sou · GNB3112 · 2000-01-01 00:00:00 — har visserligen gett dem ett skäl att organisera sig. Den har inne- burit att en rad skiftande kollektiva identiteter har kunnat om- vandlas till politisk mobilisering. Men lagstiftningsvägen har blivit en sista utväg när de etablerade strukturerna inte har släppt in dem, när den politiska kommunikationen – själva demokratin skulle man kunna hävda – inte har fungerat. Svarta medborgarrättsgrupper, kvinnorörelsen och gay-kulturen, för att nämna de vanligaste exemplen, har bara sett elitens bortvända ryggar. Och när ingen har lyssnat på dem har de varit hänvisade till domstolarna för att driva igenom sina krav. I kan man naturligtvis tänka sig en sådan modell. Om det nuvarande samhällsklimatet håller i sig, om misstron och utan- förskapet inte minskar, då är det till och med en trolig utveckling. Medborgarna kommer inte att vänta så länge till. Men det vore icke desto mindre ett misslyckande. Om vi lutar oss mot vår egen rättighetstradition och vår egen historia av mer öppna kanaler mellan högt och lågt behöver vi inte acceptera ett sådant permanentat utanförskap. Det måste gå att bygga en mer öppen och fungerande samhällsdialog. Varför ska vi acceptera att eliterna isolerar sig från det civila samhället? är det alltså inte rimligt att tänka sig en renässans för det gamla. Det går inte att köra framgångens film i repris och hoppas på samma resultat en gång till. Jag menar att den som på allvar vill förnya det demokratiska samtalet och minska vanmakten måste söka upp de nya rörelserna, och hitta alternativ till de gamla kanalerna. De nya rörelserna – inte bara individualism I den svenska, liberalt färgade debatten har huvudspåret varit att förändringarna i demokratin beror på att vi har blivit allt större individualister, att den postmoderna människan inte vill under- ordna sig några fasta kollektiva identiteter. Det finns en uppsjö av rapporter och undersökningar som kartlagt detta fenomen (och en hel kader av konsulter som gjort grova pengar på att tala om det). Enligt dessa teorier lever vi i den mest mobila av tidsåldrar. Det är inte bara kapitalet och de stora företagen som sprängt alla grän- ser. De senaste decenniernas utveckling har lika mycket känne- tecknats av en tilltagande individualisering av och gränslöshet i de sociala relationerna. Vårt ökade materiella välstånd, den högre ut- bildningsnivån, de förbättrade kommunikationerna och den allt- mer dominerande liberala människo- och världsbilden har frigjort oss från de band som under tidigare epoker hållit oss samman i olika gemenskaper. En av de främsta förespråkarna för teorin att generationerna efter alltmer kommit att präglas av så kallade post-materialistiska värderingar är , tidigare chef för . I flera rapporter om 70-talisternas värderingar har han beskrivit hur faktorer som internationalism, rörlighet och självorganisering i allt högre grad styr de unga generationernas val av livsbanor.17 På ett plan stämmer dessa teorier säkert; de speglar en faktisk förändring av våra värderingar. Bevisningen är så övertygande att det bara vore fånigt att förneka den; överallt i samhället kan man spåra en strävan efter oberoende. Vi är mindre benägna att gifta oss och bilda familj. Antalet ensamstående ökar . Vi byter arbete oftare. Samhället blir alltmer sekulariserat. 17 , Fürth , , 70-talister, Om värderingar förr nu och , , 1997. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER och vi är mindre benägna att engagera oss om engagemanget riskerar att binda upp en alltför stor del av vårt jag. I sin essä Värderingsförändringar i konstaterar och samma sak.18 Medborgarna får en allt mer tillåtande samhällsmoral, en mer anti-auktoritär inställning och värderar det individuella oberoendet större. Men teorin om de autonoma individerna håller inte helt streck för en närmare granskning, och den främsta invändningen är män- niskors engagemang. Gemenskaperna och de kollektiva identite- terna spelar fortfarande en avgörande roll i våra