sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — antogs, som framgått i avsnitt 4.3, inom EU en gemensam åtgärd om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och av brott. Åtgärden kompletterar förverkandekonventionen. Medlemsstaterna åtar sig i den gemensamma åtgärden bl.a. att se till att deras lagstiftning om penningt- vätt och förverkande är mer generellt tillämplig och inte begränsad till vissa brott eller vissa brottstyper. Artikel 1 i den gemensamma åtgärden har sålunda följande lydelse. För att få till stånd effektivare åtgärder mot den organiserade brottslighe- ten skall medlemsstaterna se till att inga reservationer görs eller vidhålls mot följande artiklar i konvention om penningt- vätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (nedan kallad konvention): a)Artikel 2; om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberö- vande åtgärd där högsta straffet är . b)Artikel 6; om det gäller allvarliga brott. Sådana brott bör under alla förhållanden innefatta de brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är , eller, när det gäller de stater som har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta straffet är mer än . Led a skall inte påverka reservationer som har gjorts avseende förverkande av av brott som bestraffas enligt skattelagstiftning. Medlemsstaterna skall enligt artikel 8 vidta alla lämpliga åtgärder för att genomföra den gemensamma åtgärden så snart den träder i kraft. I den mån det krävs lagändringar för genomförande av artikel 1 skall med- lemsstaterna från ikraftträdandet lägga fram lämpliga för- slag. Den gemensamma åtgärden trädde i kraft , då den publicerades i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. I samband med att förverkandekonventionen tillträddes utnyttjade rätten att göra förbehåll avseende bl.a. artiklarna 2 och 6. I det lagstiftningsarbete som föregick tillträde till konventionen an- gav regeringen att man vid framtida överväganden beträffande förver- kandebestämmelserna bör ta hänsyn till konventionens bestämmelser med målsättningen att dessa skall få en så vidsträckt tillämpning som möjligt (prop. 1995/96:49 s. 11). Artikel 6 punkt 1 behandlar penningtvättsbrott och föreskriver att parterna skall straffbelägga vissa åtgärder som vidtas med egendom som utgör av brott. förklarade vid tillträdet att artikeln endast skulle gälla egendom som härrör från brottsligt förvärv. Sedan antagit de förslag till ändringar i BrB:s bestämmelser om häleri som re- geringen lade fram i propositionen 1998/99:19, beslöt regeringen att återkalla förklaringen med verkan från (dnr Ju1999/2704/L5). I tilläggsdirektiven konstateras att det därför inte längre finns anledning för oss att, i enlighet med vad som angavs i de ursprungliga direktiven, överväga om häleribestämmelserna bör ändras. Enligt artikel 2 punkt 1 i förverkandekonventionen skall varje part vidta sådana lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som kan vara nöd- vändiga för att kunna förverka hjälpmedel och eller egendom vars värde motsvarar sådan . I samma artikels punkt 2 anges att en part kan förklara att punkt 1 i artikeln skall vara tillämplig endast på vissa brott eller kategorier av brott. utnyttjade denna möjlighet och förklarade i samband med ratifikationen att bestämmelsen i artikel 2 punkt 1 för del skall var tillämplig på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan förverkas enligt bestämmelser- na i BrB, narkotikastrafflagen (1968:64) eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. Beträffande annan brottslighet förbe- höll sig rätten att, i den utsträckning så är motiverat med hänsyn till brottstypen, föreskriva förverkande i mer begränsad omfattning (SÖ 1996:19). Vårt förslag: Förverkande enligt 36 kap. 2 § BrB skall kunna ske även av egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott, förutsatt att brottet i fråga fullbordats eller kommit till straff- bart försök eller straffbar förberedelse eller