sou · GNB353d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Mot den bakgrunden – och då en misstanke om ekonomisk brottslighet ofta får stor spridning och kan vålla obotlig skada i affärsförhållanden – framstår det som en svaghet att bank- sekretessen hindrar åklagaren från att ta del av information från banker innan förundersökning har inletts. Det finns därför enligt vår uppfattning anledning att överväga om banksekretessen bör kunna brytas även i stadiet innan förundersökning har inletts. Inledningsvis vill vi framhålla att det inte kan komma i fråga att, som har föreslagit, generellt undanta vissa transak- tioner från banksekretessen. En sådan regel skulle få oöverskådliga konsekvenser och sannolikt kunna göra mera skada än nytta. Även om vissa typer av transaktioner ofta förekommer vid ekonomisk brottslig- het torde samma typ av transaktion betydligt oftare utnyttjas i helt normala syften av väsentligt fler bankkunder. Det är svårt att se varför alla dessa skulle stå utan sekretesskydd. Härtill kommer att vilken typ av transaktion som används i brottsligt syfte kan antas växla från till ett annat. Vi har tidigare tagit ställning mot att skapa särskilda sekretessregler för utredning av ekonomisk brottslighet eller att rucka på de grundläggande principerna i dagens rättsliga system för sekretess och informationsutbyte. Om man vill öka de brottsbekämpande myndig- heternas förutsättningar att arbeta effektivt måste man dels kunna identifiera de situationer där dagens lagstiftning vållar problem, dels kunna knyta an nya regler till situationer som det är möjligt att rättsligt definiera och avgränsa. Även om den information som bankerna är i besittning av skulle vara av stort värde för det allmänna kartläggningsarbete som utgör en viktig del av de brottsutredande myndigheternas arbete anser vi att det skulle urholka banksekretessen alltför mycket om polisen, tullen och skattebrottsenheterna generellt ges tillgång till information från banker utan samband med någon brottsmisstanke och utan samband med något strukturerat och målinriktat informationssamlande. Vi föreslår därför inte några regler om att banksekretess skall kunna brytas för brotts- förebyggande arbete (jfr avsn itt 11) eller för underrättelseverksamhet i allmänhet (jfr avsnitt 10). En sekretessbrytande regel varigenom banksekretessen får ge vika i stadiet närmast innan förundersökning skulle däremot kunna övervägas. En sådan skulle kunna knytas till begreppet särskilda undersökningar inom underrättelseverksamheten och få sitt närmare innehåll genom registerlagarna. Som framgår av avsnitt 10.4 har vi för myndigheternas del föreslagit en bestämmelse om sekretessgenombrott i särskilda undersökningar om allvarlig brottslighet. Frågan är om man bör tillskapa en motsvarande reglering för bankernas del. Vid första påseendet kan en sådan lösning synas stå i god överensstämmelse med regleringen i penningtvättslagen. Det bör dock noteras att lagstiftningen om penningtvätt grundar sig på ett internationellt åtagande. Det sekretessgenombrott som följer av penningtvättslagen är noga definierat och avgränsat. Det förutsätter vidare att det är en bank som har tagit initiativet och själv har kontaktat finanspolisen för att lämna information. Initiativet till en särskild undersökning kommer däremot från polisen, tullen eller en skattebrottsenhet. Ett beslut om särskild undersökning kan ha mycket skiftande utformning och ta sikte på större eller mindre grupper av juridiska eller fysiska personer. En särskild undersökning kan exempelvis ta sikte på vissa grupper som bedöms ligga i riskzonen för att begå viss typ av brottslighet eller att utsättas för brott. En sådan undersökning kan även syfta till att klarlägga faktorer som är brottsgenererande. Det ligger också i sakens natur att underrättelse- verksamhet måste bedrivas mera förutsättningslöst än brottsutredning och att den därför kan komma att beröra en större krets av helt oskyldiga personer. Att