sou · GNB3140 · 2000-01-01 00:00:00 — Vilken verkan besluten i dessa förfaranden får beror på innehållet i det avtal som researrangören ingått med ett finansiellt institut beläget i annan medlemsstat (punkt 38). Paketreselagens tillämpningsområde anges i 1 §, där det föreskrivs att lagen gäller paketresor som arrangörer, själva eller genom återförsäljare, säljer eller marknadsför. Tillämpningsområdet preciseras i 2 och 3 §§, där bl.a. begreppen paketresa, arrangör och återförsäljare definieras. För en närmare redogörelse beträffande dessa begrepp hänvisas till avsnitt 3.4.1. I 3 § definieras vidare begreppen resenär och avtal. Med resenär avses den som själv eller genom någon annan förvärvar en paketresa. Därvid saknar det betydelse om förvärvet sker genom köp, gåva, vinst i en tävling eller på något annat sätt. Vidare saknar det betydelse om rese- nären förvärvat resan direkt från arrangören eller en återförsäljare eller om förvärvet skett från någon annan. Den som förvärvar en resa för någon annans räkning är inte själv resenär. Det är i stället huvudmannen som är att anse som resenär i detta fall. En resenär i lagens mening kan vara en privatperson, som förvärvar paketresan för enskilt ändamål, men också en affärsman som reser i tjänsten. Med avtal avses den överenskommelse om en paketresa som träffas mellan å ena sidan resenären och å andra sidan arrangören och återförsäljaren eller en av dessa. Frågor om vad avtalet innehåller eller när avtalet skall anses ha träffats får avgöras enligt allmänna avtalsrättsliga regler och grundsatser (prop. 1992/93:95 s. 67 f.). Av 4 § framgår i vilka fall lagen är tvingande och därmed motsatsvis i vilka fall den är dispositiv. Lagen är tvingande till resenärens förmån i de fall då denne förvärvar resan huvudsakligen för enskilt ändamål från en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. Såväl begreppet huvudsakligen för enskilt ändamål som uttrycket näringsidkare avses här ha väsentligen samma innebörd som annars i svensk konsumenträtt. I fall då en paketresa är en blandning av en tjänsteresa Den nuvarande resegarantiordningen 49 och en privatresa är det avgörande vilket som är det huvudsakliga ändamålet med resan (a. prop. s. 68 f.). När lagen är tvingande kan det inte i avtalet med bindande verkan tas in föreskrifter som är sämre för resenären än lagens bestämmelser. Jäm- förelsen skall i princip göras mellan enskilda avtalsvillkor resp. lagbestämmelser. Ett avtalsvillkor kan därför stå i strid med lagens regler, även om avtalet vid en helhetsbedömning ger resenären en för- månligare ställning än som följer av lagen. Att lagen är tvingande får betydelse för avtalsvillkor som innebär att resenären på förhand godtar inskränkningar av sina rättigheter enligt lagen. Den hindrar inte att resenärerna i ett konkret fall avstår från en befogenhet eller förmån sedan denna väl aktualiserats. Rättsverkningarna som är förknippade med lagens tvingande karaktär skiljer sig därvid inte från vad som gäller enligt annan lagstiftning på konsumentområdet, t.ex. konsumentköp- lagen, konsumenttjänstlagen, konsumentkreditlagen och konsumentför- säkringslagen (a. prop. s. 69). I 5 § ställs vissa krav på innehållet i kataloger och broschyrer. Vidare anges att de uppgifter som lämnas där i princip är bindande för arra ngö- ren. I 6 § anges vilken information som skall lämnas till resenären dels innan avtalet sluts, dels sedan avtal har träffats men före avresan. Slutligen finns det i 7 § regler som anger vem eller vilka som svarar för att information lämnas enligt 5 och 6 §§. Den sistnämnda paragrafen innehåller också – i tredje stycket – en regel som innebär att marknads- föringslagen (1995:450) skall t illämpas när information inte lämnas i enlighet med 5 och 6 §§. Enligt 8 § första stycket första meningen krävs att arrangören ser till att vissa närmare angivna väsentliga förhållanden regleras uttryckligen i avtalet. Vidare finns i styckets andra mening ett krav på skriftlig form för