stämpling. Bestämmel- serna i 36 kap. 1 § BrB om förverkande av utbyte av brott skall, om inte annat är särskilt föreskrivet, gälla även i fråga om utbyte av utan- för balken straffbelagda gärningar för vilka stadgas fängelse . Motsvarande utvidgning görs av tillämpningsområdet för be- stämmelserna i 36 kap. 2 § BrB om förverkande av egendom som an- vänts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott. De specialstraffrättsliga författningar som innehåller regler om förverkande kompletteras i den mån detta är påkallat med hänsyn till EU:s gemensamma åtgärd om penningtvätt, m.m. Den gemensamma åtgärden innebär, som redan framgått, bl.a. ett åta- gande från medlemsstaternas sida att se till att artikel 2 i förverkande- konventionen får fullt genomslag i fråga om brott för vilka föreskrivs fängelse . När det gäller brott av sådan svårhetsgrad skall alltså den interna lagstiftningen göra det möjligt att förverka inte bara eller egendom vars värde motsvarar vinningen utan även hjälp- medel. Med "hjälpmedel" avses härvid all slags egendom som på något sätt, helt eller delvis, använts eller varit avsedd att användas för att begå brottslig gärning eller brottsliga gärningar (artikel 1 c.). Och "" definieras i förverkandekonventionen som varje ekonomisk fördel av brottsliga gärningar (artikel 1 a). För att skall kunna återkalla sin förklaring avseende artikel 2 punkt 1 i förverkandekonvention i den utsträckning som följer av artikel 1 i den gemensamma åtgärden, fordras att befintliga förverkanderegler i anslutning till brott för vilka föreskrivs fängelse bringas i överensstämmelse med konventionens krav. I den mån det förekommer att det saknas möjligheter till förverkande i specialstraffrättsliga författ- ningar, i vilka föreskrivs fängelse av angiven längd, måste dessa vidare kompletteras med förverkandebestämmelser som uppfyller konventions- kraven. Vad gäller de allmänna reglerna om förverkande i 36 kap. BrB kan till en början konstateras att begreppet utbyte av brott i 36 kap. 1 § tor- de, med de av oss föreslagna preciseringarna (se kapitel 7), i allt väsent- ligt motsvara vad som avses med "" i förverkandekonventionen. De föreslagna preciseringarna av begreppet utbyte av brott är generellt formulerade och alltså avsedda att vara tillämpliga även när detta be- grepp förekommer i specialstraffrättsliga författningar. är emellertid bestämmelserna i 36 kap. 1 § tillämpliga endast i fråga om utbyte av brott enligt BrB. I fråga om hjälpmedel vid brott enligt BrB anges i 36 kap. 2 § BrB att egendom som har kommit till sådan användning kan förklaras förver- kad, om det är påkallat till förebyggande av brott eller annars särskilda skäl föreligger. Detsamma gäller egendom som frambragts genom brott enligt BrB eller vars användande utgör sådant brott eller med vilken an- nars tagits befattning som utgör brottsbalksbrott. Den sist nämnda be- stämmelsen möjliggör förverkande bl.a. i fall då det föreligger sådan befattning med t.ex. dyrkar, vapen eller förfalskningsverktyg som enligt 23 kap. 2 § BrB utgör straffbelagd förberedelse till brott. Liksom i fråga om utbyte av brott kan i stället för egendomen dess värde förklaras för- verkat. Som framgått i det föregående avses emellertid med hjälpmedel i för- verkandekonventionen utöver egendom som har använts vid brott också egendom som har varit avsedd att komma till sådan användning. Det senare innebär ett krav på längre gående förverkandemöjligheter än de som föreligger enligt BrB:s nuvarande regler, även om sådan egendom i många fall torde kunna förklaras förverkad enligt 36 kap. 2 eller 3 § BrB. I den sist nämnda paragrafen har meddelats vissa regler om sakför- verkande i fall där något brott inte har ägt rum, bl.a. i fråga om föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i öv- rigt kan befaras komma till brottslig användning. Här åsyftas inte endast brott enligt BrB utan även specialstraffrättsliga brott. Under vårt utredningsarbete har vi i och