med stöd av reglerna om särskild undersökning skapa tillgång till information från banker i stadiet innan förunder- sökning skulle därför innebära en betydande inskränkning i den stränga banksekretess som råder . Vid övervägande av om man bör föreslå en reglering för bankerna motsvarande den vi föreslagit för myndig- heterna måste hänsyn också tas till att bankerna inte utan vidare kan jämföras med myndigheter. Av särskild betydelse i det sammanhanget är att bankernas kontakter med allmänheten grundas på frivillighet och avtal. Det kan hållas för visst att en omfattande uppluckring av banksekretessen skulle få negativa konsekvenser för det förtroende- förhållande som råder mellan bankerna och deras kunder. Vi anser mot denna bakgrund att man inte bör införa regler om genombrott i banksekretessen för särskilda undersökningar. Ett annat, mera begränsat, alternativ skulle kunna vara att ge åklagare rätt att, under vissa noga angivna förutsättningar, få inhämta uppgifter från banker som en sista åtgärd innan beslut fattas om förundersökning skall inledas eller inte, om uppgiften är oundgängligen nödvändig för att åklagaren skall kunna fatta beslut i förundersök- ningsfrågan. Det skulle således typiskt sett vara en sådan komplettering som brukar kallas förutredning. Eftersom vi inte lägger fram något förslag om att lagreglera förutredning (se avsnitt 19.3.2) är det inte möjligt att knyta en eventuell regel om genombrott av banksekretessen till förutredning. Att skapa särregler i banklagstiftningen för dessa fall enbart i syfte att kunna bryta banksekretessen anser vi inte vara rimligt. Vi avstår därför från att lägga fram något förslag i denna del. 15.3.3Behövs det en regel om meddelandeförbud? Vi föreslår inte någon regel som förbjuder banken att lämna information till kunden om de brottsutredande myndigheternas förfrågningar. Det föreligger inte något behov av ett absolut meddelandeförbud. Frågan om i vilka fall kunden inte bör underrättas omgående torde kunna lösas genom samarbete mellan bankerna och myndighetsföreträdare. I 11 § penningtvättslagen föreskrivs att det uppgiftsskyldiga företaget, dess styrelseledamöter eller anställda inte får röja för kunden eller för någon utomstående att en granskning har genomförts eller att uppgifter har lämnats enligt lagen. Regeringen har föreslagit att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot bestämmelsen om meddelandeförbud i penningtvättslagen skall kunna dömas till böter (prop. 1998/99:19). Även i de fall bankerna lämnar uppgifter till polisen och åklagare under en förundersökning torde bankerna normalt inte lämna kunden något besked om detta (/, Bank- sekretess, 1997). Något författningsstöd för denna praxis finns emellertid inte. En utredning rörande misstänkt brottslighet kan i många fall äventyras om banken aviserar kunden om sina kontakter med brottsutredande myndigheter. Av det skälet kan det tyckas otillfredsställande att det inte finns någon uttrycklig regel om att banken inte skall underrätta kunden om en förfrågan från brottsbekämpande myndigheter. Det finns dock åtskilliga exempel på situationer där en underrättelse till kunden inte riskerar att förstöra brottsutredningen. Om t.ex. förfrågan till banken sker på den misstänktes egen begäran torde det normalt inte föreligga något hinder mot att underrätta denne. Vid husrannsakan och beslag föreligger skyldighet att protokollera vad som förekommit och att i sinom tid underrätta den som berörs av åtgärden. För dessa fall finns det inte heller något behov av ett förbud för banken att yppa att upplysningar har begärts. Något generellt behov av en bestämmelse motsvarande den som finns i penningtvättslagen föreligger alltså inte. Det kan däremot ifrågasättas om det bör finnas en möjlighet för polisen och åklagare att i enskilda fall meddela förbud för banken att röja att åtgärder vidtagits eller kontakter förevarit. Som nämnts torde bankerna normalt inte upplysa kunden om detta. Även med den