sou · GNB339d2 · 2000-01-01 00:00:00 — hur finansieringen av insatser för att öka tillgängligheten i utbildningssituationen sker i praktiken. Att tillämpa principen fullt ut och lägga hela finansieringsansvaret på respektive utbildningsanordnare har nackdelar. Särskilt gäller det mindre utbildningsanordnare som proportionellt sett kan få mycket stora kostnader under vissa år eftersom det är relativt ovanligt med studerande som behöver särskilt stöd och kostnaderna för vissa insatser ibland kan vara mycket stora. Centralt avsatta medel kan fungera som ett sätt att sprida kostnaderna på ett större studerandeantal. Inom folkhögskolan där varje utbildningsanordnare är relativt liten finns den största andelen centrala medel, ungefär 16 procent3 av de totala statliga medlen till folkhögskolorna är öronmärkta till olika insatser för att öka tillgängligheten för deltagare med funktionshinder. Förutom att sprida kostnaderna på ett större studerandeunderlag innebär det också att handlingsutrymmet blir större än i till exempel studieförbundens fall där prioriteringarna får göras inom respektive studieförbund. På motsvarande sätt kan frånvaron av centrala statliga medel inom vuxenutbildning begränsa beredskapen och handlingsut- rymmet för små kommuner att ta emot studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen. Detta exemplifieras bl.a. i kommuns remissvar på förra delbetänkande där de hävdar att de resurser som krävs för att anta en döv elev som kräver en assistent (tolk) skulle sluka resurser motsvarande utbildningskostnaderna för minst 15 ordinarie elever. 10.4Insatser vid sidan av det ordinarie utbildningsväsendet Vid sidan av de myndigheter som har till uppgift att underlätta för människor med funktionshinder att deltaga i det reguljära utbildnings- väsendet har även verksamhet som sorterar under () och () betydelse för studerande med funktionshinder. Det rör sig framförallt om att administrera och betala ut vissa ekonomiska stöd och att finansiera utbildning inom ramen för rehabiliterande verksamhet eller arbetsmarknadspolitiska åtgärder. ska prioritera människor med funktionshinder i sin verksamhet. Av de arbetslösa utgjorde gruppen med ett arbets- 3 I de ingår de medel som FBR avsätter från statsbidraget och SISUS båda anslag. 298 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde SOU 1999:39 Av de inskrivna vid arbetsförmedlingen var andelen sökande med arbetshandikapp (1999). handlägger enskilda ärenden inom socialförsäkrings- och bidragssystemet och har framförallt tre uppgifter som har betydelse för möjligheten för människor med funktionshinder att utbilda sig i vuxen ålder. ·administrera vissa ekonomiska stöd som studerande med funktions- hinder kan söka ·samordna de rehabiliteringsinsater som bedrivs av olika myndigheter och se till att de rehabiliteringsåtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering ·upphandla och erbjuda vissa rehabiliteringstjänster. Utbildningsbidrag/aktivitetsstöd kan ges till den som deltar i arbets- marknadsutbildning, IT-utbildning4, yrkesinriktad rehabilitering, ar- betspraktik, verksamhet på datortek eller start av näringsverksamhet inom ramen för en arbetsmarknadsåtgärd. beslutar om vem som får delta i arbetsmarknadsåtgärderna och beräknar och betalar ut bidraget. Utbildningsbidraget/aktivitetsstö- det motsvarar i regel arbetslöshetskasseersättningen. För dem som inte uppfyller villkoret för arbetslöshetskassa uppgår bidraget till 103 kro- nor per dag. Den som deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering kan ha rätt till re- habiliteringsersättning. En förutsättning är att rehabiliteringen ingår i en rehabiliteringsplan upprättad av . Situationer som ger rätt till ersättning är till exempel arbetsträning eller utbildning i re- habiliterande syfte under högst . Rehabiliteringsersättningen består dels av rehabiliteringspenning, dels av ett särskilt bidrag