alla avtalsvillkor, dvs. även sådana villkor som parterna inte nödvän- digtvis måste träffa överenskommelse om enligt första meningen. Däremot krävs inte att handlingen skrivs under av parterna. Regeln inne- håller inte heller någon påföljd för det fallet att skriftlighetskravet inte tillgodoses. Arrangören får dock anses ha bevisbördan för att muntliga avtalsvillkor har det innehåll som han påstår. , som är tillsynsmyndighet enligt lagen, kan vidare framställa kritik mot den 50 Den nuvarande resegarantiordningen näringsidkare som inte följer skriftlighetskravet. Verket har även möjlighet att ge spridning åt kritiken, exempelvis genom att publicera anmärkningar mot de näringsidkare som inte följer bestämmelserna (a. prop. s. 75). Enligt andra stycket skall resenären, innan avtal träffas, på lämpligt sätt få del av avtalsvillkor och information. Inte heller dessa föreskrifter utgör formkrav i egentlig mening, utan är att se som ordningsregler. Vad som beträffande första stycket har anförts om verkan i bevishänseende och om tillsyn gäller även här (a. prop. s. 76). I tredje stycket görs dock undantag från kraven i andra stycket för det fallet att avtal träffas kort före avresan. I 9 § klargörs ansvarsförhållandena på näringsidkarsidan, dvs. frågan om vem eller vilka som ansvarar på grund av avtalet gentemot resenären. Av första stycket framgår att resenären alltid kan vända sig mot arrangö- ren med sina anspråk på grund av avtalet. I tydlighetens intresse anges vidare att arrangörens ansvar gäller även för sådana prestationer som skall fullgöras av någon annan. Om återförsäljaren är part i avtalet, ansvarar han enligt andra stycket gentemot resenären på samma sätt som arrangören. Detta innebär, om båda är ansvariga, att ansvaret är solidariskt. Den slutliga fördelningen av ansvaret arrangören och återför- säljaren emellan regleras emellertid inte i paketreselagen. I tveksamma fall får enligt departementschefen frågan lösas med tillämpning av allmänna principer i avtalsrätten (a. prop. s. 77). Resenären får enligt 10 § första stycket överlåta paketresan till någon som uppfyller alla villkor för att få delta i resan, om han i skälig tid före avresan underrättar arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt. Arrangören kan inte omintetgöra överlåtelserätten genom att på eget ini- tiativ göra utfästelser gentemot underleverantörer om att inte tillåta över- låtelser. Sådana utfästelser kan således inte anses utgöra villkor för att få delta i resan i paragrafens mening. Arrangören får inte heller ta ut någon särskild avgift för att överlåtelse sker (a. prop. s. 78 f.). I paragrafens andra stycke sägs att överlåtaren och förvärvaren är solidariskt ansvariga för vad som återstår att betala för resan och för extra kostnader på grund av överlåtelsen. Överlåtaren kan alltså inte genom att överlåta paketresan komma ifrån ett betalningsansvar som han har ådragit sig. Den nuvarande resegarantiordningen 51 3.3.5Ändringar före avresan, m.m. Bestämmelserna i 11-14 §§ tar sikte på det fallet att det före avresan görs ändringar i avtalsvillkoren eller i planerna för resan. I 11 § föreskrivs begränsningar i arrangörens rätt att ändra avtalsvill- koren. Prishöjningar regleras därvid särskilt. I första stycket sägs i första meningen att avtalsvillkor får ändras till resenärens nackdel endast om det framgår tydligt av avtalet att detta får ske. Frågan om en viss ändring är till resenärens nackdel eller inte är avsedd att bedömas utifrån den enskilde resenärens önskemål och uppfattning (a. prop. s. 80 f.). I första stycket andra meningen föreskrivs ytterligare en förutsättning för att priset skall få höjas, nämligen att det framgår tydligt av avtalet hur det nya priset skall fastställas. Av andra stycket framgår vilka omständigheter som får föranleda prishöjningar. Enligt tredje stycket första meningen får prishöjningar överhuvudtaget inte ske före den avtalade avresedagen. I andra meningen i tredje stycket föreskrivs att ett