lösning av frågan om bankernas uppgiftslämnande som föreslagits ovan kommer en del detaljfrågor att behöva lösas i samförstånd mellan de brottsutredande myndigheterna å ena sidan och företrädare för bankerna å den andra. För bankernas del kommer det att handla bl.a. om att avgöra på vilken nivå i banken beslut om att lämna uppgifter skall fattas. Det finns skäl att utgå från att ett visst formaliserat förfarande i form av blanketter eller liknande kommer att krävas även . Som beskrivits ovan finns det redan ett nära samarbete mellan och Riksåklagaren för att lösa frågeställningar som aktualiseras i samband med uppgiftslämnande. Detta samarbete kommer, som vi ser det, att vara både nödvändigt och önskvärt även . I det framtida samarbetet bör det närmare övervägas hur den som begär en uppgift från en bank på bästa sätt kan tillkännage och vinna gehör för ett önskemål om att uppgift om kontakten i vart fall inte lämnas till kunden. I de flesta fall hindrar nämligen utredningsarbetet inte att information lämnas . 16Särskilda regler för kronofogdemyndigheter I svaren på Ekobrottsberedningens enkät har ett antal myndigheter framhållit att kronofogdemyndigheternas, i förhållande till övriga myndigheter, svaga sekretess skapar svårigheter vid myndighetssam- verkan. har föreslagit att det raka skaderekvisitet i 8 kap. 19 § och 9 kap. 19 § sekretesslagen skall ersättas med ett omvänt. Som skäl har verket anfört den svaga sekretessen för känsliga uppgifter som hanteras i samarbetet mellan myndigheter vid bekämp- ning av ekonomisk brottslighet. I våra direktiv framhålls kronofogdemyndigheternas betydelse vid bekämpningen av ekonomisk brottslighet. Kronofogdemyndigheterna skall enligt direktiven inte bara driva in belopp som har undandragits beskattning eller förverkats genom domar rörande ekonomisk brottslig- het. Där framhålls även vikten av att i myndighetssamarbetet ta tillvara kronofogdemyndigheternas kompetens och kännedom om personer, företag och företeelser med anknytning till ekonomisk brottslighet. Det har i olika sammanhang framhållits att sekretessreglerna inte är anpassade för att ge kronofogdemyndigheterna en sådan aktiv roll inom brottsbekämpningen som regeringen numera förordar. Vi tar i detta avsnitt upp frågan om sekretessen för vissa uppgifter hos kronofogde- myndigheterna behöver skärpas och om de bör få tillgång till ytterligare uppgifter. 326 6lUVNLOGD UHJOHU I|U NURQRIRJGHP\QGLJKHWHU Reglerna för den exekutiva verksamheten finns framför allt i utsök- ningsbalken, utsökningsförordningen och lagen (1993:891) om indriv- ning av statliga fordringar (indrivningslagen). En kronofogdemyndighet har bl.a. till uppgift att verkställa domar och andra exekutionstitlar, som innefattar betalningsskyldighet eller annan förpliktelse. Verkställigheten sker främst genom utmätning. I arbetet med att efterforska utmätningsbara tillgångar har kronofogde- myndigheten rätt att använda olika tvångsmedel. I indrivningslagen finns regler om hur kronofogdemyndigheten skall ta tillvara statens intresse som borgenär vid indrivning av skatter och i andra allmänna mål. Uppgiften innefattar bl.a. rätt att ansöka om att gäldenär skall försättas i konkurs samt en generell skyldighet att bevaka statens skatte- och avgiftsfordringar i konkurser. Vidare har myndigheten möjlighet att självständigt eller genom konkursförvaltare framställa återvinningskrav samt att anmäla brott i konkurser. skall också företräda det allmänna som borgenär vid företagsrekonstruktion, om inte något annat följer av lagen (1993:892) om ackord rörande statliga fordringar m.m. kan dessutom ta initiativ till eller själv väcka talan om t.ex. företrädaransvar enligt skattebetalningslagen eller om skadestånd. Härigenom har myndigheten möjlighet att utkräva ett personligt betalningsansvar av gäldenärer, bl.a. av sådana som driver oseriös verksamhet eller är illojala mot sina borgenärer. är vidare tillsynsmyndighet i konkurs. Enligt 7 kap. 27 § konkurslagen skall