som ska täcka vissa kostnader som uppstår i samband med rehabiliteringen. Rehabili- teringspenning motsvarar av den sjukpenninggrundande inkomsten. Det särskilda bidraget kan utgå för kostnader för t.ex. resor, läromedel och kursavgifter. erhöll ca 36 000 personer re- SOU 1999:39 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde 299 I genomsnitt utbetalades ersättning per person. Studerande med funktionshinder som deltar i arbetsmarknadsutbild- ning eller yrkesinriktad rehabilitering, kan få reseersättning för resor till och från utbildningen samt för studieresor av . Om den studerande behöver en ledsagare så kan även den personen få ersättning. Arbetsförmedlingen/länsarbetsnämnden beslutar och beräknar och betalar ut ersättningen. kan ge bidrag till arbetshjälpmedel både till an- ställda/egenföretagare och arbetsgivare. Bidraget syftar framförallt till att underlätta att en arbetsplats görs tillgänglig för en anställd/egenföre- tagare genom personligt hjälpmedel eller genom en anpassning av arbetsplatsen. I anknytning till vuxenutbildning kan bidraget sökas om en anställd gått en utbildning i rehabiliterande syfte och vid åter- komsten till arbetsplatsen behöver ett hjälpmedel. Rehabilitering är ett samlingsbegrepp för alla åtgärder av medicinsk, social, psykologisk och arbetslivsinriktad art där målet är att hjälpa sjuka och skadade personer att återvinna bästa möjliga funktionsförmåga och förutsättningar för ett normalt liv. Rehabilitering bedrivs i någon form av olika aktörer inom ramen för olika myndigheters an- svarsområden: , arbetsförmedlingen, samt hälso- och sjukvården. övergripande samordningsansvar för samhällets rehabiliteringsinsatser gäller personer som är inskrivna hos försäk- ringskassan och har rätt till sjukpenning. I samordningsansvaret ligger att organisera ett effektivt samarbete mellan olika myndigheter och organ med uppgifter inom rehabiliteringsområdet. Med arbetslivsinriktad rehabilitering menas de insatser som behöver göras för att den som har drabbats av sjukdom ska få tillbaka sin arbets- förmåga och förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete. Utbildning kan utgöra en sådan rehabiliteringsinsats. Statskontoret har visat att den arbetslivsinriktade rehabiliteringen totalt kostar ca , den medicinska rehabiliteringen oräknad. Ar- betsmarknadsverkets kostnader beräknades till och försäkringskassornas till ca . 300 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde SOU 1999:39 kontorets undersökning –vars syfte var att göra en översyn av effekterna av den arbetslivsinriktade rehabiliteringen– är utbildning den rehabiliteringsform som ger bäst resultat (Statskontoret, 1997). ansvarar för rehabiliteringen av dem som saknar en anställning. För dem som har en anställning är det i första hand ar- betsgivaren som ansvarar för att rehabiliteringsinsatsen kommer till- stånd. år upphandlade rehabiliterings- tjänster till 11 068 personer. Enligt instruktionen för () är en av verkets huvuduppgifter att värna om de svaga gruppernas ställning på arbets- marknaden. Gruppen arbetshandikappade utgör av alla personer som får del av åtgärdsutbud. Totalt befann sig i genomsnitt 27 900 arbetshandikap- pade – av samtliga inskrivna vid arbetsförmedling- arna/arbetsmarknadsinstituten – i konjunkturberoende åtgärder. De åt- gärder som hade störst genomsnittligt antal deltagare med arbetshan- dikapp av samtliga konjunkturberoende åtgärder var Ami-åtgärd med 6 500 deltagare , arbetsmarknadsutbild- ning med 6 300 deltagare , Arbetslivsutveckling (ALU) med 5 700 deltagare och Arbetsplatsintroduktion (API) med 2 800 deltagare . De särskilda insatserna för arbetshandikappade, de sk. icke kon- junkturberoende åtgärderna omfattade 1998 knappt 54 000 personer varav 48 000 lönebidragstagare och 6 000 med skyddad anställning hos offentlig arbetsgivare () (, 1999). är ett aktiebolag som har ett avtal med