sou · GNB321 · 2000-01-01 00:00:00 — -¶VERV¤GANDEN: Verksamhetshuvudmännen bör ta ett särskilt ansvar för att de anställdas kompetens om de grundläg- gande principerna för samhällets stöd till personer med funk- tionshinder stärks samt verka för att en gemensam grundsyn växer fram inom berörda verksamhetsområden i frågor som rör bemötande, attityder, etik och sättet att förhålla sig till männi- skor som tar emot stöd och service. Det är viktigt att det sker ett samarbete på lokal och regional nivå mellan berörda parter för att åstadkomma sådana insatser. Många utredningar har tagit upp behovet av utbildning och fort- bildning och det pågår en fortlöpande översyn av olika utbild- ningar för personal inom framförallt hälso- och sjukvården, och skolan. Det finns ett stående krav på mer utbildning om handikapp i t.ex. läkarutbildningen, socionomut- bildningen och arkitektutbildningen. Glädjande nog börjar uni- versitet och högskolor bedriva särskilda utbildningar med inriktning på handikappfrågor. Huvudmännen själva står för en omfattande fortbildning och kompetensutveckling för personalen. borde, som Utredningen om bemötande av äldre 66 –KA KOMPETENSEN OM BEM¶TANDE föreslagit, kunna utnyttjas för fortbildningsinsatser och andra former av kompetenshöjning för redan anställd personal inom äldreomsorgen. Regeringen själv har i prop. 1997/98:136 Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst aviserat att den kommer att ägna ökad uppmärksamhet åt kompetens- och utbildningsfrågor i syfte att stimulera myndigheternas kompetensförsörjning och främja kvalitetsarbete inom förvaltningen. En ny myndighet har inrättats för detta ändamål. 7.1Kunskap behövs, men vilken? Under utredningsarbetet har det visat sig att personer med funktionshinder ofta återkommer till betydelsen av att få samtala med personal som är lyhörd, har takt och etisk medvetenhet. Detta utmärker det goda mötet. det saknas kunskap hos politiker och tjänstemän om de intentio- ner som ligger bakom de handikappolitiska målen och hur dessa skall följas upp i det praktiska arbetet. det finns en brist på samsyn hos olika huvudmän när det gäller att tolka regelverk, att göra behovsprövningar, att ge stöd och möjlighet till inflytande och valfrihet för den enskilde. funktionshindrade personers egen kompetens och erfarenhet sällan tas tillvara i utbildnings- och fortbildningssammanhang. resultatet av bl.a. rapporten om anställdas arbetsförhållanden och attityder (SOU 1998:121) visar att många anställda önskar en bättre kompetens när det gäller områden som rör bemö- tande, inflytande, självbestämmande, etik och förhållningssätt. Personer med funktionshinder behöver ofta stöd från flera håll. Det kan t.ex. gälla habiliterings- eller rehabiliteringsinsatser, handikappersättning, assistans, ledsagarservice, hjälpmedel eller särskilt stöd i undervisningen. Många professionella bedömare är involverade och det krävs ofta en rad kontakter och möten mellan den enskilde och dem som skall ge insatsen innan besluten är fattade. Flera huvudmän är också inblandade. Var och en av de anställda och de tjänstemän som den enskilde möter har sin kom- petens, sina värderingar, sin människosyn och sin kunskap om varför t.ex. de regler som styr insatserna för personer med funk- tionshinder ser ut som de gör och vilken ideologi som präglar handikappolitiken. Jag har i många sammanhang mött anställda som upplever det som ett problem att de som arbetar med handi- kappfrågor inte tillräckligt ofta får tillfälle att möta anställda med –KA KOMPETENSEN OM BEM¶TANDE 67 liknande uppgifter inom en annan organisation. De menar att så- dana kontakter skulle ge tillfälle att utbyta erfarenheter och dis- kutera frågor som har en avgörande betydelse för hur möten mellan människor gestaltar sig. Än mer sällan säger de sig träffa personer med funktionshinder i andra roller än som brukare eller klient. saknas traditionella utbildningsinsatser och andra instru- ment för att långsiktigt påverka vardagsarbetet. Studiedagar, kor- tare kompetensutvecklingskurser, fortbildningsdagar m.m. har betydelse, men kan endast i begränsad omfattning förändra och påverka människors attityder och inställning. För detta krävs att det i vardagsarbetet förs en kontinuerlig dialog bland de anställda om bemötande, förhållningssätt och om de bärande principer som skall styra arbetet. Det behövs tid och handledning för att hålla en sådan dialog levande och någon som har särskilt ansvar för att driva på utvecklingen, dvs. ett tydligt ledarskap. 