sou · GNB312 · 2000-01-01 00:00:00 — märktes en viss förstärkning av elitdominansen på listan genom att allt fler inlägg förutsatte allt mer förkunskaper av läsaren, en utveckling som Clift har föresatt sig att bromsa. Han är angelägen om att vidga användarkretsen till så många medborgare som möjligt. (Personligt samtal med Clift 980615.) Ett exempel på vilken betydelse MN-POLITICS kan ha är striden om en ny baseballstadion i . spelar stadens professionella baseball-lag The Twins sina matcher i den gigantiska, centralt belägna inomhusarenan . Den är dock byggd för andra national- sport, american football, och p.g.a. läktarnas placering/konstruk- tion har stora delar av publiken svårt att följa baseballmatcherna på ett bra sätt. Förslaget att städerna /skulle finansiera ett nytt jättestadion för baseball väckte dock het debatt. formade ett antal deltagare i MN-POLITICS spontant den första politiska aktionsgruppen med målet att stoppa förslaget. (Man motsatte sig inte byggandet av ett men hävdade att base- ballklubben borde ta ansvar för projektet, att det inte var stadens/ skattebetalarnas sak.) Alla inlägg på MN-POLITICS arkiveras elektroniskt och hålls tillgängliga via E-Democracy´s hemsida. (archive/guide.html/) påbörjades ytterligare ett projekt inom ramen för E-Democracy. i världen organiserades på nätet en politisk debatt mellan huvudkandidaterna i förestående val. Först ut var fem kandidater i senatsvalet. De fick tre frågor var att besvara, i en text med högst 500 ord, och därefter möjlighet att polemisera mot övriga deltagare. Inläggen vidarebefordrades gratis till alla som anmält intresse via en s.k. distributionslista. Denna första debattomgång pågick i och evenemanget döptes till MN-DEBATE. efter genomfördes en likadan on-line-debatt mellan fem huvudkandida- ter i guvernörsvalet. uppmanades prenumeranterna att lämna synpunkter – både på de politiska frågorna och på själva debatten – via den omodererade diskussionslistan MN-POLITICS. Detta resulterade i 512 inlägg, varav 71 sedan vidarebefordrades till MN-DEBATE. Den senare listan hade, som mest , 2 137 prenume- ranter. Det ska tilläggas att det inte var kandidaterna själva som skrev inläggen. De godkände texterna men huvuddelen av arbetet sköttes av deras respektive medarbetare. Något annat alternativ fanns inte, eftersom valets huvudpersoner var fullt upptagna med slutspurten i sina kampanjer. Att kandidaterna ändå var beredda att låta några medarbetare i de redan hårt ansträngda kampanjstaberna lägga ner tid på debatten hade främst två förklaringar. Dels uppmärksamma- de etablerade massmedier – press, radio och TV – evenemanget och gav det en viss publicitet. Dels fick debatten stöd (också eko- nomiskt) av of Women's Voter's of , en kvinnoorganisation med lång tradition som arrangör av politiska debatter och respekterad för sin integritet/opartiskhet. MN-DEBATE upprepades 1996 med kandidater i senatsvalet, liksom vid senats- och guvernörsval. ingår också i satsningen ett elektroniskt nyhetsbrev om elektronisk demokrati i allmänhet och E-Democracys projekt i synnerhet. Denna s.k. distributionslista heter MN-DEMOCRACY. Prenumeration är gratis och rapporterades den ha drygt 2 000 namn/mottagare. (Press- meddelande från E-Democracy 981019.) Hela projektet bygger fortfarande i hög grad på personen . Han har ett antal kunniga och hän- givna aktivister som stöd, men det är han själv som är idésprutan och motorn i arbetet. Efter ett långt studiebesök i () organiserat av Clift, kunde jag inte annat än imponeras av hans energi och hans väldiga kontaktnät – såväl lokalt i Twin Cities som internationellt. Han får inbjudningar från hela världen att hålla föredrag om elektronisk demokrati och E-Democracy, och han accepterar så många han hinner med. Därutöver har han haft flera kortare konsultuppdrag i , och . 