rättspraxis. behandlas vissa rättsstatliga värden styvmoderligt. Denna värdegrupp – som vårt statsskick inte har förmått att beakta på något tillfredsställande sätt – kan betecknas som juridisk. Ett viktigt juridiskt värde är att rättsreglerna konsekvent inordnas under ett fåtal begripliga rättsprinciper. Ett annat sådant värde är att rättsreglerna är någorlunda stabila, inte ändras på måfå. Dessa värden bärs av juridiska experter. Endast juridiska experter kan hjälpa lagstiftaren att göra rättsordningen tillräckligt klar och sammanhängande. Endast juridiska experter kan skapa rättsliga institut som består . Endast juridiska experter kan göra den juridiska motiveringen tillräckligt rationell. Endast juri- diska experter kan göra domarmakten respektabel nog för att ut- göra en seriös motvikt till lagstiftaren och regeringen. Förvisso finns det en spänning mellan folkstyre och expertmakt (jfr t.ex. 1992, 423 f.). Men å andra sidan är ett visst samspel mellan dem nödvändigt för att den demokratiska rättsstaten fungerar väl. 4En vision: rättspraxis som tillämpad rättsvetenskap 4.1Rättsmedvetandet, rättsprinciperna och rättsvetenskapen Artikelns återstående del berör frågan hur de juridiska experterna skall uttolka folkets rättsmedvetande. All rätt skapas genom folkets övertygelse. Det allmänna rättsmedvetandet är emellertid inte tillgängligt för ett direkt studium. man problem med det allmänna rättsmedvetandet redan genom att det är svårt att slå fast vad det innebär. Problemet är emellertid att lagstiftning ofta innebär att olika uppfattningar vägs mot varandra och att en majoritet i får fälla avgörandet när det finns olika uppfattningar. Tanken att det i alla frågor skulle finnas en enig mening i det allmänna rättsmedvetandet är mot den bak- grunden en verklighetsfrämmande fantasi (1998, 999). Visst instämmer jag med dessa ord. Men ändå kan man inte bortse från rättsmedvetandet. Man måste bara skilja mellan å ena sidan vaga men ständigt återkommande grundvärden, förankrade i kulturarvet och rättsmedvetandet, och å andra sidan en juridisk sammanvägning som beaktar dessa värden vid tolkning av lagen och andra rättskällor. Det finns en rätt stor enighet i det allmänna rättsmedvetandet om att livet skall skyddas, om att avtal skall hållas, om att lika skall behandlas lika osv. Närmare bestämt ingår t.ex. följande principer och respektive värden i vårt kulturarv: rättssäkerhet; likhet inför lagen; culparegeln (att man i princip inte bör hållas ansvarig för oväntade konsekvenser av sina handlingar); principen att avtal skall hållas (pacta sunt servanda); principen att båda parter måste höras i en juridisk process; den straffrättsliga legalitetsprincipen (inget straff utan lag); vissa principer som gäller olika rättskälle- och lagtolkningsfrågor m.fl. Det som är kontroversiellt är avvägningar mellan grundvärdena, inte grundvärdena i sig (jfr Peczenik 1995, 455 f.). Alla jurister har omfattande kunskap – dels uttalad dels tyst – om de i rättsmed- vetandet förankrade principer och värden. Dessa principer och värden har inte skapats av svensk lagstiftning utan de återkommer gång på gång i olika rättssystem sedan tid. De positiva rättsordningarna tolkar dem olika och kan då och då sätta sig över dem. Men om värdena och principerna åsidosätts helt kommer historiens dom förr eller senare – över Caligula och , över och . Principerna och värdena är förvisso mottagliga för olika tolkningar. De kan dessutom kollidera mot varandra i konkreta fall. De etablerar därför inga slutgiltiga juridiska skyl- digheter utan utgör endast hänsyn som skall beaktas i ett juridiskt övervägande. Principen pacta sunt servanda är t.ex. ett godtagbart juridiskt argument, men det räcker uppenbarligen inte för att LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN bedöma räckvidden för konsumentskydd i svensk rätt. Det är m.a.o. ett lika grovt fel att dra alltför långtgående slutsatser av en sådan princip som att helt ignorera den. De i rättsmedvetandet förankrade principerna och värdena kan emellertid inte fastställas direkt, t.ex. genom opinionsundersök- ningar. Opinionen förändras ständigt och det är svårt för de till- frågade att uttala den fasta kärnan i sina egna etiska bedömningar. Därför måste rättsmedvetandet fastställas indirekt på tre olika vägar, nämligen genom att man studerar lagar som tillämpats utan väcka opposition, vidare genom att hänsyn tas till befolkningens etablerade seder och bruk och slutligen genom rättsvetenskapen (jfr Savigny 1814). 