liv. Skillnaden är att de inte ser ut på samma sätt som . Ta ungdomsgrupperna som exempel. Även om majoriteten av alla ungdomar uppger att de inte är intresserade av politik, så uppger ändå merparten att de är intresse- rade av samhällsfrågor, till exempel miljö- eller välfärdsfrågor. De allra flesta uppger också att de diskuterar politik.19 De som deltagit i eller kan tänka sig att delta i namninsamlingar, bojkotter, demonstrationer och vilda strejker ökade till och med – det påstått passiva årtiondet – från 21 till 36 procent.20 I sin rapport konstaterar att det endast är av alla ungdomar som kan klassificeras som politiskt passiva.21 Flera alternativa ungdomsrörelser som har stor betydelse för de ungas världsbild har haft stora framgångar , även om de gamla rörelserna väljer att se dem som betydelselösa tren- der. 1990-talets kanske enskilt viktigaste kollektiva rörelse, vege- tarianismen och veganismen, har samlat tusentals an- hängare över hela . Musikrörelsen är starkare än någonsin, 18Geyer , , Värderingsförändringar i – Den svenska modellen, individualismen och rättvisan, Samtal om rättvisa, Brev- skolan 1993 19Generationsutredningen, 1994. 20Den bästa generationen, erfarenheter hos svenskar födda , s. 164, , 1998. 21 Svensk ungdomsstatistik, s. 54, , Utredningsrapport 9, 1997. och vill man tänja lite på gränserna kan man hävda att det stora intresset för är ett uttryck för samma strävan efter en ny gemenskap och en ny mening i en tillvaro där man tycker att de rationella industrisamhällesrörelserna har svikit. Sammantaget pekar det mesta på att dagens unga är mer aktiva och mer intresserade av samhällsfrågor än de var radikala år. Myten om den stora revolutionens tycks alltså vara lika felaktig som myten om den passiva, individua- listiska nutiden. De som just tar klivet in i vuxenvärlden är inte en del av en jag-jag-jag generation. I själva verket bryr de sig mer och mer om sådant som ligger utanför dem själva. Även bland medborgarna i stort visar det sig att engagemanget finns kvar, men att det även här tar sig andra former än det gjorde för några decennier sedan. snabbast växande folkrörelse är den så kallade byalagsrörelsen.22 räknar man med att 70 000 personer är aktiva i olika former av sådana lokala byprojekt, som direkt syftar till att göra tillvaron bättre på platser, ofta på landsbygden, som det etablerade samhället i det närmaste glömt bort. En annan av de stora, men inte särskilt kartlagda nya sociala rörelserna är de organisationer och nätverk som växer bland de grupper som invandrat till , en del av det civila samhället som haft påfallande svårt att hitta vägar in i det etablerade samhället. Ett annat exempel är alla de föreningar för arbetslösa som upp- stått i spåren av den ekonomiska krisen i början av decenniet. Dessa är ofta starkt politiserade, om än inte partipolitiserade för- eningar som har uppstått helt vid sidan av, och ofta motarbetats av den fackliga rörelsen. Man kan även nämna de nygamla rörelserna, som en ofta för- bisedd politisk kraft, inte minst miljörörelsen. ansluter den fler aktiva än någonsin, i spåren av agenda 21 och det nya, mer lokalt anpassade engagemanget. finns det alltså en myriad små, nya rörelser, som söker vägar in i demokratin men som ofta fastnar på vägen. 22 Se till exempel , Ta vara på kraften, en idébok om arbetsliv för en ny tid, Brevskolan . ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER hälften av alla invånare är aktiva i minst en för- ening och uppger att de är medlemmar i någon förening eller liknande.23 Kanske är detta den verkliga effekten av välfärdsutvecklingen och moderniseringen. Här hittar vi en enorm kraft, sprungen ur det civila samhället, som ännu inte hittat vägarna till det parla- mentariska systemet. Det verkar alltså som om det går utmärkt att uppbåda solidari- tet även , och i förlängningen av sitt resonemang konstaterar även och att det finns mycket som tyder på att denna solidaritet slår igenom även i politiska frågor. Deras statistik