1996 arbetade han för övrigt på svenska Statskontoret. När den s.k. G7-gruppen inom ramen för sitt projekt sammanställde en antologi med exempel/bidrag från hela världen var Clift en av redaktörerna. (De båda andra var svensken och dansken , båda verksamma vid Statskontoret i .) Clift har enligt egen uppgift inte tjänat en enda dollar på E-Democracy. Organisationen är rent virtuell, dvs. den har ingen lokal och inga tillgångar – utöver sitt goda namn/ rykte som pålitlig och neutral plattform för politisk information och diskussion. Efter avslutade studier har Clift försörjt sig på föreläsningar, kortare konsultuppdrag och arbete inom delstaten förvaltning med frågor kring medborgarnas möjlig- heter att få tillgång till offentlig information. inför valet , ledde han ett projekt med namnet Web som syftade till att samla länkar till all den information av värde för väljarna som fanns tillgänglig via nätet (). Clift är inte radikal eller visionär i den meningen att han dras- tiskt vill reformera den demokratiska processen. Han är i allt väsentligt anhängare av den modell för representativ demokrati som redan existerar, som han förutspår att den nya tekniken kommer att ändra förutsättningarna för politiken. I ett pressmeddelande 1994 skriver han att E-Democracy är ett experiment. We hope to learn something about how electronic communication can help improve our representative democracy. Däremot vill han etablera Nätet som ytterligare ett forum för demokratiska aktiviteter – vid sidan av tidningar, radio/TV, politiska partier, massmöten mm. Clift markerar ofta att han ser påtagliga begränsningar, åtmin- stone i ett kortare perspektiv, för vad som kan åstadkommas. The Internet will save democracy. Or so the early 1990s technohype led many to believe. With each new communication medium comes a wide-eyed view about its potential. I´d like to suggest that just as television saved democracy, so will the Internet. On my speaking trips, I find that journalists in particular like to ask about voting online. (...) The decision to apply technology in official elections will be a difficult political choice. It will have more to do with how those in power feel it will influence voting outcomes than wether the public wants the option. (OnTheInternet magazine, march/.) I sitt bidrag till Statskontorets skrift Offentlig förvaltning och demokrati i informationssamhället (Statskontoret 1998:2) sammanfattar han sin uppfattning: Elektronisk demokrati är inte någon föreställning om ett framtida tillstånd utan helt enkelt dagens demokrati med ett tillskott av männi- skor som använder informationsnätverken och teknologin som ett verktyg för sitt deltagande i demokratin. Informationsteknologin håller på att ändra vår nuvarande form för demokrati. Kommer det att bli bättre? Vi vet inte. Utan medborgarnas deltagande via offentliga on-line-centra över hela världen, tror jag att det primära resultatet blir negativt. Vi vet att etablerade institutioner och organisationer kommer att använda informationsteknologi för att främja sina egna intressen. Det är så demokratin arbetar. Men utan ett úppkopplat´ öppet offentligt rum kommer dessa aktörers användning av teknologin endast att öka sorlet och höja konfliktnivån i våra traditionella politiska institutioner och massmedia. Med ett väl etablerat úppkopplat´ neutralt offentligt rum kommer de kanske att komma in i en krets där ansvar och medvetenhet möjliggör för den vanliga medborgaren att bli en verklig del av breda offentliga debatter och förhoppningsvis en del av framtida lösningar. En företeelse som E-Democracy bör självfallet – precis som IPERBOLE i – placeras in i sitt politiska och sociala sammanhang. Har en starkare eller annorlunda demo- kratisk tradition än andra stater? Det har inte varit möjligt att inom ramen för den här studien söka besvara frågan. Många av dem som jag träffade i – politiska aktivister, kampanjmakare, journalister och forskare – hävdade dock att den demokratiska traditionen är ovanligt stark i delstaten. Omdömet kan vara präglat av lokalpatriotism, men för att sätta in E-Democracy i ett större mönster finns det anledning att göra några