4.2Rättsvetenskapen i rättvisans tjänst Starka domstolar kräver en stark rättsvetenskap. Domstolars rätts- skapande skulle vinna i både kvalitet och legitimitet om det under- byggdes med en normativ rättsvetenskap. Tanken är inte ny. Rättsvetenskapens funktion som rättsbildan- de aktör har en rik förhistoria. Det fanns en gång lärda jurister som vågade skapa rätt. I gav kejsare några fram- stående jurister rätt att med kejsarens auktoritet besvara rätts- frågor; ius publicae respondendi ex auctoritate principis. I medel- tidens utgjorde communis opinio doctorum, hysta av de mest berömda, i synnerhet franska och italienska juridiska för- fattarna, en viktig rättskälla. Rättsvetenskapen fick en ovanligt stark ställning i . Till följd av bl.a. den skräckvälde uppfattades den då som ett fördelaktigt alternativ till upplysningstidens överdrivna före- ställningar om möjligheterna att omskapa samhället efter för- nuftsprinciper som bortser från historiskt givna förhållanden. omöjliggjorde splittring i en mängd småstater enhetlig lagstiftning. I denna situation har (l779-1861) lanserat följande teser: All rätt skapas genom sed och folkets övertygelse uttolkad av rättsvetenskapen. Rätts- vetenskapens huvuduppgift efter Savigny var att underkasta rätten en systematisk omarbetning (jfr vidare 1814). det skett ett påtagligt framsteg i den tyska rättens systematik var- vid nya generella begrepp utvecklades. Den tyska civillagen (BGB) med den numera välkända indelningen i allmän del, obligationsrätt, sakrätt, familjerätt och arvsrätt kan uppfattas som rättsveten- skapens produkt (jfr 1990, 35). var även den svenska doktrinens ställning väl befäst, inte minst till följd av tysk påverkan, och en professor uttalade då t.o.m. åsikten att rättsbildningen genom praxis blott var en tillämpad doktrin (jfr därom 1978, 177-186). Observera att den traditionella rättsvetenskapen innehöll nor- mativa komponenter. Rättsvetenskapen är inte enbart deskriptiv, inte heller enbart normativ, utan både det ena och det andra. Den enligt min mening bästa analysen av dessa har presterats av (1998, 310 f.). Författaren skriver om juristernas utsagor om gällande rätt (de lege lata) i allmänhet, men teorin är lätt tillämplig på rättsvetenskapen. Närmare bestämt kan en juridisk utsaga kriti- seras på två olika sätt: för att den bygger på falska påståenden om fakta, och för att den bygger på dåligt underbyggda avvägningar. Rättsvetenskapen är följaktligen inte enbart deskriptiv, inte heller enbart normativ, utan både det ena och det andra. Juristers utsagor om gällande rätt är varken rent normativa eller rent deskriptiva utan sammansmälta, deskriptiv-normativa. Att pressa juristers utsagor de lege lata in i dikotomin antingen deskriptiv eller nor- mativ är ägnat att dölja deras egenart. En jurist som uttalar sig om gällande rätt och noterar att utsagan strider t.ex. mot domstols- praxis rättar ibland till utsagan, men ibland säger han i stället att domstolarna har fel. Vilket alternativ som kommer att väljas är öppet som utsagan avges. Det juridiska språket är enligt Eng utformat på ett sådant sätt att man undviker att dra en skarp gräns mellan det deskriptiva och det normativa. Påståen- den om gällande lag är nästan avsiktligt oklara vad deras status beträffar: det finns inga kriterier som bestämmer om rättsstater skall uttolkas som deskriptiva eller som normativa. hade den klassiska rättsvetenskapen anspråk på att genom den till dels deskriptiva och till dels normativa argumenta- tionen framföra kunskap om gällande rätt. Detta anspråk kan för nutida iakttagare framstå som obegripligt men saken är kristallklar: LAGSTIFTNINGEN, DOMSTOLARNA, RÄTTSMEDVETANDET OCH RÄTTSVETENSKAPEN Rättsvetenskapen skulle utveckla