sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Om detta berättar i sin om stabilise- ringspolitiken. citerar den promemoria som ekonomerna överlämnade till statsministern vid uppvaktningen . Utgångspunkten för professorernas PM var följande: Sedan en stor del av den nödvändiga kostnadsanpassningen för svensk ekonomi nu genomförts och inflationen kraftigt har redu- cerats, har förutsättningarna för den ekonomiska politiken radikalt ändrats. Medan en åtstramning var motiverad – , för att devalveringen skulle möjliggöra den eftersträvade kostnadsanpassningen, är tiden nu inne för en mera expansiv stra- tegi. hade samma trio enligt uppvak- tat den nytillträdde statsministern , då med det motsatta budskapet, man begärde en åtstramning av ekonomin – vilket också kom till stånd. Såväl åtstramningen 1977, med bland annat höjd moms, som expansionen 1979, med ökad offentlig kon- sumtion, var i så fall en följd av dessa ekonomers personliga upp- vaktande av regeringschefen. Tillbaka till argumentering för devalveringen 1981. När det gäller transfereringar ökade de inte mer än i andra län- der, netto. hade socialförsäkringarna i blivit skattepliktiga, vilket blåste upp dem statistiskt. växte inte transfereringarnas andel av produktionen, det som växte var den offentliga konsumtionens andel och den offentliga sektorns räntebetalningar, bland annat på den ackumulerade utlandsskuld som det löpande underskottet i bytesbalansen orsakade. Beträffande underskottet i den konsoliderade offentliga bud- geten så var det i förhållande till BNP 1981, i nivå med jämförbara länder. Den offentliga sektorns ackumulerade nettoskuld var däremot betydligt lägre än i omvärlden, rättare sagt var det ingen skuld alls utan en nettofordran i storleksordningen i relation till BNP, att jämföra med jämförbara länders nettoskuld på 18,1 pro- cent. Dock försämrades våra finanser i takt med den internationella lågkonjunktur som följde i oljekrisens spår, i snabbare takt än i andra länder. offentliga finanser är som bekant mer volatila, mer rörliga uppåt och nedåt. Det beror på att vi genom våra skatte- och bidragssystem har skapat kraftiga automatiska stabilisatorer i båda riktningarna. Detta medför att vi får en kraftigare försvagning av finanserna i lågkonjunktur och en kraftigare förstärkning av finan- serna i högkonjunktur. Vi drog också med den ekonomiska politi- ken ned den privata sektorn hårdare i än omvärlden gjorde –83, vilket gjorde att vår nettoskuld steg kraf- tigare i förhållande till BNP (se fig. 3.4) VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Offentlig finansiell nettoskuld i förhållande till BNP 1978– 2000 i 17 Offentlig nettoskuld i förhållande till BNP 1978-2000. -10,0 -20,0 -30,0 81 82 83 84 94 95 96 97 Siffrorna och är prognoser. Källa: , Economic Outlook. När det gäller inflationen så hade den förvisso fått en skjuts uppåt av devalveringarna, vilket förstärkte de internationella prishöjning- arna, och av två momshöjningar, 1977 och 1980, inte av någon ex- pansiv politik. Vi förde visserligen en expansiv politik 1979, men inflationen det året blev lägre, inte högre än i omvärlden. Året där- på, 1980, ökade däremot inflationen kraftigt. Det hade två orsaker: 1.De internationella prisökningarna till följd av OPEC II. 2.Den åtstramning som den borgerliga regeringen genomförde i form av en momshöjning. Det var alltså stram finanspolitik, inte expansiv, som fick vår infla- tion att öka mer än i omvärlden. Den 10-procentiga devalveringen genomfördes i alla fall 1981. hade man höjt momssatsen när man devalverade, vilket ytterligare hade spätt på inflationen. valde den borger- liga regeringen att sänka momsen i samband med devalveringen för att motverka den inflationsdrivande effekten av devalveringen (ge- nom fördyrad import), vilket också mycket riktigt kom att