för sig inte hört några öns- kemål om vidgade möjligheter att förverka hjälpmedel vid brott enligt BrB, men för att regleringen bättre skall motsvara konventionens krav i SOU 1999:147 Internationella aspekter 201 detta hänseende, föreslår vi att 36 kap. 2 § BrB kompletteras på så sätt att förverkande under de i paragrafen i övrigt angivna betingelserna kan ske även av föremål som varit avsedda att komma till brottslig använd- ning. Förverkandekonventionen kräver dock inte att sådan egendom skall kunna förverkas i andra fall än när ett brott verkligen har förövats. Detta framgår av att förverkande i konventionen definieras som sådant straff eller annan åtgärd beslutad av domstol efter rättegång på grund av brottslig gärning eller brottsliga gärningar som innebär slutgiltigt berö- vande av egendom. Det finns inte anledning att här ge möjlighet till för- verkande i vidare mån än vad som följer av konventionens stadganden. För förverkande av egendom som varit avsedd att användas som hjälp- medel vid brott bör följaktligen krävas att brottet i fråga fullbordats eller att straffbart försök eller straffbar förberedelse eller stämpling förelig- ger. När det därefter gäller specialstraffrätten har vi, mot bakgrund av de krav som ställs i förverkandekonventionens artikel 2 punkt 1, gått ige- nom samtliga författningar som innehåller förverkande- regler och i vilka stadgas fängelse . För att avgö- ra vilka författningar som tillhör denna grupp har vi bl.a. gjort sökningar i den databas med SFS i fulltext som finns inom informationssystemet Rixlex. Genomgången har resulterat i att vi föreslår de ändringar som framgår av författningsförslagen 3, 4, 7, 8 (6 §), 12, 14 - 17 och 19. Ändringarna, som belyses närmare i författningskommentaren, har ut- formats mot bakgrund av vad som i det följande föreslås i fråga om de specialstraffrättsliga författningar som helt saknar förverkande- regler och i vilka föreskrivs fängelse . De författningar som redan innehåller en förverkanderegel avseende hjälpmedel saknar i allmänhet en möjlighet till förverkan- de även av egendom som visserligen inte kommit till användning som hjälpmedel vid brottet men som varit avsedda att få en sådan funktion. Av delvis speciell natur är i detta hänseende förverkandebestämmelserna i alkohollagen (1994:1738). Har sprit eller alkoholdrycker tillverkats olovligen, skall enligt 11 kap. 2 § första stycket alkohollagen en förver- kandeförklaring meddelas avseende destillationsapparater, apparatdelar och redskap som använts vid tillverkningen, råämnen som uppenbarligen varit avsedda för tillverkningen och beredningen samt kärl och emballage som varorna förvarats i. Detsamma gäller förråd av renings- och filtre- ringsmedel vilka uppenbarligen avsetts för rening och filtrering av olov- ligen tillverkad sprit. Till bilden hör att tillverkning, överlåtelse eller in- nehav av destillationsapparat eller apparatdel i strid med lagens be- stämmelser därom i sig är ett brott (10 kap. 1 a §), till vilket har kopp- lats en bestämmelse om att bl.a. apparat eller apparatdel som varit före- mål för sådant brott skall förklaras förverkad (11 kap. 2 § andra styck- Sådana föremål som typiskt sett kommer till användning i samband med brott mot alkohollagen synes sålunda i betydande utsträckning kun- na förklaras förverkade. Enligt vår uppfattning får regleringen anses godtagbar. Nämnas kan vidare att bestämmelserna i lagen (1958:205) om för- verkande av alkoholhaltiga drycker m.m. enligt vår bedömning erbjuder tillfredsställande förverkandemöjligheter såvitt avser brott enligt 13 kap. 1 § luftfartslagen (1957:297) och brott enligt 30 § fjärde stycket järn- vägssäkerhetslagen (1990:1157). När det gäller varusmugglingslagen (1960:418) har vi avstått från att lägga fram några förslag i nu aktuell del. Bakgrunden härtill är att en ny lag om straff för smuggling m.m. har föreslagits i promemorian Ny smugglingslag (Ds 1998:53). Promemorian bereds inom . Vi förutsätter