kunskap om den etiskt och rätt- vist tolkade rätten. Rättvisan och moralen var något som man kunde ha kunskap om, inte bara en fråga om tyckande. Och domare lyssnade på rättsvetenskapen. Som exempel kan man påminna om att lära om s.k. eventuell uppsåt (dolus eventualis) problemfritt accepterades av HD trots (eller snarare på grund av) sina långtgående normativa konsekvenser: Professorernas auktoritet var nog för att åstadkomma en upp- mjukning av domstolens krav på åklagarens bevisbörda: gärnings- mannen blev i princip ansvarig inte blott för bevisligen avsedda följder av sitt handlande utan även för de följder som han ställde sig likgiltig till. Professorerna i sin tur väntade sig sådana reak- tioner. Ty de var säkra på sig själva, väl vetande om den allmänna rättsteorin som alltid skulle kunna besvara skeptikers frågor. Om det behövdes, kunde man skaffa sig stöd av filosoferna (etc.). Rätten kom således att utvecklas genom samspel av lagstift- ningen, domstolarna och den normativa rättsvetenskapen. 4.3Den nutida svenska rättsvetenskapen Under det senaste seklet har emellertid den svenska rättsveten- skapens betydelse för rättsbildning minskat. Förvisso lever den sammansmälta juridiken kvar. och Linds åsikter lär inte helt dominera. Förvisso fortsätter de svenska rättsvetarna att granska domskälens rationalitet och i vissa fall antyda att det är feldömt. Dessutom bidrar givetvis rättsvetarna till såväl lag- stiftningen som rättspraxis. Låt mig notera följande iakttagelser av (1997, 109 f.). Centrala och viktiga delar av rätten kan bara uttryckas som motiverade av- göranden i enskilda fall och i form av resonerande och argumenterande rätts- vetenskapliga framställningar. Vidare: I praktiken är det juristerna och inte lagstiftaren som skriver köplagen. Liknande iakttagelser återkommer om skadeståndsrätt, straffrätt och processrätt. Poängen är följande: Den bild man får när man följer den faktiska utvecklingen är en helt annan än den som ges i den klassiska maktdelningsläran Det är juristerna, inte lagstiftaren som har skrivit avtalslagen och köplagen. Det gäller inte bara i , utan överallt. Och vidare: Kunskap förutsätter att de iakttagelser man gör av verkligheten inordnas i teoretiska modeller. Dessa teoretiska modeller, där olika typer av normativa relationer mellan människor, systematiseras och inordnas i teoretiska modeller om rättigheter och förpliktelser, dolus och culpa, obli- gationsrätt och sakrätt, är en del av den juridiska kunskapstraditionen. Det är denna kunskapstradition som gör att juristerna kan skriva köplagar och avtalslagar som sedan antas av lagstiftaren i praktiskt taget oförändrad form. Jag instämmer, givetvis. Men allt detta skulle kunna ha skrivits av Savigny. Rättsvetarnas inflytande på såväl lagstiftningen som judikaturen är följaktligen påtagligt. Men å andra sidan utövas inflytandet inom dubbla ramar. Den första är en legitimitetsram. Då en professor sitter med en utredning eller i en domstol beror hans/hennes infly- tande i stor utsträckning på en legitimitetsstämpel, dvs. på den roll han/hon spelar som ledamot i utredningen eller domstolen, inte bara på tyngden av argumentationen. Den andra är den snäva argumentationsramen. Den svenska rättsvetaren har blivit lojal och en smula rädd, även på de områden som förut i större utsträckning varit förnuftsmodellens revir. (En annan sak är att den offentliga rättens utveckling snarare gått i motsatt riktning, från en ostruktu- rerad massa av bestämmelser till mer strukturerat system. Men den offentligrättsliga vetenskapen har aldrig nått den klassiska civil- rättens djärvhetsnivå.) Djärva försök att vidareutveckla rätten genom juridisk argumentation är inte rättsvetarnas vardagsmat, inte ens då de sitter vare sig med utredningar eller domstolar. 4.4En förklaring – bl.a. om Den svenska rättsvetenskapens självbegränsning är förklarlig i ljuset av den s.k. uppsalaskolans vetenskapsideal. Uppsalaskolan grundades av filosofen och populariserades av juridikprofessorerna (se t.ex. Peczenik 1995, 388 f. med referenser och kritik). Dess in- flytande på svensk juridik kan inte överskattas.