staten. De har ca 30 000 anställda. verksamhetsidé är att skapa meningsfullt och utvecklande arbete för personer med arbetshandikapp. En person som på grund av arbetshandikapp inte kan få arbete på den reguljära ar- betsmarknaden kan få anställning hos ett Samhallföretag via arbetsför- medlingen. SOU 1999:39 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde 301 Arbetsmarknadsinstituten bedriver arbetslivsinriktad rehabilitering. In- stitutens uppgift är att ge service till arbetssökande som behöver mer stöd än vad Arbetsförmedlingen kan ge. Det kan ske genom vägledning, arbetsprövning, arbetsträning och andra arbetsförberedande åtgärder till arbetshandikappade och vissa andra arbetssökande. används för både korta intensiva insatser och för mer omfattande insatser som utredning, arbetslivsinriktad rehabilitering och arbetsförberedelse. erbjuder vägledning och praktik på olika arbetsplatser. Det finns ca 120 Ami-enheter i . Vissa har specialkompetens för människor med synskada, hörselskada/döva, rörelsehinder, intel- lektuella, psykiska- eller socialmedicinska arbetshandikapp. Samtliga län kan erbjuda specialkompetens för de sista tre grupperna. Ami-syn finns i nio län, Ami-hörsel i fem och för personer med rörelsehinder finns i nio län. Det genomsnittliga antalet arbetshandikappade i Ami- åtgärd 1998, var 6 500 (av det totala antalet personer i Ami-åtgärd), vilket är en ökning från budgetåret 95/96. Den största gruppen av arbetshandikappade var människor med rörel- sehinder som utgjorde av dem i Ami-åtgärd. Gruppen med socialmedicinska arbetshandikapp utgjorde , psykiska arbets- handikapp och intellektuella arbetshandikapp . Andelen inskrivna vid med ett arbetshandikapp som hade ett arbete efter avslutad åtgärd var (, 1999). Ungefär hälften av dem som är i arbete efter genomförd Ami-åtgärd har en anställning med lönebidrag eller ett offentligt skyddat arbete. Därutöver är det ganska vanligt att de har fått en anställning inom eller anställning med rekryterings- stöd (, 1998b). Utbildning finansierad av AMV utförs i regel på entreprenad, dvs. man upphandlar utbildningen från lämplig utbildningsanordnare. AmuGrup- pen, vars affärsområde är speciellt inriktat mot att erbjuda människor med funktionshinder utbildning, är en av de största leve- rantörerna. För vissa arbetslösa arbetshandikappade samt vissa arbets- lösa utomnordiska medborgare finns möjligheten att erbjuda utbildning inom det reguljära utbildningsväsendet i form av arbetsmarknadsut- bildning. Det kan t.ex. innebära att länsarbetsnämnden upphandlar en plats i den kommunala vuxenutbildningen. Den studerande kan finansi- 302 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde SOU 1999:39 era studierna via utbildningsbidrag och har dessutom möjlighet att söka reseersättning och få kostnader för kurslitteratur täckta. Synskadade kan få ersättning för kostnader för tal- och punkt- skriftslitteratur som de behöver för att delta i arbetsmarknadsutbildning. Antalet deltagare i reguljär utbildning, finansierad av Ams, var för i genomsnitt 6 700 deltagare (Arbetsmark- nadsverket, 1999). Europeiska socialfondens Mål 3 ansvarar för Europeiska socialfondens Mål 3 medel i . Mål 3 är inriktat på att stödja personer som är arbets- lösa. Människor med arbetshandikapp är en av fyra målgrupper för Mål 3 medlen. Verksamheten bedrivs i projektform och kan bestå av insatser i form av kompetensutveckling, aktivitetscenter (datortekens ar- betsmarknadsdel), vägledning och rådgivning samt starta eget. Projektet måste innefatta minst en av dessa insatser. har 1 580 projekt re- gistrerats. av deltagarna har deltagit i projekt rik- tade mot deltagare med arbetshandikapp. Av samtliga deltagare utgjorde gruppen arbetshandikappade (, 1998a). 