villkor om att priset kan ändras inte får vara utformat ensidigt till resenärens nackdel. Enligt 12 § första stycket har resenären rätt att frånträda avtalet, om arrangören förklarar att han kommer att göra sig skyldig till kontrakts- brott. En förutsättning för resenärens rätt att frånträda avtalet är att kontraktsbrottet är av väsentlig betydelse för honom. Frågan vad som är av väsentlig betydelse skall bedömas från resenärens synpunkt (a. prop. s. 83). Enligt första stycket andra meningen har resenären rätt att frånträda avtalet även i vissa fall då en ändring av pris eller andra villkor ligger inom ramen för en ändringsrätt som arrangören har enligt avtalet. Resenären kan frånträda avtalet när arrangören före avresan ändrar avtalsvillkoren väsentligt till hans nackdel. Ändringar som är väsentligt till resenärens nackdel kan exempelvis vara betydande prishöjningar, avsevärt försämrad inkvartering eller något uteblivet evenemang som var en viktig del av paketet. Flera mindre försämringar kan tillsammans innebära att villkoren ändras väsentligt till resenärens nackdel (a. prop. s. 83). Enligt andra stycket skall arrangören, om han avser att bryta avtalet eller ändra avtalsvillkoren, underrätta resenären och lämna besked om dennes rätt att frånträda avtalet. I tredje stycket sägs att resenären inom skälig tid skall underrätta arrangören eller återförsäljaren om han vill frånträda avtalet. Gör han inte det, förlorar han sin rätt. När resenären frånträder avtalet skall han enligt 13 § första stycket, om han så önskar, få göra en annan resa i stället. Denna skall vara av likvärdig eller högre kvalitet än den som inte blev av. Är ersättningsresan sämre, skall resenären – om han accepterar resan – ha ersättning för prisskillnaden. Enligt andra stycket skall resenären, om han avstår från 52 Den nuvarande resegarantiordningen sin rätt till en ersättningsresa eller om en sådan resa inte kan erbjudas, få tillbaka vad han har betalat enligt avtalet. Av tredje stycket framgår att bestämmelserna i de föregående två styckena i paragrafen skall gälla också i det fallet att arrangören ställer in resan. Ett undantag görs i tredje stycket för det fallet att det är resenären själv som är skuld till att resan ställs in. Då har han inte rätt till någon ersättningsresa och i princip inte heller till återbetalning av erlagt belopp. Att en enstaka resenär är skuld till att en resa ställs in torde dock vara ovanligt. I 14 § regleras resenärens rätt till skadestånd vid ändringar före avre- san. Enligt första stycket har resenären rätt till skadestånd om det är skäligt. I andra stycket anges emellertid särskilt två fall där resenären inte har någon rätt till skadestånd på grund av att arrangören ställt in resan. Enligt punkt 1 föreligger ingen skadeståndsskyldighet för arrangören när resan ställts in på grund av att för få personer anmält sig. Det fordras dock dessutom att minimiantalet angetts i avtalet. Resenären har, enligt punkt 2, inte heller rätt till skadestånd när beslutet att ställa in resan beror på ett hinder som var utanför arrangörens kontroll och som han inte heller skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet träffades. För att arrangören skall undgå skadeståndsansvar, fordras dessutom att följderna av hindret inte skäligen kunde ha undvikits eller övervunnits. Exempel på situationer där arrangören undgår skadeståndsansvar är att resmålet drabbats av en naturkatastrof eller att det pågår våldsamma politiska omvälvningar i landet (a. prop. s. 88). Beror det på någon som arrangören har anlitat att resan ställts in, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt första stycket 2 endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Vidare gäller att arrangören i princip inte heller kan åberopa hinder som beror på den som befinner sig i ett tidigare led. Det fordras att även dessa parter – t.ex. underleverantörer av utrustning till bussar som sedan säljs vidare till bussresearrangörer – går fria enligt regeln i första stycket 2 (14 § andra stycket). 