7.2Skapa ett nationellt program för kompetensutveckling Jag anser att huvudmännen i ökad utsträckning bör verka för att de anställdas kompetens höjs om de tankar som ligger bakom de handikappolitiska målen om delaktighet och jämlikhet och om de grundläggande värderingar som präglar den lagstiftning som styr insatserna för personer med funktionshinder. Kunskapen och kompetensen hos personer med erfarenhet av eget funktionshin- der och hos handikapporganisationerna bör därvid tas till vara. För att åstadkomma en samsyn kring dessa frågor bör handi- kapporganisationerna och huvudmännen (stat, landsting och kommun) samt fackliga organisationer och Försäkringskasseför- bundet enas om ett gemensamt nationellt kompetensutvecklings- program i dessa frågor. Uppgiften att hålla samman kompetensutvecklingsprogrammet centralt föreslås åvila utbildningsstöd, Sisus. Sisus är en statlig myndighet som har i uppgift att förbättra förutsättningarna för utbildning och studier för unga och vuxna personer med funktionshinder. Sisus arbetar också med utveck- lingsarbete, metodutveckling, fortbildning och utvärdering inom sitt ansvarsområde. Samarbetet med berörda parter bör ske i ett särskilt kompe- tensutvecklingsråd. Rådet bör bestå av representanter för handi- 68 –KA KOMPETENSEN OM BEM¶TANDE kapporganisationerna, stat, kommun, och landsting samt fackliga organisationer och . Det nationella kompetensutvecklingsprogrammet skall ha föl- jande utgångspunkter: mål och inriktning för kompetensutvecklingen en gemensam ideologisk grundsyn och ett gemensamt synsätt i frågor som har betydelse för personer med funktionshinder en strategi för uppföljningen av de intentioner som ligger till grund för de handikappolitiska målen och lagstiftningen på området utveckla bemötandets etik, dvs. ta upp frågor om makt och be- roende, informationens betydelse etc. ansvara för att utarbeta ett dokument som anger principer och inriktning för kompetensutvecklingsprogrammet förankra programmet bland berörda parter vara ett rådgivande organ till Sisus i programmets operativa delar förmedla och ta emot kunskap från fältet som kan användas inom programmets ram ha den operativa funktionen i programarbetet, dvs. ansvara för uppbyggnad och genomförande av programmet vara samtalspartner till lokala och regionala kompetensut- vecklingsanordnare förmedla kunskaper i frågor som rör etik och bemötande svara för att programmet hålls à jour och vidareutvecklas initiera och följa upp olika insatser inom programmets ram med hjälp av ett tillfälligt kompetensutvecklingsstöd stimulera handikapporganisationer och huvudmän att tillsammans ta ini- tiativ till olika modellprojekt, se till att utbildningsmaterial tas fram m.m. bör se till att programmet följs upp och utvärderas. En del av den kompetensutveckling som föreslås här bör ses som en normal och reguljär del i varje huvudmans personalut- bildningsansvar. Jag anser emellertid att staten bör medverka till att politiker, chefer och övrig personal som arbetar med handi- kappfrågor inom statliga, kommunala och landstingskommunala –KA KOMPETENSEN OM BEM¶TANDE 69 verksamheter får ökad kunskap om området och om de grundläg- gande värderingar som ligger till grund för samhällets stöd till personer med funktionshinder. Jag återkommer till detta i mina kostnadsöverväganden. -: Resurserna till handikappforskningen bör för- stärkas i syfte att bredda och fördjupa verksamheten. Regeringen bör ge Socialvetenskapliga