tillsynsmyndigheten övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse med konkurslagen och andra författningar. Myndigheten skall särskilt se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs. får inventera konkursboets kassa och övriga tillgångar samt begära redovisning av förvaltaren. Myndigheten får också förordna en eller flera revisorer för granskning av bolagets räkenskaper och förvalt- ningen i övrigt. skall enligt 24 § lagen om näringsförbud utöva tillsyn över att näringsförbud och tillfälliga näringsförbud efterlevs. Det redovisade ger en förhållandevis traditionell bild av kronofogdemyndigheternas verksamhet. har dessa emellertid också kommit att få uppgifter med anknytning till den brottsutredande verksamheten. I avsnitt 8.2.2 har vi redogjort för olika bestämmelser om anmälan om brott och överträdelse av näringsförbud. Regeringen har föreslagit att kronofogdemyndigheterna i vissa fall skall få 6lUVNLOGD UHJOHU I|U NURQRIRJGHP\QGLJKHWHU 327 rätt att ansöka om näringsförbud och tillfälligt näringsförbud (prop. 1998/99:44). Regeringens avsikt är att kronofogdemyndigheterna skall utveckla en mera aktiv roll när det gäller bekämpning av ekonomisk brottslighet. Detta framgår bl.a. av regeringens strategi för samhällets samlade åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten (skr. 1994/95:217) och de senare skrivelserna med myndighetsgemensamma mål och riktlinjer för åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten (Ju96/4325 och Ju97/6910). Regeringen har i de myndighetsgemensamma målen och riktlinjerna preciserat de krav som ställs på myndigheterna. I dessa har regeringen bl.a. framhållit att exekutionsväsendets roll i myndighetssamarbetet måste utvecklas och att denna utveckling inte skall begränsas till indrivnings- och verkställighetsfrågor. Med utgångspunkt i sin verk- ställande uppgift skall kronofogdemyndigheterna i stället spela en aktiv roll när det gäller att exempelvis fånga upp indikationer på ekonomisk brottslighet och att, inom lagstiftningens ram, förse andra berörda myndigheter med tips och underlag för bekämpningen av ekonomisk brottslighet. Regeringen uppdrog åt att utveckla exekutionsväsendets roll inom ekobrottsbekämpningen i enlighet med det anförda. har redovisat sitt uppdrag och föreslagit bl.a. att sekretesskyddet hos kronofogdemyn- dighet skall utvidgas när det gäller misstänkt brottslighet. Den centrala bestämmelsen om sekretess för uppgifter i kronofogde- myndighetens exekutiva verksamhet finns i 9 kap. 19 § sekretesslagen. Inom exekutionsväsendet gäller sekretess i mål eller ärende angående exekutiv verksamhet för uppgift om enskilds personliga eller ekono- miska förhållanden. Motsvarande sekretess gäller för uppgifter som har tillförts utsökningsregistret. Intresset av allmän insyn i kronofogde- myndigheternas verksamhet har ansetts vara så betydande att sekretess gäller endast om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller inte heller beslut i mål eller ärende. Vidare har undantag gjorts för uppgift om förpliktelse som avses med den sökta verkställigheten. Det sistnämnda innebär att uppgifter om t.ex. en fordrings storlek eller det belopp som skall drivas in alltid är offentliga. Med exekutiv verksamhet förstås alla typer av exekutiva mål eller ärenden som förekommer hos kronofogdemyndigheten. Dessutom avses även biträde åt annan myndighet för verkställighet av beslut, 328 6lUVNLOGD UHJOHU I|U NURQRIRJGHP\QGLJKHWHU såsom t.ex. enligt lagen om särskilda tvångsåtgärder i beskattnings- förfarandet och lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter (jfr prop. 1979/80:2 del A, s. 289). Sekretessen hos tillsynsmyndigheten i konkurs regleras i 8 kap. 19 §. Bestämmelsen omfattar uppgift om enskilds affärs- eller driftför- hållanden och är tillämplig inte bara på uppgifter om konkursboet, utan också på uppgifter om andra som gäldenären har ingått affärs- förbindelse med. För att en uppgift skall omfattas av sekretess