iakttagelser. har normalt (enligt Clift) det näst högsta valdel- tagandet i landet vid president- och parlamentsval. The , som har utvecklat modellen för Citizens Jury´s, har sin bas i . En rad projekt har dragits igång av massmedia och politiskt/ideologiskt neutrala organisationer som syftar till att stärka och utveckla demokratin. På ett sätt som inte är helt typiskt för sker också ett samarbete över organisations- och mediegränserna. (Det tycks i vanligare att den som anser sig veta hur världen, miljön eller demokratin ska räddas inte vill dela äran med någon annan utan helst går fram på egen hand.) Ett exempel är The Compact, ett initiativ som syftade till att i vid mening höja nivån – etiskt och sakligt – på 1996 och valkampanjer. Our goal is to break the cycle of cynisism in Political campaigns by advocating practical standards that will change the behaviour of candidates, interest groups, political parties, the media and citizens on a sustained basis. The Compact aims to encourage candidates to participate in substantive, informative debates; to persuade candidates, interest groups and political parties to minimize attacks in their campaign advertising and to maximize the presentation of issues and qualifications; to ask news organizations to commit to covering the substance of political campaigns instead of focusing on ´horse race´ stories, attacks and controversy; and to encourage citizens to participate fully in the election process. (Ur The Compacts informationsblad 1998.) Bakom initiativet stod en lång rad olika organisationer, bl.a. Leage of Women Voters, , Chamber of Commerce, E-Democracy och . I nio andra delstater gjordes liknande för- sök att sanera valkampanjerna, men ingen annanstans backades det upp av så många vitt skilda organisationer som i . The Compact var ett initiativ inom ramen för den nationella , en ideell organisation med säte i . I ledningen för den återfinns bl.a. de förra presidenterna samt TV- mannen . Att nyhetsmedia numera spelar en central roll i politiken råder full enighet om. Kritiken mot det sätt på vilket nyhetsrapporte- ringen sköts har särskilt i blivit allt hårdare, inte bara från politiker och forskare utan också från många journalister. Kritiker som långt ifrån är överens i politisk mening har likväl kunnat enas om att massmedia snarare försvårar än stöder demokratiska processer. (1989, Fallows 1996) Av idéerna om hur journalistiken bör förändras för att bättre tjäna demokratin är public journalism den som fått störst spridning. Inte minst i har den varma förespråkare. 4.2.4Public Journalism (PJ) Den rörelse i som kallas Public Journalism eller Civic Journalism är lätt att beskriva men svår att sätta ett svenskt namn på. Kanske ligger medborgarjournalistik närmast till hands. Den bygger inte på reportern som den utifrån kommande, obe- roende granskaren, utan på att han/hon ställer sig i andras tjänst – nämligen medborgarnas. Den gamla föreställningen om en fri, helt utanförstående press som demokratins förutsättning har tappat det mesta av sin trovärdighet, hävdar förespråkarna för Public Journa- lism. Det har blivit nödvändigt att gå från teori till praktik. Journa- listerna måste ta ansvar för att det faktiskt blir demokrati, att med- borgarnas vilja får genomslag i politiken. och radio- och (flertalet icke-kommersiella) har genomfört Public Journalism- projekt och trenden håller i sig. Dess anhängare ser den inte som en fräsch idé utan som en nödvändighet – som den enda möjlig- heten för massmedia att återvinna allmänhetens förtroende. Utan sådant förtroende har journalisten inget existensberättigande, hävdar de. I brukar journalister hamna långt ner på skalan – bland bilförsäljare och bankdirektörer – när opinionsmätarna frågar vilka yrkeskategorier människor hyser förtroende för. Journalister är ytliga, sensationshungriga, okunniga och slarviga. I är miss- troendet ännu större. I en bok med den talande titeln the News – How the Media Undermine American Democracy