3.3.6Ändringar efter avresan, m.m. Bestämmelserna i 15-20 §§ avser den situationen att resenären inte får vad han har rätt att förvänta sig enligt avtalet. I 15 § finns bestämmelser för det fallet att arrangören inte kan till- handahålla en väsentlig del av de avtalade tjänsterna. Det rör sig alltså om allvarliga brister. I dessa fall är arrangören enligt första stycket skyl- dig att ordna lämpliga ersättningsarrangemang utan extra kostnad för resenären. I princip torde bedömningen vad som är en väsentlig del få göras utifrån objektiva kriterier. Men också vad resenären själv fäster SOU 1999:140 Den nuvarande resegarantiordningen 53 vikt vid torde ibland få betydelse, åtminstone om arrangören har känne- dom om det (a. prop. s. 90). Enligt andra stycket är arrangören i vissa fall skyldig att ordna hemtransport för resenären. Så kan vara fallet när han inte kan ombesörja lämpliga ersättningsarrangemang, liksom när resenären på godtagbara grunder avvisar arrangemang som erbjuds. Sådana godtagbara grunder torde få anses föreligga åtminstone i de fall då ett arrangemang inte är ett lämpligt ersättningsarrangemang enligt första stycket (a. prop. s. 90). Hemtransport skall ordnas om det är skäligt. Vid en bedömning av vad som i detta sammanhang är skäligt bör hänsyn kunna tas till bl.a. hur viktiga de uteblivna tjänsterna var för resan som helhet, hur mycket som återstår av resan och hur kostsam transporten blir för arrangören (a. prop. s. 90). Likvärdig transport skall i förekommande fall ordnas till platsen för avresan eller någon annan ort som resenären godkänner. Har den förändring som skett i resan inneburit en försämring för resenären, är denne enligt tredje stycket berättigad till prisavdrag och skadestånd, om det är skäligt. I 16 § behandlas andra fel i de avtalade tjänsterna än sådana som avhandlas i 15 §. Fel föreligger inte bara när arrangören bryter mot en uttrycklig bestämmelse i avtalet. Arrangörens förpliktelser omfattar också bl.a. ett kontinuerligt ansvar för att tjänsterna under resan håller den kvalitet som resenären har rätt att förvänta sig (a. prop. s. 92). Vid fel i de avtalade tjänsterna har resenären enligt första stycket rätt till prisavdrag och skadestånd, om inte felet beror på honom själv. Reglerna i andra och tredje stycket innehåller ett undantag från rätten till skadestånd, utformat enligt principerna för kontrollansvar i överensstäm- melse med annan lagstiftning på konsumenträttens område. Dessa regler är utformade på samma sätt som motsvarande bestämmelser i 14 § första stycket 2 och andra stycket, som handlar om resenärens rätt till skadestånd när resan ställts in. I fjärde stycket föreskrivs att arrangören, i fall där skadeståndsskyldighet inte föreligger enligt andra och tredje stycket, ändå genast skall ge resenären den hjälp som behövs. Bestämmelsen skall främst ses som ett förtydligande av att arrangören har en sådan på avtal grundad plikt även om det inte föreligger någon skadeståndsskyldighet. Det kan dock inte krävas av arrangören att han gör mer än vad som i varje enskilt fall framstår som rimligt. Vid denna bedömning torde man få väga resenärens behov och önskemål mot kostnaderna och besvären för arrangören (a. prop. s. 92 f.). Av 17 § framgår att skadestånd enligt 15 och 16 §§ omfattar, för- utom ersättning för ren förmögenhetsskada, ersättning för person- och sakskada. Komplikationer i ansvarsförhållandena uppkommer ibland på grund av att någon tvingande transporträttslig lag kan vara tillämplig på paket- resan. I 18 § föreskrivs därför att skador som uppkommer vid transpor- 54 Den nuvarande resegarantiordningen ter där reglerna om skadeståndsansvar i sjölagen (1994:1009), luftfarts- lagen (1957:297), järnvägstrafiklagen (1985:192) eller lagen om internationell järnvägstrafik (1985:193) är t illämpliga skall ersättas enligt de lagarna i stället för enligt paketreselagen. Arrangören är dock alltid skyldig att ersätta resenären