forsk- ningsrådet, SFR, i uppdrag att utveckla en långsiktig strategi för hur handikappforskningen bör utvärderas, stimuleras och utvecklas. Strategin skall innehålla en analys av nuläge och framtida forskningsbehov samt ange riktlinjer för utvecklingen av forskningen och forskarutbildningen. Det bör framgå av strategin vad som bör göras för att rekrytera fler forskare, bland dem personer med funktionshinder. Det bör också framgå hur funktionshindrade personers erfarenheter och konkreta frågor som uppkommer i olika verksamheter på han- dikappområdet skall kunna formuleras som forskningsbara och vetenskapligt intressanta frågor. SFR bör även överväga hur in- formationen om handikappforskningen skall finansieras och föras ut samt finna former för att ge företrädare för forskarna, handikapprörelsen och representanter för olika samhällssekto- rer tillfälle att utbyta erfarenheter. SFR bör regelbundet redo- visa utvecklingen av handikappforskningen för regeringen. De strukturella och ekonomiska förändringar som skett under se- nare år i samhället har påverkat funktionshindrade människors livsvillkor i kanske högre grad än andras, eftersom många är så beroende av den gemensamma sektorns sätt att fungera. Det finns emellertid ingen djupare kunskap om t.ex. samhällets struktur i relation till funktionshinder eller i vilken mån människors upple- velser av dåligt bemötande har strukturell grund. Det sker också ständiga förändringar i form av nya lagar och regler, liksom för- ändrade tolkningar som behöver följas upp och granskas. personer med funktionshinder skall få det stöd de behöver från samhället behövs systematiserad kunskap om hur deras livsvillkor ser ut. Den kunskapen är dessutom en av förutsättningarna för att yrkesutbildningen och vidareutbildningen på de olika områdena skall kunna utvecklas och hålla hög kvalitet. I många andra sekto- rer är det självklart att satsa en viss andel av anslagen till olika verksamheter på forskning och utveckling, men så sker ofta inte på handikappområdet. Ett av problemen med svensk handikappforskning är att den har låg prioritet i förhållande till annan forskning och därför är mycket begränsad. Den har ingen framträdande plats i samhället och är ett förhållandevis nytt forskningsfält. Det betyder i sin tur att de flesta forskningsråd och forskningsfinansiärer inte har nå- gon djup kunskap om frågorna och inte heller kan identifiera kun- skapsbehovet. Det är också brist på forskningsidéer och projekt. finns det ett växande intresse bland personer som ar- betar med handikappfrågor i olika sektorer att utveckla sin yr- keskunskap och att fördjupa den i en forskarutbildning. Bland dessa yrkesverksamma finns också personer med funktionshinder. Ett annat problem för svensk handikappforskning är att den i alltför stor utsträckning utgår från de professionellas perspektiv. Det framgår tydligt i mitt första delbetänkande När åsikter blir handling (SOU 1998:16). De flesta forskningsprojekt, som tar upp bemötande och attityder, är inriktade på hur olika yrkesgrup- per ser på personer med funktionshinder, deras utbildning, socio- ekonomiska status m.m. eller på inställningen till olika typer av funktionshinder. Mycket sällan finns forskning utifrån den funk- tionshindrade personens eget perspektiv och så gott som aldrig forskning som tar sin utgångspunkt i medborgarskap och mänsk- liga rättigheter. Detta är oroande med tanke på att handikapp och funktionshinder är så omfattande arbetsfält i många samhällssek- torer. Ett tredje problem är bristen på utvärdering av nuvarande forskning på handikappområdet med avseende på bl.a. effekterna av strukturella samhällsförändringar och välfärdsutvecklingen samt avsaknaden av en samlad långsiktig strategi för hur handi- kappforskningen skall utvärderas, stimuleras och utvecklas. Under utredningsarbetets gång har jag identifierat några viktiga forskningsområden som har betydelse för både det kollektiva och individuella bemötandet och där det behövs ytterligare