att man därvid beaktar den inom EU antagna gemensamma åtgärden. I fråga om övriga specialstraffrättsliga författningar i vilka stadgas fängelse , dvs. de författningar av detta slag som inte innehåller några förverkandebestämmelser, är det inte möjligt att inom den till buds stående utredningstiden göra någon heltäckande genomgång för att därefter utarbeta förslag till förverkandebestämmelser för varje enskild författning där sådana bestämmelser kan anses påkallade. I och för sig är det rimligt att anta att det praktiska behovet av förverkande- regler typiskt sett har övervägts i samband med författningens tillkomst. Vad frågan nu gäller är emellertid i vad mån regleringen motsvarar de mer generella krav på förverkandemöjligheter som uppställs i förverkan- dekonventionens artikel 2 punkt 1. Enligt vår bedömning bör en fram- gångsväg här kunna vara att göra bestämmelserna i 36 kap. 1 och 2 §§ BrB tillämpliga även vid brott enligt dessa författningar. Vi föreslår följ- aktligen att det i ett nytt sista stycke i 36 kap. 1 § anges att bestämmel- serna i paragrafen, om inte annat särskilt föreskrivits, skall äga motsva- rande tillämpning i fråga om utbyte av i annan lag eller författning straffbelagd gärning för vilken stadgas fängelse . I fråga om 36 kap. 2 § föreslås att motsvarande ändring görs avseende hjälpme- del som använts eller varit avsett att användas vid sådant brott. Lagtekniskt företer den föreslagna lösningen likheter med den lösning som kom till användning när den allmänna medverkansregleringen i 23 kap. 4 § utvidgades till att gälla även utanför BrB straffbelagda gärning- ar för vilka fängelse är föreskrivet (prop. 1993/94:130, SFS 1994:458). Den nu föreslagna generella regleringen om förverkande av utbyte re- spektive hjälpmedel på det specialstraffrättsliga området har alltså – i enlighet med vad som krävs för att uppfylla de åtaganden som följer av den gemensamma åtgärden – begränsats till att avse brott för vilka före- skrivs fängelse . innebär flera av de föreslagna författningsändringarna att en möjlighet att förverka egendom, som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott, öppnas även i anslutning till brott som har ett lindrigare straffmaximum. Detta gäller dels vid brottsbalksbrotten, dels i fall där det i en specialstraffrättslig författning finns både brott med ett sådant lindrigare straffmaximum och åtminstone något brott för vilket stadgas fängelse och där det också finns en för dessa brott gemensam förverkandebestämmelse. Möj- ligen skulle det kunna hävdas att vårt förslag i detta hänseende inte är helt konsekvent. Att införa en ordning med generella förverkanderegler utan några be- gränsningar med avseende på straffskalan skulle emellertid enligt vår mening föra alltför långt. Å andra sidan kan det te sig omotiverat att i en viss författning, som innehåller en regel om förverkande av hjälpmedel, begränsa tillämpningen av en ny bestämmelse om förverkan- de av egendom, som varit avsedd att användas som hjälpmedel, till att avse endast vissa av de gärningstyper som straffbeläggs i författningen. Finns det inga andra sakliga skäl för en sådan begränsning än att EU:s gemensamma åtgärd i och för sig endast fordrar att sådant förverkande kan ske vid vissa av gärningstyperna, bör man enligt vår mening även framgent behålla en ordning med en enhetlig reglering av möjligheterna till förverkande enligt författningen i fråga. Att i dessa fall begränsa för- verkandemöjligheterna på angivet sätt skulle också rimma mindre väl med de uttalanden som gjordes under det lagstiftningsarbete som före- gick ratifikation av förverkandekonventionen. Som nämnts i det föregående uttalades i den av godtagna propositionen 1995/96:49 att förverkande konventionens bestämmelser vid framtida överväganden av den svenska lagstiftningen borde beaktas med syfte att dessa bestämmelser skall få en så vidsträckt tillämpning som möjligt (a. prop. s. 11). Det bör i sammanhanget framhållas att