mot- verka inflationsimpulsen. Jag tar med upp en diskussion som förde, att även våra konkurrentländer fick ett bytesbalansunder- skott gentemot OPEC. Men Grassmans argument var att detta knappast kunde motivera att vi devalverade gentemot konkurren- terna. Jag frågar hur han ser på det resonemanget. –Jo, var ju mycket starkt oljeberoende, med världens nästan högsta oljekonsumtion per individ, dessutom byggde av hela industrin på att bygga tankerbåtar. Så vi var extremt beroende av energipriserna och oljepriserna. , som hade helt flytande växelkurser, devalverade för att klara sin bytesbalans. De tvekade inte att de- valvera . –devalverade också 1979/80, så de kände inga som helst problem med att devalvera. Så nej, det tog jag inte mycket hänsyn till, bytesbalansen var viktig att skydda. Det var min uppfattning i alla fall, vi devalverade och vi höll igång industrin och skyddade den konkurrensutsatta sektorn. En titt i statistiken visar visserligen att kronan hade stärkts gente- mot D-marken , men som diagrammet nedan visar så rörde det sig inte om mycket. Däremot stiger D-marken mycket kraftigt gentemot kronan efter 1981 och devalve- ringar. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Svenska kronor per D-mark 1975–96 Svenska kronor per d-mark Källa: Riksbank. har rätt i att var mer oljeberoende än många andra länder, och att oljeprishöjningarna därför drabbade oss hårdare. Detta gjorde att vi fick ett något större bytesbalansunderskott än en del andra länder, dock inte dramatiskt större. Sammantaget är det svårt att med bestämdhet säga hur motive- rad den borgerliga devalveringen 1981 var. Exportindustrin hade som nämnts kompenserats för kostnadskrisen genom devalvering- arna 1976 och 1977. Redan före devalveringen 1981 var våra relati- va arbetskraftskostnader, det kanske viktigaste måttet på indust- rins konkurrenskraft, tillbaka på den nivå de hade (när kostnadskrisen drabbade oss). Bytesbalans i förhållande till BNP 1981 i och 18 Bytesbalans i förhållande till BNP 1981. -1,0 -2,0 -3,0 -4,0 -5,0 NorSchw NL GB Jap USATysk Fra Fin Östr Ital Sve Spa DK Isl Belg Kan NZAustr Källa: , Economic Outlook. Att det uppstod en viss press på den borgerliga regeringen att de- valvera igen kan trots det förstås, dels med tanke på att exportin- dustrin hade förlorat marknadsandelar, dels med tanke på att vissa andra länder också devalverade i skuggan av OPEC II. Man bör också komma ihåg att export ökade mindre än konkur- rentländernas såväl 1980 som 1981. En annan faktor som medverkade till devalveringen 1981 var att socialdemokraternas planer att genomföra en stor devalvering om man vann valet , hade läckt ut. Jag återger här en del av intervjun med dåvarande riksbanks- chefen : VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? : – Socialdemokraterna hade ju en krisgrupp med som ordförande, och var rådgivare där. Den debatten som fördes den skrevs aldrig ut, men för ekonomer som kan läsa mellan raderna så var det ju alldeles uppen- bart att man siktade på en devalvering vid ett maktövertagande. Även om inte argumenterade explicit och öppet, så var ju hans tanke en stor engångsdevalvering som sedan skulle skapa en plattform från vilken man kunde börja om igen – det var den of- fensiva devalveringens principer man skulle ha, som skulle ge en ny start för . I det aktstycke de presenterade , så var det så tydligt att man siktade på en stor devalvering. – Ja, så skulle socialdemokraterna göra om man fick makten . Jag vet att de diskuterade i partirådslag och så där, och det ledde till att man skulle föra ut det här med en stor devalvering i ganska vida kretsar. Och detta skulle ju naturligtvis snart vara ute i marknaden och det skulle snart kunna leda till press på kronan. Om man ska ha en demokratisk förankring av devalveringen så blir det inget bra. Nej, av