krävs att det kan antas att den som uppgiften rör lider skada om uppgiften röjs. Bestämmelsen inskränker inte tillsynsmyndighetens skyldighet enligt 7 kap. 28 § konkurslagen (se avsnitt 14.4.5). Den sekretess som föreskrivs i 8 kap. 19 § och 9 kap. 19 § sekre- tesslagen är uppställd till skydd för den enskilde. Det innebär att den inte gäller i förhållande till den enskilde själv och i övrigt helt eller delvis kan efterges av honom (14 kap. 4 §). kan således inte vägra att lämna ut en uppgift till den som berörs av uppgiften, även om det finns en risk för att utlämnandet kan skada t.ex. planerade verkställighetsåtgärder eller en pågående brottsutredning. I viss utsträckning kan dock uppgifter av det senare slaget hållas hemliga även gentemot den som uppgiften rör, nämligen i de fall 5 kap. 1 § är tillämplig. Bestämmelsen i 5 kap 1 § första stycket omfattar, som framgår av avsnitt 3.2, bl.a. uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål och till angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål. Av tredje stycket följer att motsvarande sekretess som i första stycket bl.a. gäller i annan verksamhet hos myndighet som biträder de i paragrafen angivna myndigheterna med uppdagande, utredning och beivrande av brott. Regeln i 5 kap. 1 § första stycket 3 om sekretess för uppgift som hänför sig till verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud skyddar bl.a. den utredning som föregår en anmälan till åklagaren om näringsförbud. Även uppgifterna i en sådan anmälan och uppgifter i övrigt i en utredning om näringsförbud omfattas av bestämmelsen. Bestämmelsen är tillämplig också hos tillsynsmyndigheten i konkurs. Det främsta syftet med bestämmelsen är att skydda uppgiften utredningen pågår så att ett kommande beslut om näringsförbud inte äventyras (prop. 1995/96:127 s. 45). Den skyddar däremot inte uppgif- ter i tillsynsmyndighetens verksamhet för övervakning av hur meddelade näringsförbud efterlevs. I sådana situationer anses det att tillsynsmyndigheten biträder åklagaren med att beivra brott, varför sekretess gäller enligt 5 kap. 1 § tredje stycket (a. prop. s. 22). Bestämmelsen i 5 kap. 1 § första stycket gäller enligt sin ordalydelse uppgifter som KlQI|U VLJ till viss verksamhet. 6lUVNLOGD UHJOHU I|U NURQRIRJGHP\QGLJKHWHU 329 att sekretessen för uppgifterna upprätthålls oavsett hos vilken myndighet de finns (prop. 1979/80:2 del A, s. 139 f. samt KU 1979/80:37 s. 23). Om exempelvis kronofogdemyndigheten upprättar en brottsanmälan och översänder den till polisen, omfattas handlingen av samma sekretess hos båda myndigheterna. För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs inte heller att uppgiften härrör direkt från någon av de angivna myndigheterna (jfr RÅ 1989 not. Eftersom en myndighet som upprättar en brottsanmälan kan anses biträda polisen kan sekretess enligt 5 kap. 1 § tredje stycket upprätthållas även för myndighetens utredning inför åtalsanmälan och även innan uppgifterna har kommit åklagare eller polis till del (prop. 1979/80:2 del A, s. 140). De nu nämnda reglerna ger således ett tämligen gott skydd för upp- gifter hos kronofogdemyndigheten som rör brottsmisstankar. Förutom uppgifter som härrör från de brottsutredande myndigheterna är det dock endast sådana uppgifter hos kronofogdemyndigheten som läggs till grund för en brottsanmälan från myndigheten som skyddas. För att även andra uppgifter om brott skall kunna skyddas infördes ett tillägg i 5 kap. 1 § tredje stycket. Av detta följer att sekretess gäller hos tillsynsmyndighet i konkurs och inom exekutionsväsendet för uppgift som angår misstanke om att en gäldenär har begått brott som avses i 11 kap. eller annat brott som har samband med näringsverksamhet. Sekretessen gäller endast om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Bestämmelsen har införts mot bakgrund av konkursförvaltares skyldighet att underrätta åklagare om sådan misstanke om brott som uppkommer under konkursutredningen. När en förvaltare