visar till exempel att dagens medborgare inte vill öka löneskillnaderna i samhället. Det visar också att de inte i högre grad än tidigare generationer skulle anse att fattiga får skylla sig själva för sin fattigdom.24 I ett annat sammanhang har journalisten visat att den nya tidens värderingar inte heller betyder att vi vänder oss bort från gemensamma lösningar.25 I en artikel i visar han till exempel att fler än två tredjedelar av befolkningen vill ha ökad jämlikhet i samhället. Störst förståelse för jämlikheten, och störst tilltro till den offent- liga sektorn kanske man ska tillägga, har de unga kvinnorna och de unga männen ur socialgrupp tre, alltså till stora delar de grupper som enligt de gängse post-materialistiska teorierna skulle vara störst individualister. Antman visar på ett övertygande sätt att det till största delen är män i medelåldern med högre inkomster som är kritiska till de gemensamma/kollektiva välfärdslösningarna. Där om någonstans kan man tala om minskande solidaritet. Två bilder alltså: Å ena sidan ökad individualism, å andra sidan ett stort engagemang och en fortsatt tilltro till gemensamma lös- ningar. Hänger detta samman? Är det inte en orimlig kombination av värderingar? Nej, inte alls. Det är tänkbart, ja till och med 23Svensk ungdomsstatistik, s. 51, , Utredningsrapport 9, 1997. 25Antman , Ungdom och välfärdsstat – gamla skillnader och nya klyftor, TLM ¾ 1995. troligt att det i väldfärdens spår har uppstått en ny form av solida- risk individualism. Vi månar alltmer om vårt oberoende, vi värjer oss för alla former av auktoriteter, vi låter inte någon sätta sig på oss, som vi är beredda att lägga ned både tid och energi på gemensamma angelägenheter. Och mitt i den utvecklingen har de gamla rörelserna blivit små öar i ett hav av civilt engagemang. Enligt den allra enklaste idealmodellen skulle de gamla rörelserna och partierna, som en gång lämnat torget, nu åter ta klivet ut på den öppna platsen för att möta medborgarna. Men tyvärr är det inte så enkelt. Misstroendet är redan för stort, och vägen är längre än så. I den senaste valrörelsen till såg vi hur svårt det kan vara för en politiker som vill möta sina väljare. Landets torgmöten var dåligt besökta. Det var få som verkligen stannade till för att lyssna på kandidaterna. Ännu färre fann några skäl att gå fram till dem för att inleda ett samtal. Och det spelade ingen roll om kandidaten hette , eller Maj- . Ett framgångsrikt försök att öppna kanalerna kräver ett mer långsiktigt arbete. Till att börja med måste de gamla rörelserna öppna sig för de nya, och ge dem en kanal till makten. Men då måste man också förstå skillnaden mellan nytt och gammalt. Tyvärr finns det gott om exempel på hur de gamla rörelserna och partierna försökt an- passa sig till det nya för att åter locka människomassorna till sig men misslyckats. träffade jag en LO-ombuds- man som med full emfas hävdade att LO måste lära sig mer om något han kallade för Madonnavärlden. Det var till en början lite oklart vad han menade, men langade han upp en låda med aluminiumburkar på mötesbordet. För LO-med- lemmarnas pengar hade han låtit trycka LO:s logotyp på burkarna och sedan fyllt dem med Cola från Skruvs bryggerier. Han var mycket stolt och kallade sitt tilltag för profilering. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER Av samma skäl, för att komma närmare ungdomsrörelserna, arrangerade LO på central nivå i rad stora rockfestivaler på i . Arrangemangen var mycket kost- samma, gick sällan runt men nästan omkull. Jag tror inte att de ökade förtroendet för facket, och knappast heller den fackliga aktiviteten. Problemet är att de gamla rörelserna inte tycks ha förstått de nyas karaktär, och i stället har man tolkat det nya som en fråga om underhållning, som en fråga om att konkurrera med den kommer- siella nöjesindustrin, för att den vägen återvinna folket. Bara vi får roligare möten skall det nog lösa sig, tänker man. Man har alltså inte förstått att det människor vill ha