förståeliga skäl. – Men det var det som de hade, de hade ju stormöte med 30 styck- en samlade och diskuterade. Det måste ju ha läckt ut tycker man? – Det gjorde det också. Ja, och det kom ju valutautflöden. – Ja, och då visste jag att det skulle kunna bli så. Det läckte när de (socialdemokraterna) hade stormöten om det här. Det andra var att jag visste att det skulle bli ännu mer devalveringsrykten ju stör- re sannolikheten blev att de fick makten, och den blev ju ganska hög eftersom den borgerliga regeringen var helt insomnad och sprack. – Den var inte insomnad, det var fel, men den hade sådana inre konflikter att den inte fungerade, så ska man uttrycka det. Att den inte var handlingskraftig? -Den blev inte handlingskraftig därför att den hade så starka inre konflikter. Den var inte på minsta sätt insomnad - det var en aktiv kamp, det var fel uttryckt. Men i vilket fall som helst så lägger vi upp 8 procents justering, nej jag tror det blev , och då finns ju ingen anledning för dem att köra det här med den stora devalveringen, det var min tanke, och då förankrade jag det hos , som då var finansminister. Men han hade ju inte några som helst förutsättningar att tillgodogöra sig ekonomiska resonemang av den här typen, och det fanns ingen anledning att förankra det hos finansministern utan det gjorde jag hos Åsling och i stället. Så det fanns en valfrihet. Den valfrihet här talar om är alltså riksbankschefens valfri- het att förankra exempelvis ett beslut om devalvering hos finans- ministern eller statsministern. återkommer under in- tervjun till hur få personer av de politiskt styrande som var insatta i penning- och valutapolitiken. Han menar att detta också gäller fi- nansministrar och ordföranden i riksbanksfullmäktige under den borgerliga regeringstiden –82. En av dessa ordföranden kallar ett rundningsmärke. undantar dock stats- ministern , som han menar var tillfredsställande påläst. Efter vårt samtal säger att det aldrig hade varit lönt att försöka föra en liknande diskussion med de politiskt ansvariga ef- tersom de var alldeles för okunniga. ska tilläggas att å andra sidan är en av landets mest kunniga på området, men det han säger sätter fingret på ett demokratiskt dilemma: kunskapsklyftan mellan folkvalda och sak- kunniga. Hur ska exempelvis våra riksdagsmän kunna bestämma inriktningen på valutapolitiken om de inte besitter de teoretiska och empiriska kunskaper som krävs? VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Problemet är aktuellt genom att många politiker vill låsa vår valuta igen genom och ett medlemskap i , där man genom euron låser kurserna mellan EU-länderna för gott. Den borgerliga devalveringen hade knappt hunnit verka förrän den tillträdande socialdemokratiska regeringen /devalverade igen , nu . Palmerege- ringens nye finansminister ville devalvera , men fick efter kritik nöja sig . De nordiska grannländerna hade reagerat starkt mot försök att på den- na väg åter vinna konkurrensfördelar för sin exportindustri, något som ju hotade att försvaga industrisysselsättningen i dessa länder. Om den borgerliga devalveringen 1981 kan diskuteras så var Feldts superdevalvering direkt utmanande för löntagarna, som utan reallöneökningar nu skulle få sina löner ytterligare urholkade av inflationen som de skulle tvingas åskåda exportindustrin och aktieägarna bli förmögna på samma devalve- ring. Devalveringens politiska tillkomst beskrivs av DN:s chefre- daktör , fil. dr i statsvetenskap, i boken ringen 1982 – rivstart eller snedtändning?, , red. (, 1991). En devalvering har många för politikerna lockande egenskaper. nämner bland annat: Devalveringarna har en politiskt lockande tidsprofil. De samhälls- ekonomiska fördelarna, särskilt i form av högre aktivitet, syns ti- digt, medan den troliga baksmällan kommer . Korta mandat- perioder