skriver , redaktör på The Monthly: Amerikaner har aldrig varit riktigt förtjusta i sina tidningar. har dock föraktet för mediaetablissemanget blivit väsentligt djupare. Amerikanerna tycker att nyhetsmedierna har blivit alltför arroganta, cyniska, skandallystna och destruktiva. (Fallows 1996) Kritikerna – varav många liksom Fallows själva är journalister – pekar inte bara på att rättegång och ledande politikers sexuella snedsteg får överskugga viktiga sociala/politiska När journalistiken handlar om samhälle och politik så är det inte en demokratisk process utan ett renodlat maktspel som beskrivs. Om president föreslår en genomgripande sjuk- vårdsreform intresserar sig reportrarna för om han ska vinna eller förlora, dvs. om han ska få stöd i kongressen, inte åt refor- mens effekter för vanligt folk. har tidningar, radio- och experimenterat med olika grepp för att låta läsares/lyssnares/ tittares intressen få starkare genomslag. Nästan alla försök rymmer diskussioner, verkliga samtal, med vanligt folk. Det gäller att nå längre, djupare än den vanliga läsarundersökningen, den som nöjer sig med att fråga: Vad vill Du läsa i tidningen?. Målet är snarare ett långsiktigt samarbete med publiken – och aktivering av den: Hur kan vi, läsare och tidning, tillsammans lösa de svåraste sam- hällsproblemen? Att vara journalist är inte att vara en utomstående betraktare, det är att vara medborgare med ett särskilt stort samhällsansvar, poängterar , redaktör för och pionjär inom Public Journalism. Simply ´telling the news´ of a complex society does to help solve the basic problems, for we have spent years detailing them, analyzing them, and raising alarms about them, but still they persist. Yet many journalists reject the suggestion that there is, or could be, a broader journalistic role than the one we have played. The public, their philosophy declares, must simply take the devinely defined and delivered news and do the best it can. Journalists, they contend, must maintain a pristine distance, a contrived indifference to outcomes, else the news product be contaminated... So pinched a view ignores a practical reality: Our professions very existence depends on the viability of public life. A public that does not attend to public affairs, that retreats deeply into private life and concerns, has no need of journalists and journalism. (Citerat ur Rosen, 1995.) Särskilt vanlig har Public Journalism blivit i samband med val- kampanjer. Redaktionerna tar i samarbete med så många läsare/ väljare som möjligt fram en medborgarnas agenda – en lista över de viktigaste frågorna. Valkampanjerna bevakas sedan konsekvent med dessa som utgångspunkt: kandidaterna avkrävs tydliga svar och deras egna valprogram tillåts inte ta över. 4.2.5Public Journalism, PJ, i Samtal 980616 med , Reader Involvement Editor vid , helt dominerande dagstidning, och , journalist vid , , och ansvarig för dess Civic Journalism Initiative. –Det blir allt vanligare att människor efterlyser en renare, mer effektiv demokrati och kritiskt frågar varför nyhetsmedia ska tävla om att sammankalla till de diskussioner demokratin fordrar. Den mest kände på nationell nivå är kanske , chef för orga- nisationen Allaince for Better Campaigns. Här är PJ ett steg i rätt riktning. I har flera redaktioner samarbetat i PJ-projekt –och på ett mer djupgående sätt – års guvernörs- och senatsval än . , MPR och vår public television – KTCA – tog initiativet. Sedan har ytterligare nyhets- organisationer gått med i samarbetet, bl.a. en tidning och en radio- station som främst vänder sig till en svart publik. –Vår största satsning kallas . Den är i princip konstruerad som Poll. (Se kapitel 5) Fishkin var för övrigt med som observatör på ett Forum 1996. Vi börjar med en opinionsundersökning bland 800 vetenskapligt utvalda personer, representativa för delstatens vuxna befolkning, och när de svarat på frågorna tillfrågas de dessutom om de vill vara med i ett Forum. När vi tog upp frågan om ett nytt