är verkligt inflytande och makt. På den punkten har inget ändrat sig. Man går inte med i en folkrörelse, och ännu mindre ett politiskt parti, om man inte får vara med på riktigt. Rockkonserter och grillkvällar kan säkert vara bra för medlemmarna. Men det kan inte vara huvudsaken. De gamla folkrörelserna måste även fortsättningsvis vara bäst på det de en gång bildades för. Facket måste vara bäst på att tillvarata sina medlemmars intressen. Partierna måste vara bäst på att förmedla politiska initiativ och information. I antologin med- borgarskapet konstaterade kultursociologen att för att ha roligt behöver man inte politik, men politik, däremot, skall vara rolig och levande som politik. Och dit når man inte med roliga möten utan med en levande politik i levda kulturer.26 I sin intressanta avhandling i det moderna har göte- borgssociologen försökt kartlägga vad som skiljer de nya rörelserna från de gamla, som de fungerar . Hans bok är utmärkt läsning för den som vill förstå vad det är som gör de nya sociala rörelserna mer attraktiva för så många. Jag har valt att subjektivt dela upp skillnaderna mellan dagens etablerade rörelser och de nya i sex punkter där varje punkt också pekar mot en öppning för en ny demokratisk dialog. 26Trondman, , I väntan på vadå? När de var unga visste man, Det unga medborgarskapet, skrift nummer 5 (SOU 1998:101). 27Thörn , Rörelser i det moderna, , 1996. De nya rörelserna är mindre auktoritetsbundna och plattare till sin struktur än de gamla, och detta är kanske den viktigast skill- naden. Vi lever i den mest anti-auktoritära av alla tider. Alla hög- kvarter ska bombarderas. har vi lärt oss att demo- kratin ger oss rätten att kräva inflytande. Vi har blivit starkare som individer och allt mindre beroende av hierarkier (vilket alltså inte är detsamma som kollektiva system). De som har makt får därför räkna med att bli ifrågasatta: näringslivets ledare, organisations- företrädarna och politikerna. Inte ens journalisterna, som enligt den traditionella rollfördelningen ska stå vid sidan av eliterna för att granska dem, slipper numera undan kritiken. Själv har jag inga erfarenheter av 1960-talets vänstervåg och när jag var gammal nog att engagera mig politiskt valde jag ett avsevärt mer konventionellt val, SSU. Ändå känner jag en stark samhörig- het med det sena 60-talets livfulla politiska klimat. Och jag tror att den känslan delas av en stor del av min egen generation. Vänster- vågen var på ett plan det första tydliga tecknet på att något hänt med våra värderingar och vår bild av samhällsstrukturen. Långt bortom alla bokstavskombinationer och ideologiska navelskådar- strider fanns det en gemensam kritik mot hierarkierna i de gamla folkrörelserna och deras sätt att hantera sina kanaler till makten och folket. Det var ingen slump att socialdemokratin och inte högerpartierna i det politiska spektrat kom att stå i centrum för kritiken. Med egna erfarenheter i ryggen vill jag också hävda att den högervåg som sedan följde på vänsterns 70-tal hade samma grund, även om den tog sig ett helt annat politiskt uttryck. var det nyliberala krafter och organisationer som allra tydligast uttala- de kritik mot de gamla strukturerna, deras hierarkier och sätt att stänga ute de yngre generationerna. Motståndet fick konkret form i motståndet mot löntagarfonderna. Ekonomin skulle styras av folket, eller av marknaden i den tidens tolkning, inte av några fackpampar och verklighetsfrånvända politiker. Det var argument som bet. Den tidens skolväskor pryddes av SAF-emblem. Och det var ingen slump att så många ur de radikala 60-tals- leden så enkelt slöt upp under nyliberalismens fana när vinden blåste i en ny riktning. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER 2.I de gamla rörelserna måste man vara med för att visa sin duglighet, enligt de ofta ganska fasta normer som redan finns etablerade där. Först , ofta efter utbildningar eller liknande, får man vara med och påverka på allvar. De nya rörelser- na är dels öppnare, dels mer uppgiftsorienterade. Medlemmarna rör sig ut och in och mellan olika rörelser beroende på vilken upp- gift de för tillfället vill ägna sig åt. Det gör också att mångfalden bland de nya rörelserna är större. I de gamla rörelserna utgår man ofta från att alla problem går att lösa inom ramen för samma organisation. 3.På samma sätt har det politiska målet i de gamla rörelserna ofta legat i en avlägsen framtid. Det jämlika samhället är ett sådant exempel. Man har varit medveten om att det tar tid att förändra sin omvärld. Dagspolitiken har underordnats målen och medlemmar- nas inflytande har kanaliserats genom att de har fått skriva motio- ner och lägga förslag som det ofta tagit åratal att behandla färdigt. I de nya rörelserna ligger målet i , i den praktiskt förändrings- bara verkligheten. Det gör också att det är kortare avstånd mellan idé och handling. Som punkt två och tre visar har vi blivit noma- der i , för att tala med den italienske sociologen . 4.De gamla rörelserna har ofta gjort en åtskillnad mellan livsstil och politik. Det privata har hållits borta från det politiska. De nya rörelserna gör ingen sådan åtskillnad. Där skapas det nya samhället i det privata livets förändring. Det nya skapas här och och på- verkas av hur man bor, vilken familjeform man väljer, vad man köper för varor i affären och så vidare. Detta drag hos de nya rörelserna märks tydligt i till exempel kvinnorörelsen och gay- rörelsen. För att inte tala om veganerna, som helt och hållet bygger sin organisationsidé på sambandet mellan en samhällelig aspekt – matindustrin – och vad du själv äter för livsmedel. För många av de ungdomar som valt en vegetarisk livsstil har renlevnad blivit en central fråga i samhällsförändringen. 5.De nya rörelserna gör ingen åtskillnad mellan vardag och politik. I de gamla rörelserna fanns det en politisk vardagskultur där den fria diskussionen och det ideologiska sam- talet spelade en viktig roll, något som bland annat har beskrivits av i , som hand- lar om industristaden , liksom av , doktorand i historia vid , i hans studier av den agrara rörelsen i Västergötland.28 I de nya rörelserna lever denna politiska vardagskultur vidare. Man uttrycker sig på nya sätt i de nya rörelserna. Det är inte bara det skrivna eller talade ordet som spelar en viktig roll. Teater, musik, dans eller symbolhandlingar, som exempelvis aktioner, fyller samma funktion. Den återstående frågan blir då hur det politiska systemet kan skapa kontinuitet och effektivitet åt dessa sporadiska och diskontinuer- liga mobiliseringar. Hur kan man öppna en dialog och ge de nya sociala aktörerna möjlighet att framträda och göra sig hörda utan att de förlorar sin speciella karaktär eller autonomi? Till att börja med tror jag att de gamla rörelserna måste öppna sig för – men inte omsluta – de nya rörelserna. Kraven på öppenhet och flexibilitet gör detta till ett riskabelt projekt. Om banden blir för täta kommer medlemmarna att fly vidare till nya nätverk och grupper. De etablerade rörelserna måste lära sig att betrakta det nya civila samhället, hur löst i kanten det än kan verka, inte som ett smidigt sätt att skaffa fler medlemmar, utan som en jämbördig samtalspartner, som kan bidra med politisk livskraft och initiativ. Vidare tror jag att de strukturer som burit upp de gamla rörelsernas eliter måste dekonstrueras. Det finns i många rörelser, inte minst arbetarrörelsen, som jag känner inifrån, en på- fallande intolerans mot subkulturer eller avvikande åsikter. När jag gick min första kurs i kunde man läsa i kursplanen att kursen skulle ge argument mot kon- kurrerande politiska ideologier. Som exempel på sådana nämndes först liberalismen och konservatismen, vilket inte var så för- vånande, men sedan nämndes även ekologismen och feminismen. 