bidrar till att sätta den politiska räntan högt: åtgärder med snabb utdelning värderas upp i förhållande till långsiktigt avkastan- de politiska investeringar. Den politiska tidshorisonten i är en mandatperiod . Under den tiden behöver en ny regering kunna visa upp resultat i fråga om det som är viktigast. Och om detta viktigaste är något som kommer sent i en ekonomisk upp- gångsprocess, såsom lägre arbetslöshet 1982, växer kravet på mycket starkt verkande doser för att effekterna ska påtagligt visa sig före nästa valår. Devalvering uppfyller detta krav på stark medi- cin för korta tidshorisonter. En devalvering sänker reallönerna anonymt, via inflationen, och inte så uppenbart som genom sänkta nominella löner eller skatte- höjningar. En reflektion man kan göra till detta är att det kan vara ödesdigert med ett system där partierna är lika intresserade av vilken effekt den ekonomiska politiken kan få för det egna partiets chans att återväljas som det får för ekonomin och medborgarnas välfärd. Man kan också fundera över hur demokratiskt ett tillvägagångssätt är som går ut på att sänka reallönerna anonymt så att medbor- garna inte upptäcker det. nämner ytterligare två viktiga faktorer som var avgörande för socialdemokraternas vägval vid den stora devalve- ringen: Devalveringen löste en del av den nya regeringens budgetdilemma. Problemet var att man hade bundit sig för utgiftsexpansion i en rad avseenden: kraftigt ökade arbetsmarknadsutgifter, återtagande av borgerliga besparingar i transfereringssystem (de fyra vallöfte- na), ökade offentliga investeringar. Med hänvisning till den gene- rella konkurrensförbättringen kunde nu i gengäld industrisubven- tioner reduceras, strukturfonden och liknande selektiva förslag från oppositionssidan läggas åt sidan samt mer pengar dras in från kapital- och företagsbeskattningen utan att börs och näringsliv förtvinade. Under det krav som kampen mot inflationen ställde som uppföljning av devalveringen blev det också lättare att driva en hård budgetprövning och avindexera på ett sätt som i praktiken in- nebar betydande besparingar. Efter en tillfällig uppgång i statsut- gifterna 1982/83 fortsatte och förstärkte det trendbrott nedåt som hade skett under de borgerligas sista år vid makten. Även de offentliga investeringsutgifterna fick i praktiken stryka på foten . Devalveringen innebar ett val mellan plan och marknad. Den tredje vägen var som sådan inte en specifik socialdemokratisk väg. Mittenregeringen hade motsvarande föresats att, som den ut- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? tryckte det, arbeta och spara oss ur krisen, dvs. att söka förena inhemsk åtstramning med ökad nettoexport. Den offentliga dis- kussionen i det här avseendet års val gällde dels social- demokratiska attacker mot den inhemska åtstramningen (metallarbetaren har förlorat en månadslön, det behövs sväng- rum i stället för svångrem, den förtorkade besparingspolitiken), dels medlen för att åstadkomma det ökade arbetet. Mittenregering- en talade mest om det generella kostnads- och konkurrensläget för svensk industri. I regeringens proposition 1982/83:50 om vissa ekonomisk- politiska åtgärder står det: En sänkning av reallönerna är oundviklig och nödvändig. För hela löntagarkollektivet blir minskningen efter skatt och prishöjningar en minskning av reallönerna med . Här svarar devalveringen för . I sin läsvärda avhandling ? Från opposition till regering skri- ver DN:s chefredaktör följande om det socialde- mokratiska krisprogrammet inför valet : Det socialdemokratiska krisprogrammet 1982, som både före och efter valet framställdes som ett i stort sett färdigt regeringspro- gram för ekonomin, hade i själva verket en rad andra funktioner än att förbereda för regerande och var i de verkligt viktiga delarna inte tillräckligt konkret för att