utrymmet för att underlåta förverkande under hänvisning till den i 36 kap. 1 § BrB upptagna regeln, att förverkande av utbyte skall ske endast om inte åtgärden framstår som uppenbart oskälig, naturligt nog ökar när regleringen utvidgas till att gälla även på områden där man tidigare över huvud taget inte funnit an- ledning att meddela några regler om förverkande. Även när det gäller hjälpmedel m.m. torde man få räkna med att ett förverkande ofta kan framstå som opåkallat, när det rör sig om utanför balken straffbelagda gärningar till vilka man hitintills inte ansett sig böra knyta någon förver- kandemöjlighet. Motsvarande resonemang kan föras även beträffande de författningar i vilka det i och för sig finns förverkandebe- stämmelser, men där vi mot bakgrund av de krav som ställs i förverkan- dekonventionen nu funnit skäl att utvidga möjligheterna till förverkande. Om de nu framlagda förslagen genomförs, bör enligt vår bedömning kunna återkalla sin förklaring till artikel 2 punkt 1 i förverkan- dekonventionen i den utsträckning som artikel 1 i den gemensamma åt- gärden kräver. Eftersom vårt uppdrag i denna del är att lägga fram de förslag som erfordras för att åstadkomma en sådan anpassning till för- verkandekonventionens krav har vi inte ansett några ytterligare övervä- gande påkallade. 9.3OECD-konventionen om bestickning i internationella affärsförbindelser och den svenska förverkandelagstiftningen Som framgått av redogörelsen i avsnitt 4.5 har inom förhandlats fram en konvention om bekämpande av bestickning av utländska offent- liga tjänstemän i internationella affärsförbindelser. Artikel 3.3 i konven- tionen innebär bl.a. att varje part åläggs att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att mutan och vinsten av bestickning av en utländsk offentlig tjänsteman, eller ett värde som motsvarar sådan vinst, kan beslagtas och förverkas. I tilläggsdirektiven utvidgades vårt uppdrag till att även gälla frågan om den närmare innebörden av åtagandet i den nämnda artikeln och dess konsekvenser för svensk lagstiftning. Syftet med konventionen är att bekämpa korruption i internationella af- färsrelationer. Artikel 1.1 innehåller det centrala konventionsåtagandet, att straffbelägga bestickning av utländska offentliga tjänstemän i inter- nationella affärsrelationer. Kriminaliseringen skall närmare bestämt avse att i avsikt att vinna eller bibehålla en affärsmässig fördel eller en annan otillbörlig fördel i internationella affärsförbindelser direkt eller genom mellanhänder uppsåtligen erbjuda, utlova eller lämna ot illbörliga pen- ningförmåner eller andra förmåner till en sådan tjänsteman, för dennes räkning eller för tredje mans räkning, för att han skall vidta eller under- låta en åtgärd i tjänsten. Enligt artikel 1.2 skall parterna se till att även medverkan till bestickning av utländska offentliga tjänstemän är straff- bart. Dessutom skall försök och stämpling till sådan bestickning vara straffbart i samma mån som försök och stämpling till bestickning av en parts egna offentliga tjänstemän. Konventionen innehåller även bestämmelser om bl.a. ansvar för juri- diska personer, förverkande, jurisdiktion, penningtvätt, bokföringsregler, ömsesidig rättslig hjälp och utlämning. Förverkande och beslag behand- las i artikel 3.3 som har följande lydelse. Varje part skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att mutan och vinsten av bestickning av en utländsk offentlig tjänsteman, el- ler egendom av ett värde som motsvarar sådan vinst, kan beslagtas och förverkas eller att penningsanktioner med motsvarande verkan kan tilläm- pas. Frågan om tillträde till konvention behandlades i propositionen /99:32. Regeringen gjorde där den bedömningen att svensk rätt hu- vudsakligen redan uppfyllde åtagandena i konventionen. Dock borde det, enligt vad som angavs i propositionen, göras straffbart i att be- sticka en utländsk parlamentsledamot eller minister och vissa andra ut- övare av offentliga