kunskap Det behövs longitudinella studier av funktionshindrade perso- ners livsvillkor och ställning i samhället och hur de sociala faktorerna påverkar deras möjligheter till delaktighet och jäm- likhet. Detta behöver studeras utifrån både klassperspektiv och könsperspektiv. Funktionshindrade personers svårigheter att exempelvis delta i samhällslivet och ha inflytande över sin egen livssituation kan ofta beskrivas som diskriminering. Det behövs forskning för att klargöra vad som kännetecknar diskriminering på grund av funktionshinder och när myndigheternas bemötande kan rubri- ceras som diskriminering. Det behövs också forskning om re- lationen mellan makt och beroende, både vad gäller samhällsstrukturen och samspelet mellan enskilda människor, där den ena parten är beroende på grund av funktionshinder. Det finns en diskrepans mellan skolans officiella mål att vara till för alla och de segregerande tendenser som kan skönjas i skolans praktiska verksamhet. Rätten till stöd i skolan för barn med särskilda behov är ovillkorlig, men ingenstans sägs det hur stödet skall utformas. Det behövs en omfattande systema- tisk forskningsbaserad kunskap om undervisning av barn i be- hov av särskilt stöd i . En stor del av forskningen inom handikappområdet saknar könsperspektiv. Inte heller förekommer funktionshinder som aspekt i forskningen om kvinnor, genus och jämställdhet sär- skilt ofta. Kvinnor med funktionshinder måste bli mer synliga i kvinnoforskningen, där de feministiska vetenskapsteorierna finns. Det finns nästan inga studier som undersöker attityder till per- soner med funktionshinder ur ett interkulturellt perspektiv. Det saknas kunskap om vilka effekter olika kulturers syn på funk- tionshinder har på utformningen av de svenska insatserna på handikappområdet. 8.3En långsiktig strategi för handikappforskningen SFR har ansvar för att samordna handikappforskningen. Med hänsyn till det breda spektrum av forskningsönskemål som riktas mot handikappforskningen är det, enligt min mening, nödvändigt att få en grund för en långsiktig inriktning av handikappforsk- ningen. Jag föreslår att regeringen ger SFR i uppdrag att ansvara för att handikappforskningen utvärderas, stimuleras och utvecklas inom bl.a. de områden jag visat på tidigare. I detta ansvar ligger också att försäkra sig om att det finns god kompetens om handi- kappfrågor inom rådet. Jag vill emellertid betona att detta inte får innebära att andra forskningsfinansiärer drar sig undan sitt ansvar för forskningen i handikappfrågor inom sina områden. Den långsiktiga utformningen och utvecklingen av handikapp- forskningen bör läggas fast i en forskningsstrategi som utarbetas av SFR. Strategin skall innehålla en analys av nuläge och fram- tida forskningsbehov och ange riktlinjer för utvecklingen av forskningen och forskarutbildningen samt former för finansiering. Det bör framgå vad som behöver göras för att rekrytera fler kom- petenta forskare, bland dem forskare med egen erfarenhet av funktionshinder, och hur frågor som aktualiseras i en konkret och lokal verklighet skall kunna formuleras som forskningsbara och vetenskapligt intressanta frågor. SFR bör även föreslå hur infor- mation om handikappforskningen skall föras ut samt överväga vilka möjligheter som bör finnas för handikapporganisationer, olika samhällssektorer och andra aktörer att utbyta erfarenheter m.m. SFR bör regelbundet till regeringen redovisa hur handi- kappforskningen utvecklas. Handikappforskningen arbetar med mycket små resurser trots att regeringen bl.a. i prop. 1996/97:5 Forskning och samhälle uttalat behovet av forskningsinsatser på bl.a. detta område. I det avseendet kan handikappforskningen jämställas med forskningen på äldreområdet. Glädjande nog kommer äldreforskningen att för- stärkas genom en successiv höjning av an- slaget till SFR. Jag anser att resurserna till handikappforskningen bör förstärkas på motsvarande sätt. Med hänsyn till att det tar tid att ta fram en strategi för handikappforskningen