28 , , Agrara bildningsideal och bildningssträvanden, stencil, 1999. ATT ÖPPNA KANALERNA TILL NYA RÖRELSER Så självgott kan inte de etablerade rörelserna fungera . Det foträta, och auktoritetsbundna skötsamhetsideal som styrt norm- bildningen i till exempel arbetar- och bonderörelserna under 1900- talet, har gått ur tiden. För att överleva måste de bli mindre hier- arkiska och ge större utrymme åt medlemmarnas initiativ och politiska energi. Det får vara slut med den organisationstanke som säger att toppen ska ta initiativen och botten ska utföra dem. Dagens aktiva medborgare nöjer sig inte med att vara broschyr- utdelare. De vill bli tagna på allvar och vara med och påverka. De vill se resultat av sin aktivitet. I dagens strukturer är det svårt att tänka sig till exempel en streetsmart skatepunkare i en hög facklig eller politisk position. Ändå är det kanske just streetsmarta skatepunkare, miljöengage- rade vegetarianer och flummiga feminister som behövs i de gamla rörelserna. Jag skulle gärna se fler i arbetarrörelsen. Vidare behövs det nya arenor för demokratiska samtal. Socio- logen kallar det för publika representations- sfärer, där man kan ge uttryck för de konflikter och krav som utvecklas i det civila samhället.29 Massmedier, universitet, studie- förbund, seminarier och andra typer av verksamheter kan fungera i den rollen. En del av dessa har redan vaknat. I kurser, seminarier och studiecirklar ökar intresset för sociala rörelser och politisk kommunikation. Tyvärr pekar det mesta på att den viktigaste av dessa aktörer – medierna – genom sitt sätt att fungera håller på att diskvalificera sig själva. Genom att så ensidigt fokusera på det politiska spelet, konflikter, personfrågor och skandaler, har de gjort sig själva till den del av problemet, som gör att avstånden mellan folket och eliterna ökar. De nya sociala rörelserna – liksom de delar av de gamla som fortfarande lever, inte minst delar av den fackliga rörel- sen – har påfallande svårt att få utrymme i medierna, dels för att de ofta är geografiskt placerade utanför , dels för att de är bärare av en vardaglig form av engagemang som sällan når löp- sedlarna. 29 Melucci, , Nomader i , s. 85, Daidalos, 1992. Men det viktigaste av allt är nog ändå att våga pröva nya vägar. finns det en uppsjö av demokratiska experiment över hela landet som är värda att följa upp. Direktval, institutions- styrelser, ökad möjlighet att skriva motioner och förslag till poli- tiska församlingar, rådslag, medborgarpaneler med mera är exem- pel på sådana experiment, som ibland kan visa sig misslyckade men som också kan bidra till att öppna de igenslammade kanalerna. Den som inte försöker kan inte heller lyckas. Poängen är alltså inte att de gamla rörelserna på alla punkter ska bli en blåkopia av de nya. I stället menar jag att de gamla måste hitta sin egen roll, och det kan aldrig vara detsamma som att kopi- era vare sig den kommersiella världen eller de alternativa rörelser- na. Fastheten och trögheten i det gamla har en poäng, man kan inte bilda ett nytt parti eller en ny stor folkrörelse för varje ny fråga. Någonstans måste åsikter och idéer vävas samman till en helhet. Och den rollen kan dessa nya rörelser, dessa nomader i inte fylla. Hela poängen med det nya engagemanget är ju att det inte är institutionaliserat, men det behövs ändå fasta institutioner för att demokratin ska fungera. Det betyder också att de gamla rörelserna för en överskådlig tid kanske får finna sig i att människor kanali- serar sitt engagemang på nya sätt. Den fråga som många ägnar sig åt: Hur värvar vi fler medlemmar? kanske är felställd. Däremot måste de gamla rörelserna med nödvändighet överbrygga misstron och öppna kanalerna mellan det civila samhället och de politiska strukturerna. För detta krävs en arsenal av åtgärder och – inte minst – experi- mentlusta. Alternativen är helt förskräckande. De etablerade rörelserna är på väg att misslyckas i kommunikationen med folket och resultatet är en demokratins syrebrist. Men trots att de gamla kanalerna slammat igen, och trots att det publicerats ett uppsjö utredningar, betänkanden och konkreta förslag på vad som bör göras, har inga tydliga nya vägar upprättats i deras ställe.