baseballstadion, svarade 250 av de 800 ja. Vi börjar med att presentera grundläggande information i frågan. Deltagarna delas sedan upp i mindre grupper för att diskutera och enas om frågor till de experter och ansvariga politiker som medverkar i olika hearings. –Detta är ju människor som vi journalister, men inte vanligt folk, har tillgång till. Vi kan ringa vem som helst, t.o.m. guvernö- ren, mitt och få honom att svara på frågor. Det är en makt som journalister har, och jag ser vårt Forum som att vi delar med oss av makten till medborgarna. När vi kan få ordföranden för , som ger bort och som därför är en mycket inflytelserik person här i staden, att tala med en samling vanliga medborgare om lösningar på de fattigas problem, då har vi gjort något bra. –Det är viktigt att vanliga människor får möjlighet att ställa frågorna, att journalisterna inte gör det åt dem. Ett stort problem är ju att vi journalister uppfattas som en del av etablissemanget – vi är i viss utsträckning dess fångar även när vi försöker förhålla oss kritiska. Vi vänjer oss vid att se verkligheten ur samma perspektiv som makthavarna, vi vänjer oss vid det språk de använder, vi ut- sätts åtminstone delvis för samma formande krafter. Genom att dra in vanligt folk i diskussionen blir nya frågor ställda. –Inför årets val gjorde vi en opinionsmätning – samma typ av undersökning med ett representativt urval av befolkningen som vår tidning har gjort – för att få veta vilka frågor med- borgarna tyckte var viktigast inför årets guvernörsval. Vi fick en rangordnad lista och bestämde oss för att ordna ett Forum om fyra av de fem första på listan. –har vi också börjat använda videokonferensteknik. Experterna kan samlas på ett ställe men människor på en rad orter över hela staten kan prata med dem ansikte mot ansikte. Därmed har vi också kunnat experimentera med nya lösningar på ett av våra problem – svårigheten att få företrädare för minoriteter att ställa upp. –Det finns en restaurang i som heter Lucille´s Kitchen. Den serverar s.k. soul food och har främst svarta gäster. samtalar man där – och vem som helst får delta – om sociala/politiska frågor. Mötena organiseras av en svart radiostation, KMOJ, och en svart tidning, . Det börjar med en timmes tämligen fri diskussion, sedan kör man en halvtimmes direktsändning i radio. –Vi tillfrågades om vi var intresserade av att integrera detta möte med vårt Forum. Vi har tidigare haft svårt att övertala svarta att ställa upp i . De har uppenbarligen inte funnit det meningsfullt att delta när de ska utgöra en liten minoritet – som åsiktsskillnaderna i så många frågor går efter raslinjer. kunde vi plötsligt få med dem. Tack vare video- tekniken kunde de sitta i Lucille´s Kitchen, där de var hemma- stadda, och ändå nå ut över hela delstaten. De kunde prata med bönder långt ute på landsbygd om gemensamma pro- blem. Det hade aldrig hänt förut. Och det fanns beröringspunkter. Många av bönder har ekonomiska problem och kan snart tvingas sälja sina gårdar och flytta till där jobben finns. De har ingen utbildning och kan i bästa fall konkurrera om dåligt betalda service- eller rutinarbeten. De riskerar att hamna i samma fattigdomsfälla som många svarta. –har vi ett nytt videostött Forum med kandi- daterna i guvernörsvalet. Det ska direktsändas i radio och sändas i redigerad form av KTCA. –Riktigt vetenskapliga är vi ju inte med våra Forum. Vi har dels de människor som värvas dit genom våra opinionsmätningar, där urvalet är vetenskapligt, dels släpper vi fram vissa minoritets- grupper och åsiktsriktningar som vi vet att vi annars missar. Vi experimenterar här, vi vet inte riktigt hur vi ska göra. –handlar om att formulera frågorna: vad borde guvernörskandidaterna ge besked om före valet? Men vi har också arrangerat Forum för att söka svaren på politiska tvistefrågor. Vi gjorde t.ex. ett om skjutvapenrelaterat våld. handlade det om ekonomiskt krig mellan delstaterna. – En viktig fråga för PJ är ju: hur långt ska man gå i upphöjan- det av