gör en anmälan om brott skickar han ibland en kopia till kronofogdemyn- digheten. Bestämmelsen innebär att uppgifter i förvaltarens anmälan skyddas av sekretess, om det finns risk för att myndigheters brottsföre- byggande eller brottsbeivrande verksamhet skadas eller försvåras om uppgifterna lämnas ut. Det innebär att sekretessen gäller såväl mot gäldenären som mot andra. Bestämmelsen inskränker inte konkursför- valtarens uppgiftsskyldighet enligt 7 kap. 9 § konkurslagen gentemot bl.a. gäldenären. Hos kronofogdemyndigheten har gäldenären dock inte rätt till insyn om inte uppgifterna i fråga medför att ett ärende påbörjas hos myndigheten med gäldenären som part (prop. 1995/96:127 s. 21). 330 6lUVNLOGD UHJOHU I|U NURQRIRJGHP\QGLJKHWHU 16.4.1 Bör sekretessen för brottsmisstankar utvidgas? Vi föreslår att 5 kap. 1 § tredje stycket sekretesslagen ändras så att sekretess skall gälla hos tillsynsmyndigheter i konkurs och inom exekutionsväsendet för uppgift om brott oavsett vilket brott det är fråga om och oavsett vem som är misstänkt. Vi föreslår också att sekretess till skydd för enskild för misstankeuppgifter införs och regleras på samma sätt. Hos tillsynsmyndighet i konkurs och inom exekutionsväsendet skall gälla sekretess med omvänt skaderekvisit för sådana uppgifter. Regler om detta införs i 9 kap. 17 § sekretess- lagen. Som flera myndigheter har framhållit får exekutionsväsendet genom indrivningsverksamheten tillgång till en rad uppgifter som kan ha stor betydelse för bekämpningen av ekonomisk brottslighet. Genom sammanställningar av uppgifter om gäldenärer som har samband med varandra kan bilden av ekonomisk brottslighet växa fram och läggas till grund för en brottsanmälan enligt 19 kap. 1 § utsökningsförordningen eller för andra åtgärder. Även sådana uppgifter som exekutionsväsendet får genom konkurstillsyn och befattning med näringsförbud kan ha stor betydelse om de ställs samman med annan kunskap. Hos de myndigheter som kronofogdemyndigheterna samverkar med när det gäller bekämpning av ekonomisk brottslighet – åklagare, polisen, tullen och skattemyndigheter – anses det allmänt att sekretess- skyddet för känsliga uppgifter om brott är för svagt hos kronofogde- myndigheterna. För att uppgifter skall kunna lämnas med stöd av generalklausulen bör uppgifterna ha ett fullgott skydd hos den mottagande myndigheten. Kronofogdemyndigheternas svaga sekretess innebär ett hinder mot att lämna uppgifter till dessa. Detta uppges medföra att andra myndigheter avstår från att i tillräcklig utsträckning involvera kronofogdemyndigheterna i samarbetet mot ekonomisk brottslighet. Genom införandet av omvänt skaderekvisit i 9 kap. 17 § sekretesslagen skärps sekretessen ytterligare hos de brottsutredande myndigheterna. Därmed minskar de redan tidigare begränsade förut- 6lUVNLOGD UHJOHU I|U NURQRIRJGHP\QGLJKHWHU 331 sättningarna att lämna sekretessbelagd information till kronofogde- myndigheterna, om inte de senares sekretessreglering ändras. Kritiken mot den bristfälliga sekretessen hos kronofogdemyndig- heterna har framförts . finns emellertid regeln i 5 kap. 1 § tredje stycket som gör det möjligt för kronofogde- myndigheten att hemlighålla vissa uppgifter. Av förarbetena till bestämmelsen framgår visserligen bara att den har tillkommit för att kronofogdemyndigheten skall kunna hemlighålla en konkursförvaltares åtalsanmälan (prop. 1995/1996:127 s. 21). Själva lagtexten ger dock utrymme för en vidare tillämpning. Bestämmelsen kan tillämpas på alla uppgifter hos kronofogdemyndigheten om att en gäldenär misstänks för brott som avses i 11 kap. eller annat brott som har samband med hans näringsverksamhet. Bestämmelsen förefaller ge ett tillfredsställande sekretesskydd vid misstanke om sådana brott. har också påtalat att bestämmelsen ger ett bättre skydd vid utredning av de angivna brotten än vad de samverkande myndigheterna antar. Däremot lämnar den åtskilliga andra brott som man normalt räknar som ekonomiska brott utanför.