och förbereda genomarbetade forskningsprojekt m.m. bör resursförstärkning kunna ske successivt . En del av resurserna bör t.ex. användas för att inrätta professurer och forskarassistent- tjänster med inriktning på handikappforskning inom olika ämnen och att stimulera forskare och doktorander att planera och starta projekt på områden där det är angeläget med kunskap och där det tidigare saknas forskning. Jag återkommer till finansieringen i mina kostnadsöverväganden. Forskningsrådens arbete har setts över i utredningen (SOU 1998:128). Där föreslås bl.a. att fyra vetenskapsområden övertar uppgifterna från dagens forskningsråd och sektorsforskningsorgan. Jag vill understryka att det jag före- slagit ovan står fast även om forskningsrådens organisation för- ändras. Det måste då klart uttalas var i den nya organisationen som ansvaret för att samordna och stimulera handikappforsk- ningen skall placeras. Om den av utredningen föreslagna sats- ningen på teknik kommer till stånd vill jag också betona att det är viktigt att föra in handikappaspekterna i den tekniska forsk- ningen. En teknisk utveckling som inte är tillgänglig för personer med olika slags funktionshinder ökar klyftorna därför att den ute- sluter stora grupper. -ITT F¶RSLAG: Regeringen bör ställa medel till handikapporga- nisationernas förfogande för kultursatsningar som syftar till att minska fördomarna och förbättra kunskapen om funktionshin- der. Fördomar och myter tycks alltid ha varit starka inslag i synen på funktionshinder. Det som skiljer sig från det vanliga verkar ha intresserat människor, men också skrämt. Fördomar, fö- reställningar som inte har någon grund i verkligheten, har skapats för att hålla det skrämmande och annorlunda på avstånd. (1987) skriver i sin bok -YTER I DAGSLJUS: Till fördomarnas många uppgifter hör, som en av de främsta, att avskilja de avvikande, att utstöta dem ur samhällets gemen- skap eller att tilldela dem en plats där på villkor som andra be- stämmer för dem. Den rädsla som ofta är den innersta drivkraften bakom denna utstötning kan gälla risken att tvingas tillstå ett släktskap, som – genom att kännas alltför främmande – kan upplevas som ett hot mot den egna självuppfattningen, den egna identiteten. Så långt vi kan överblicka historien har fördomarna och my- terna alltid bidragit till att skapa utanförskap och oacceptabla livsvillkor för personer med funktionshinder. Därför måste de dras fram i dagsljuset, granskas och gisslas. Vi har också lärt av historien att det är farligt när samhället som sådant låter sig påverkas av fördomar. När felaktiga före- ställningar påverkar livsvillkoren för grupper av människor har samhället skyldighet att försöka skingra fördomarna, inte inrätta sin politik efter dem. Än mindre får samhället utnyttja fördomar i politiskt eller ekonomiskt syfte. Politiker har alltså ett ansvar för att fördomar och nedsättande värderingar om personer med funk- 78 'ISSLA F¶RDOMEN tionshinder inte styr politiska beslut. Även om det finns personer, även bland politiker, som föreställer sig att ett funktionshinder gör att man har mindre förväntningar på livet och att man inte har samma intresse av att delta i samhällslivet, så får inte något poli- tiskt beslut fattas utifrån den föreställningen. 9.2Kunskap och kultur mot fördomar De flesta forskare som ägnar sig åt frågan om attityder, värde- ringar och fördomar mot personer med funktionshinder menar att den största möjligheten till förändring ligger i ökad kunskap och kontakt med dem som fördomarna handlar om. Kunskap kan alltså minska fördomarnas makt. Men det är först när vi kan se våra egna fördomar som vi kan göra oss av med dem. Det går inte att ta ifrån oss våra fördomar om vi inte själva vill. Pekpinnar är inte något bra verktyg, de får oss bara att känna oss tillrättavisade. Ett effektivt sätt att minska fördomar är att personer med egna funktionshinder berättar om sitt liv och om upplevelser som vi kan känna igen oss i. Kulturella uttrycksformer