10.5Landstingets ansvar för stöd i och i samband med studier Inom ramen för landstingens ansvar för hälso- och sjukvården ligger insatser som har anknytning till vuxenstudier. Hälso- och sjukvårdslagen föreskriver att landstingen ska erbjuda habilitering och rehabilitering, ansvara för hjälpmedelsförsörjning och erbjuda vardagstolkning för barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade. Ansvar för rehabilitering, habilitering och hjälpmedelsförsörjning tas över av kommunerna för individer som bor i särskilda boendeformer för om- vårdnad av äldre och boende med funktionshinder. I hälso- och sjukvårdshuvudmannens ansvar ingår att erbjuda medicinsk behandling och medicinsk rehabilitering. Sjukvårdens rehabiliteringsmål är att så långt som möjligt återställa funktionsförmågan eller att så långt SOU 1999:39 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde 303 som möjligt förbättra en nedsatt funktion (prop. 1996/97:63). För det stora flertalet människor med funktionshinder finns inget samband mellan vuxenutbildning och habilitering/rehabilitering. För människor med omfattande eller förvärvade funk- tionshinder kan det ibland finnas ett samband. Rehabilitering är ingen tydlig verksamhet utan bedrivs i varierande former av olika aktörer inom ramen för olika myndigheters ansvarsområden. Ett exempel där landstingens ansvarsområde gränsar till utbildningsområdet är de folkhögskolekurser som kombinerar pedagogisk och rehabiliterande verksamhet vid de skolor som har en omsorgs- och rehabiliteringsverksamhet inom eller i anslutning till folkhögskolan. Landstingen bedriver också viss utbildningsverksamhet i egen regi inom ramen för landstingens hörsel- och syncentraler. De kan exem- pelvis bestå i att människor som helt eller delvis förlorat synförmågan i vuxen ålder lär sig att läsa och skriva punktskrift. ansvar för att erbjuda hjälpmedel till människor med funktionshinder innebär att dels tillhandahålla och finansiera hjälpmedel – i första hand för att underlätta den dagliga livsföringen för funk- tionshindrade och deras egen vård och behandling – dels ha en orga- nisation för att informera om, utröna behov av och prova ut hjälpmedel. Som hjälpmedel för den dagliga livsföringen räknas, enligt specialmo- tiveringen till HSL § 3 b, (tidigare 3 a) sådana hjälpmedel som fordras för att den enskilde själv eller med hjälp av annan skall kunna tillgodose grund- läggande personliga behov (att klä sig, äta, sköta sin hygien m.m.) förflytta sig, kommunicera med omvärlden, fungera i hemmet, gå i skolan samt delta i sysselsättning och normala fritids- och rekreationsaktiviteter. Med normal fritid avses sådana vardagliga fritidssyssel- sättningar som utförs i hemmet och i närmiljön. Utanför begreppet för den dagliga livsföringen faller ar- betstekniska hjälpmedel, vissa hjälpmedel som kan behövas för att genomgå en yrkesinriktad rehabilitering, särskilda pedago- giska hjälpmedel inom barnomsorgen och skolan samt för- brukningsartiklar. 1992/93:159) 304 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde SOU 1999:39 Det går inte att i detalj precisera vilka hjälpmedel som faller under ansvar i utbildningssammanhang. Det avgörande är inte hjälpmedlet i sig utan i vilken situation det är avsett att användas. Grän- sen mellan vad som är hjälpmedelsansvar och annan hu- vudmans ansvar kan vara svår att dra. Huvudprincipen kan sägas vara att finansierar personliga hjälpmedel och att utbildningsan- ordnaren finansierar hjälpmedel som är att betrakta som pedagogiska hjälpmedel eller grundläggande utrustning vid skolan. Som vardagstolkning räknas en mängd situationer i vardagslivet så som tolk vid besök inom sjukvården, vid kontakt med olika myndigheter, vid bank- och postärenden eller för att kunna deltaga i informationsutbyte på föräldrarmöten, arbetsplatsen eller vigsel och konfirmation. Utöver de situationer som kan räknas till vardagslivet avses också vissa grundläggande tolktjänster i arbetslivet, för fritidsaktiviteter och för rekreation. Tolktjänst för deltagande i vuxenutbildning