medborgarna till en starkare position? Ska man tillmäta dem en stor eller t o m avgörande betydelse för politiska reformer – eller ska man bara låta dem prata av sig för den händelse de säger något intressant? – Själv föredrar jag när de helt enkelt hjälper oss att göra vårt jobb som journalister. Vi möter dem när de har haft tid och möj- lighet att ta ställning i viktiga frågor på ett förnuftigt sätt – efter att ha fått kunskaper och möjlighet att diskutera med varandra – och skriver ner vad de har att säga. – Finns det inte en inbyggd motsättning mellan PJ:s sätt att närma sig frågan om folkets röst och vetenskapsmännens, t.ex. Fishkins? Journalistiken lockas till det dramatiska och känslo- mässigt engagerande. Det konfliktfyllda säljer och journalistiken kan inte, åtminstone inte så länge den existerar på rena marknads- villkor, bortse från det. Fishkins och andras modeller för att filtrera fram folkets röst däremot, syftar till att om möjligt nå konsensus. I vissa typer av frågor är det inte möjligt (är abort mord?) och det lyckas inte alltid ens när kompromisser är teore- tiskt möjliga, men den process som Fishkin bygger upp har ändå konsensus som ideal. Är inte detta en grundläggande skillnad? –Vi ser det inte så. Konfliktvinkeln gör ofta journalistiken dålig. Se t.ex. på det som tevestationen KTCA – som sannerligen inte är en provokativ station utan har en typisk middle-of-the- road-policy – gjorde om skjutvapenrelaterat våld. Man bjöd in närmare 100 personer till en direktsänd debatt. –Till panelen valdes människor med vitt skilda erfarenheter och uppfattningar. Där fanns kvinnan vars barn hade dödats med ett skjutvapen, där fanns killen från NRA (vapenlobbyn, min anm) och ett par politiker – och de började debattera så som problemet har debatterats otaliga gånger. Som åskådare till en sådan debatt finner man snabbt att låsningen är total. Det finns inget utrymme för nya lösningar eller kompromisser för dessa människor. Det finns inga utvägar. –Jag satt i publiken och jag kände väldigt många av de andra inbjudna. Jag visste att de flesta inte var lika hårdnackat enkelspå- riga som människorna i panelen. Hade man fått igång en verklig dialog bland människorna i publiken så hade vissa framsteg säkert varit möjliga. – Konsensus hade säkert inte nåtts, men man kan ofta komma framåt genom att bena upp frågorna och klargöra vad man är över- ens om och vad man inte är överens om. –Jag tror det är lättare att finna common ground när med- borgarnas uppgift är att formulera frågorna tillsammans än när de ska finna svaren. –Efter ett av våra Forum , där deltagarna skulle formulera frågor till kandidaterna i guvernörsvalet, uppstod i en av arbets- grupperna en intressant debatt. En svart man hävdade att social- bidragen hade en destruktiv effekt eftersom fattiga människor – av vilka en oproportionerligt stor andel är svarta – tidigt vänjer sig vid dem och blir beroende. De tvingas aldrig lära sig att ta ansvar för sin egen försörjning. En vit man, han var lärare, sade emot. Han hävdade att det trots allt händer att människor utan egen för- skyllan råkar illa ut, så att de blir oförmögna att försörja sig. Det behövs ett socialt skyddsnät, hävdade han. Här stod alltså stereo- typerna mot varandra, fast med omvända förtecken vad hudfärgen beträffar. Nå, vi ska ju enas om en fråga, sade de. Det är därför vi är här. Och frågan blev: Anser Du, som aspirerar på guvernörs- posten, att det finns någon kulturell eller andlig orsak till fattig- dom – någon inre egenskap som vissa har men andra saknar? –Man lär sig ständigt mer när människor får komma till tals, det behöver inte handla om vetenskapliga metoder eller IT. Ett vanligt grepp i amerikansk TV är att fylla en studio med människor som får enkla fjärrkontroller i händerna. På sådana apparater finns bara ja- och nej-knappar. I TV brukar de mest användas för under- hållning: publiken ska avgöra vilken vits som var roligast eller vilken tjej och kille som ska mötas i en blind-date.