är en bra väg för kommunikation mellan människor. Med exempelvis teater, litteratur, film, musik, texter och konst av olika art finns det möjligheter att bryta barriä- rer och förmedla känslor och upplevelser. Med hjälp av kultur kan människor ge och ta emot både allvarliga och viktiga bud- skap, utan motstånd. Ett bra medel mot fördomar är att få skratta åt dem tillsammans med andra, särskilt med dem som är utsatta för dem. Helst behöver vi få skratta åt någon som framställs som mer fördomsfull och okunnig än vi själva. Då synar vi våra för- domar utan att kanske ens vara medvetna om det. Därför är hu- mor och satir ofta effektivt. De som har till yrke att ge stöd och hjälp till personer med funktionshinder har bättre kunskap på området än den genom- snittlige medborgaren. De har rimligen också haft anledning att mer än de flesta granska sina egna fördomar och vet således att fördomarna kan ligga djupt och svåråtkomligt, gömda bakom den yrkeskunskap som de besitter. Alla som möter personer med funktionshinder i sitt arbete behöver då och då få tillfälle att rota i av gammal kunskap och bearbeta sina attityder och före- ställningar. Jag har tidigare föreslagit att det inrättas ett långsiktigt kom- petensutvecklingsprogram för bl. a. politiker och tjänstemän som kommer i kontakt med handikappfrågor. 'ISSLA F¶RDOMENR 79 a. att förbättra kunskapen om de grundläggande värdering- arna i svensk handikappolitik. Genom programmet skall politiker och anställda få möjlighet att diskutera frågor om etik, människo- syn, könsroller, attityder, bemötande, professionalitet i arbetet etc. Jag har föreslagit att utbildningsstöd, Sisus, får ansvar för programmet. I ansvaret ligger bl.a. att se till att det finns utbildningsmaterial i de här frågorna. I kom- petensutvecklingsprogrammet skall det också finnas stort ut- rymme för kulturella uttryckssätt. Det finns många kulturella aktiviteter, som bl. a. syftar till att förmedla kunskap och skingra fördomar om funk- tionshinder. Både inom och utanför handikapporganisationerna finns teatergrupper, musikgrupper etc. Vissa är amatörer, andra är professionella och etablerade. Det finns många exempel på mycket uppskattade föreställningar som bygger på samarbete mellan amatörer och professionella. Det finns också många idéer som skulle kunna förverkligas med ekonomiskt stöd. Goda före- ställningar och framträdanden av olika slag har mycket att tillföra i det kompetensutvecklingsprogram jag föreslår. Det skulle vara en styrka om utbildningsanordnare, huvudmän, föreningar, orga- nisationer m.fl. använde det kulturella utbud som finns för an- ställdas och politikers kompetensutveckling. Jag föreslår därför att regeringen ställer medel ur Allmänna arvsfonden till handikapporganisationernas förfogande för att pröva hur man med kulturen som uttrycksmedel kan tydliggöra attityder, fördomar och bemötande. Det är viktigt att denna verk- samhet även kan utnyttjas inom ramen för kompetensutveck- lingsprogrammet. 10 Kostnader och finansiering Av min utredning framgår att det finns allvarliga brister i bemö- tandet av människor med funktionshinder. De förslag till förbätt- ringar som jag lägger fram, medför knappast några effektivitetsvinster som skulle kunna utnyttjas för förslagens fi- nansiering. Däremot räknar jag med att de medför ökad kvalitet och större träffsäkerhet i förhållande till de handikappolitiska re- formernas intentioner. En del av förslagen föranleder inte några kostnader. Det gäller förslaget om att i grundlagen införa rätten till delaktighet samt förslagen om att utreda råd och stöd enligt LSS och rätten till an- passad samhällsinformation (kapitel 1, 3 och 4). Beträffande grundlagsändringen är förslaget en viljeinriktning och har i första hand en normativ karaktär. När det gäller mina övriga förslag (förstärkt tillsyn, klago- målshantering, kompetensutveckling och förstärkning av handi- kappforskningen) har jag inte kunnat finna någon finansiering inom ramen för mina direktiv.