för vad denne har rätt att fordra enligt de nämnda lagarna. I 19 § ges bestämmelser om resenärens reklamationsskyldighet. I första stycket föreskrivs att resenären inte får åberopa fel som avses i 15 eller 16 §, om han inte inom skälig tid efter det att han märkt felet under- rättar arrangören eller återförsäljaren om felet. Resenären kan alltid reklamera till antingen arrangören eller återförsäljaren. Detta gäller även om återförsäljaren inte är part i avtalet. Har arrangören en representant på platsen kan reklamation göras till denne (a. prop. s. 95). Enligt andra stycket har resenären kvar sin rätt att åberopa fel i sådana fall då arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. I tredje stycket sägs att reklamationsskyldigheten skall framgå tydligt av avtalet. När resenären framför klagomål som inte är obefogade, ansvarar arrangören enligt 20 § för att det genast vidtas åtgärder för att finna en lämplig lösning. Det får avgöras från fall till fall vad som skall betraktas som en lämplig lösning. För att säkert uppfylla sin skyldighet att genast vidta åtgärder torde arrangören vidare vara tvingad att söka en lösning, även om han misstänker att de klagomål som framförs är obefogade (a. prop. s. 96 f.). Enligt 21 § första stycket är det som utövar tillsyn över att lagen följs. Verkets tillsyn skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller olägenhet än som är nödvändigt (andra stycket). I 22 § finns bestämmelser om tillsynsbefogen- heter. Verket får företa inspektioner hos arrangörer och återförsäljare samt ta del av de handlingar som behövs för tillsynen och begära upplys- ningar om verksamheten (första stycket). Vidare kan verket enligt andra stycket utfärda vitesföreläggande mot arrangörer eller återförsäljare som inte godvilligt tillhandahålla handlingar eller lämnar upplysningar om verksamheten. Ett sådant beslut om vitesföreläggande får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, medan andra beslut av som rör tillsynen inte får överklagas (23 §). Den nuvarande resegarantiordningen 55 3.4.1Skyldigheten att ställa säkerhet t illkom, som har nämnts i avsnitt 2.1, den första lagen till skydd för konsumenter på sällskapsreseområdet, lagen ( 1967:203) om ställande av säkerhet vid sällskapsresa till utlandet, som ersattes av den nu gällande resegarantilagen. Förarbetena till lag kan dock fortfarande ha betydelse för tolkningen av den nu gällande resegarantilagen. Kammarkollegiets beslut om ställande av säkerhet kan överklagas till regeringen, som i så fall har att pröva frågor om tolkningen av dessa bestämmelser. Såsom har nämnts i avsnitt 3.2. finns det en nära koppling mellan paketreselagen och resegarantilagen, eftersom paketreselagens definitioner av begreppen paketresa, arrangör och återförsäljare avgrän- sar dem som är skyldiga att ställa säkerhet enligt resegarantilagen. Praxis rörande tolkningen av dessa begrepp vid tillämpningen av paket- reselagen torde därför kunna tjäna som vägledning även vid tillämp- ningen av resegarantilagen. I motsats till paketreselagen är resegaranti- lagen dock tvingande inom hela sitt tillämpningsområde. Med paketresa avses enligt 2 § paketreselagen ett arrangemang som har utformats innan avtal träffas. En paketresa kan emellertid föreligga också i fall då organisationen och planläggningen äger rum mellan den första kundkontakten och avtalet. En avgörande faktor kan ofta vara om näringsidkaren enligt allmänna avtalsrättsliga principer är part i avtalet med resenären i fråga om de tjänster som ingår i arrangemanget. Är han inte part i avtalet utan endast förmedlare torde sålunda tjänsten normalt inte kunna anses ingå i ett paket. Omvänt är det normalt fråga om ett paket när näringsidkaren intar en partsställning i förhållande till resenä- ren i fråga om två eller flera tjänster (prop. 1992/93:95 s. 62 f.). har i flera fall haft att ta ställning till dylika frågor. I ett publicerat avgörande har nämnden prövat om en resa, som planlagts och organiserats