finns inte upptaget i den relativt detaljerade beskrivningen av vad som avses med vardagstolk- ning. Förarbetena till Hälso- och sjukvårdslagen antyder att det ligger under ansvarsområde att erbjuda tolktjänst för inledande kontakter och praktiska detaljer i samband med påbörjandet av en ut- bildning men inte att ansvara för tolktjänst under själva utbildningen (prop. 1992/93:159). I enlighet med ansvars- och finansieringsprincipen bör kostnader för tolk i samband med vuxenutbildning tas inom ramen för de medel som avsatts för utbildning. Skolhuvudmän inom den statligt finansierade vuxenutbildningen inom folkhögskolan och högskolan kan erhålla särskilda medel för tolkkostnader. Någon motsvarig möjlighet för kommunerna att erhålla statsbidrag för tolktjänst finns inte. SOU 1999:39 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde 305 10.6Kommunernas ansvar för stöd och service Socialtjänstlagen (SFS 1980:620) ger varje kommun det yttersta ansva- ret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de be- höver. övergripande uppgift är enligt portalparagrafen att den på demokratins och solidaritetens grund skall främja männi- skornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnads- villkor och aktiva deltagande i samhällslivet. ska under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. (SoL, § 1.) Socialtjänstlagen är en ramlag med vissa rättighetsinslag. har genom lagstiftning slagit fast vilka mål som gäller för . Inom de ramar som anges får kommunerna genom politiska beslut anpassa verksamheten efter lokala behov och förutsättningar. Det är vanligt att kommuner upprättar egna regelverk i form av kommunala reglementen, ofta fastställda av fullmäktige, som är styrande för social- tjänsten. Det kan handla om regler kring hjälp i hemmet, avlösning, ledsagning med mera. Det som har bäring för vuxenstuderande är de allmänna formuleringarna om inriktningen av verksam- het: Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. (SoL, § 3.) Och nedanstående formuleringar om riktlinjer för socialnämndens verksamhet: medverkan i samhällsplaneringen ska ..... sär- skilt syfta till att påverka utformningen av nya och äldre bo- 306 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde SOU 1999:39 stadsområden i kommunen. Nämnden skall också verka för att offentliga lokaler och allmänna kommunikationer utformas så att de blir lätt tillgängliga för alla. ...... skall i sin verksamhet främja den en- skildes rätt till arbete, bostad och utbildning. (SoL, § 7.) skall verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjligheter att delta i samhällets gemenskap och leva som andra. skall medverka till att den enskilde får en meningsfull sysselsättning och att han får bo på ett sätt som är anpassat efter hans behov av särskilt stöd. (SoL, § 21.) Delar av Socialtjänstlagen har karaktären av en rättighetslag, dvs. den enskildes rättigheter finns tydligt angivna och det finns möjlighet att överklaga beslut om rättigheten. Enligt Socialtjänstlagen har den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt i vissa fall rätt till bistånd i form av försörjningsstöd och annat bistånd5. Försörjningsstödet består dels av en för hela riket gällande schablo- niserad del som fastställs av regeringen (riksnormen), dels av vissa andra preciserade kostnadsposter som ersätts med skäligt belopp. Med annat bistånd avses hjälp i hemmet och särskilt boende för äldre eller funktionshindrade. Beslut om försörjningsstöd och annat bistånd kan överklagas genom förvaltningsbesvär. har möjlighet att ge bistånd utöver eller i annan form än vad som följer av bestämmelserna om försörjningsstöd och annat bistånd. Detta stöd kan exempelvis omfatta flyttningskostnader, möbler, skuldsanering m.m. samt vård, stöd och behandlingsinsatser. Kommunen ges alltså en befogenhet men inte en skyldighet att ge bistånd utöver det som preciserats som försörjningsstöd och annat bistånd. Reglerna för den enskildes rätt till bistånd ändrades i och med riks- dagens godkännande av de lagändringar som föreslogs i propositionen Ändringar i socialtjänstlagen (prop 1996/97:124). klassi- ficerades samtliga insatser som den enskilde ansökte om på grundval av 5 SoL 6 §. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodo- sedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt (annat bistånd) på de villkor som anges i 6 b - 6f §. SOU 1999:39 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde 307 6 § SoL som rättigheter. För de fall den sökande var missnöjd med so- cialnämndens beslut var det överklagningsbart som förvaltningsbesvär. Det innebär att förvaltningsdomstolen kan pröva skäligheten i det kommunala biståndsbeslutet och/eller sätta ett helt eller delvis nytt beslut i det överklagade beslutets ställe. De beslut som inte kan prövas som förvaltningsbesvär kan överklagas enligt Kommunallagen som laglighetsprövning (kommunalbesvär). Domstolens prövning är dock begränsad till vissa kriterier och något nytt beslut kan inte fattas av domstolen. Istället upphävs kommunens beslut som olagligt. Med anledning av den minskade möjligheten att via förvaltningsbe- svär överpröva ett kommunalt beslut om bistånd anförde regeringen att: Vilka möjligheter som finns att överklaga olika beslut av socialnämnden har ingen betydelse för kommunens skyldighet att erbjuda sådana insatser när det behövs. 1996/97:124) Vidare anförs att den enskilde är tillförsäkrad ett inflytande över insat- serna genom socialtjänstlagens regler om att socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom och vid behov samverka med andra samhällsorgan och med organisationer och andra föreningar. Regeringen skriver vidare i propositionen att det, enligt regeringens bedömning, dessutom är ytterst osannolikt att en person som är i verkligt behov av stöd, vård eller be- handling skulle vägras detta av kommunen. Att en enskild och kommun kan ha olika uppfattningar om val eller utformning av en insats är, enligt propositionen, är knappast något som lämpar sig för juridisk överprövning. Ett exempel på när olika uppfattningar om val eller utformning av en insats trots allt uppstår är när kommuner avslår en biståndsansökan enligt Socialtjänstlagen från en enskild om finansiering av extrakostna- der för bostadsanpassning, omvårdnad m.m. under utbildning på folk- högskola (se vidare avsnitt 16.5). 10.6.2Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är en utpräglad rättighetslag. Verksamheten ska enligt lagens målformuleringar främja jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i samhällslivet för de personer som omfattas av lagen. 308 Ansvarsfördelning mellan stat, kommun, landsting och den enskilde SOU 1999:39 någon inskränkning i de rättigheter som den enskilde kan ha enligt andra lagar. De insatser som regleras i LSS ryms i huvudsak inom det stöd som människor med funktionshinder kan erhålla genom Socialtjänstlagen eller annan lagstiftning och kan ses som ett komplement till övrig lagstiftning på området som reglerar rättigheter i fråga om stöd och service för människor med funktionshinder. LSS kom bl.a. till som en följd av att handikapputredning (dir 1988:53) konstaterat att det förelåg betydande klyftor på olika områden mellan människor med funk- tionshinder och andra människor eftersom och hälso- och sjukvårdens insatser inte alltid räckte till för att skapa jämlika levnads- förhållanden. Syftet med den nya lagen var att för vissa preciserade grupper av människor med funktionshinder, som innebär att de är i be- hov av ett omfattande och varaktigt stöd, införa en absolut rätt till vissa insatser. Lagen anger konkret de insatser som den enskilde har rätt till. Lagen omfattar tre olika personkretsgrupper som har möjlighet att få stöd. För att omfattas av lagen krävs att funktionshindret ska vara stort och varaktigt.