funktioner. Vidare menade regeringen att det borde klargöras att straffansvaret för bestickning omfattar mutor som är av- sedda att tillfalla – eller tillfaller – någon annan än den vars tjänsteutöv- ning gärningen avser. Regeringen föreslog följaktligen att bestämmelsen om bestickning i 17 kap. 7 § BrB kompletterades i enlighet med det sag- da. När det gäller konventionsbestämmelsen om förverkande och de svenska förverkandereglerna anfördes följande i propositionen (s. 61). Enligt 36 kap. 1 § skall utbyte av brott förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. I begreppet utbyte ligger att någon mottagit egendom eller något värde. Det innebär att en muta kan förverkas hos den som mottagit den och därmed gjort sig skyldig till mutbrott. Där- emot torde något förverkande inte kunna ske när mutan inte överlämnats, t.ex. om den kvarblivit hos den som erbjudit eller utlovat den. Det torde med hänsyn härtill kunna ifrågasättas om svensk lag till fullo uppfyller åtagandet i konventionen att själva mutan skall kunna förverkas. Regeringen ansåg att frågan om den närmare innebörden av konven- tionsåtagandet i denna del och dess konsekvenser för svensk lagstiftning lämpligen borde hanteras inom ramen för . En- ligt regeringens uppfattning borde detta emellertid inte medföra att Sve- rige i avvaktan på vårt ställningstagande skulle vara förhindrat att till- träda konventionen. Regeringen föreslog alltså att skulle god- känna . beslutade i enlighet med de i propositionen framlagda förslagen (bet. 1998/99:JuU16, rskr. 1998/99:167). Lagändringarna trädde i kraft . beslutade att skulle ratificera konventionen (dnr UD1999/619/IH). Vår bedömning: Vi har inte funnit tillräckliga skäl att föreslå några lagändringar med anledning av bestämmelserna i artikel 3.3 i konvention om bekämpande av bestickning av utländska of- fentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser. Frågan är alltså om artikel 3.3 i kräver att en muta skall kunna förklaras förverkad även om den inte överlämnats utan blivit kvar hos den som erbjudit eller utlovat den. I artikeln talas det om att mutan skall kunna förverkas utan något närmare angivande av i vilket skede detta skall kunna ske. Att det här inte har uppställts några ut- tryckliga begränsningar kan möjligen sägas tala för att förverkande bör kunna ske oavsett om mutan har överlämnats eller ej. Denna slutsats är dock inte självklar. Den kommentar som har utarbetats i anslutning till konventionen ger inte någon ledning vid tolkningen av den nu aktuella bestämmelsen. Av intresse i sammanhanget är den övervakning och uppföljning av konventionsstaternas genomförande av konventionen som sker i enlighet med artikel 12. Detta arbete bedrivs inom ramen för on Bribery in International Business Transactions. Utvärderingen skall ske i flera faser och utvärderingsrapporterna är i formellt hänseen- de preliminära fram till dess att rapporten över den aktuella utvärde- ringsfasen överlämnas till . Än så länge befinner man sig i den första fasen av utvärderingsarbetet. I samband med utvärderingen har arbetsgruppen särskilt uppmärk- sammat frågan huruvida konventionen kräver att mutan kan förverkas när den fortfarande finns kvar hos bestickaren. I en preliminär utvärde- ringsrapport konstaterar arbetsgruppen att konventionen inte uttryckli- gen reglerar denna fråga ("The Convention does not specifically address this matter"). Vidare sägs i rapporten att man inom arbetsgruppen ena- des om att den diskuterade frågan om förverkande av muta väckte en allmän fråga om tolkningen av artikel 3.3. genomförande av konventionen utvärderades vid arbets- gruppens möte i den 25 - . Arbetsgruppen gjorde därvid den bedömningen att uppfyller konventionsåtagandena. Mot bakgrund av det anförda nödgas vi konstatera att det är oklart vad artikel 3.3 kräver i fråga om muta som ännu inte överlämnats. Nå- gon kritik har emellertid hitintills inte riktats mot de svenska reglernas utformning i detta hänseende.