av arrangören i nära samråd med resenä- ren och i enlighet med resenärens individuella önskemål, föll under paketreselagens tillämpningsområde. Arrangören hade efter första kontakten med resenären arbetat med att sätta samman olika reseinslag till en helhet. Hela resan – med samtliga inslag – hade av arrangören tillhandahållits resenären för ett gemensamt pris uppdelat på något som kallades grundpris för flyg och två tillägg för hotell samt kostnad för avbeställningsskydd. I bokningsbekräftelsen för resan som arrangören hade ställt ut hänvisades till arrangörens katalog med tillhörande priser och fakta samt allmänna och särskilda resevillkor. De angivna omständigheterna i förening med att arrangören hade varit part i avtalet 56 Den nuvarande resegarantiordningen SOU 1999:140 med resenären visade enligt nämndens bedömning att arrangemanget var en paketresa i lagens mening (1995/96 ref nr 64). I ett opublicerat avgörande har nämnden bedömt att en resa innefattande flygtransport tur och retur samt övernattning på vägen till och från resmålet var att betrakta som en paketresa. När det gällde hotellinkvarteringen på resmålet fann nämnden däremot att det inte var visat att resebyrån hade tagit emot någon betalning för förmedlandet av bokningen. Mot bakgrund härav ansåg nämnden att hotellvistelsen på resmålet inte ingick i paketresan (Avgörande ; 93-5379). har vidare haft att ta ställning till om en flygresa tur och retur och några hotellnätter på resmålet var att betrakta som en paketresa i ett fall då det av bokningsbekräftelsen framgick att både flygresa och inkvartering hade köpts av en resebyrå. Nämnden fann i detta opublicerade avgörande att resebyrån fick anses ha sålt en paketresa till resenärerna (Avgörande ; 94-1858). En paketresa kan bestå av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster i kombination med någon turisttjänst som utgör en inte oväsentlig del av arrangemanget och som inte är direkt knuten till transporten. Sådana turisttjänster som enligt paketreselagen gör arrange- manget till en paketresa kan vara exempelvis ett teater-, film- eller museibesök, en naturutflykt med färdledare, hyra av en cykel, tillträde till en skidliftsanläggning eller inträde till en idrottstävling. har i ett opublicerat avgörande haft att ta ställning till om två flygbiljetter och inkvartering var att betrakta som en paket- resa. En av resenärerna hade bokat en resa till och inkvartering i ett rum med kokvrå på ett motell. Resebyrån gjorde gällande att resenären inte hade köpt någon paketresa utan endast två flygbiljetter och inkvartering. Nämnden fann utrett att det i förevarande fall inte var fråga om en paketresa, utan om skilda prestationer som vid ett och samma tillfälle hade sålts separat (Avgörande ; 93-1881). Det faktum att resan innehåller betydande utbildningsmoment har inte tillmätts någon avgörande betydelse vid bedömningen av om arrange- manget skall betraktas som en paketresa i lagens mening. Ett regeringsavgörande av principiellt intresse rörde ett företag i konsultbranschen med inriktning på kommuner och myndigheter. Före- taget genomförde även kurser och seminarier inom i första hand gymna- sial yrkesutbildning. Inom ramen för denna verksamhet anordnade företaget en lång språkkurs i engelska, som riktade sig till lärare som undervisade på gymnasieskolans fordonsprogram. Kursen gavs utomlands och anordnades i samverkan med en skola på platsen. Konsultföretaget yrkade bl.a. att kravet på säkerhet enligt resegaranti- lagen inte skulle omfatta kostnader som var direkt förknippade med den utbildning som gavs under utlandsresan. Den nuvarande resegarantiordningen 57 konsultföretaget var arrangör av paketresa, och att företaget därför var skyldigt att ställa säkerhet enligt resegarantilagen. Med hänsyn till att utbildningsdelen utgjorde en väsentlig del av paketresan, måste den delen enligt regeringen räknas in i underlaget vid fastställandet av säkerhetens storlek (Regeringsbeslut , In 96/1494/KO).