hålla som regeringsprogram. Dess bety- delse för regerandet låg nästan helt i att det bidrog till en ändrad och mer realistisk analys inom partiet, års val, och därmed hjälpte den nya regeringen att få intellektuell och poli- tisk förståelse inom arbetarrörelsen för den strävan att få ner kost- nadsläge och inflation som blev regeringens huvudlinje. Till detta kan läggas att socialdemokraterna knappast fick ned kostnadsläge och inflation, utan att man med den kraftiga devalve- ringen och den följande momshöjningen såväl urholkade reallö- nerna som höll uppe kostnadsläget, genom att de nominella löne- ökningarna efter detta kom att öka mer än i omvärlden, utan att reallönerna ökade. När undertecknad intervjuade förre LO-chefen så sa han följande angående att LO ställde upp på devalveringen och re- allönesänkningen: – Vi var med på det, ja. Vi gjorde upp det innan den träd- de i kraft, så där hade man kunnat tjäna pengar. (skrattar.) Vi hade en diskussion, och var med i den diskussionen. Han baxnade när vi började tala om att ville devalvera , men det blev ju en kompromiss till slut på . Sträng ville ha en betydligt lägre devalvering. Men det här ställde vi upp på till . Jo, därför att vi var övertygade om att det här skulle leda till något bättre. Vilken tilltro man hade till socialdemokratin då, när man kunde ställa upp på en 16- procentig devalvering. Jag menar; jag som LO-ordförande gick ut och slogs för en 16-procentig devalvering, som sänkte våra med- lemmars köpkraft! Det var därför att jag var fullkomligt övertygad om att det där skulle göra att det blev bättre. Och det blev det ju också. Huruvida det blev så kan man förvisso diskutera. Det är emel- lertid intressant att notera det politiska spelet: att socialdemokra- terna så att säga bortsåg från den borgerliga devalveringen 1981, utan ville ha sin egen devalvering som de kunde inhösta fram- gång med. Att LO i det läget ställde upp på en ny devalvering utan att sätta sig på tvären säger en del om det grundackord som var anslaget i den ekonomisk-politiska debatten, och att kostnadskrisen fortfa- rande var så väldig i folks medvetande. – Det här treårsavtalet för PTK var ett fullkomligt vansinnigt avtal, då rusade lönerna iväg som de aldrig hade gjort tidigare. Och det möttes inte av att man kunde rationa- lisera i lika snabb takt, utan det blev helt enkelt väldigt starka pris- genomslag på det, vilket gjorde att du i en hårdnande konjunktur fick en försämrad konkurrenskraft för svensk industri. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? – Och det fortsatte egentligen, det var 1976–77 och 1978 möjligen, och sedan måste ju vi vakna upp på LO, för vi såg att det höll på att gå åt helvete. Så hängde det här i ett tag, och det innebar att när vi diskuterade devalveringen 1982 så var ju det en effekt av det som hade hänt, det blev ju till slut. Så det visade egentligen hur mycket för mycket som lönekostnaderna hade ökat. På frågan om om LO alltså ställde upp på devalveringen 1982 därför att lönekostnaderna hade blivit så stora svarar han: – Ja, det var alldeles uppenbart. Det där kan man mäta på olika sätt, vad fasen heter det där, de har ett mått... Jag föreslår att tänker på våra unit labour costs, industrins relativa arbetskraftskostnader per producerad enhet. – Så heter det, ja. När man mätte dem så...det spelar liksom ingen roll om vi har löneökningar som är lite högre än i omvärlden, i no- minella tal, bara inte de där unit labour costs ökar. Men det har man ju mött med rationaliseringar och förändringar, men här gjorde man inte det, det lyckades inte. Det här började slå ut i arbetslöshet och försämrad konkurrenskraft, våra unit labour costs ökade väsentligt mycket mer än hos våra konkurrenter, och jag menar: då är vi illa ute. svar är intressant, för det visar att LO, åtminstone LO:s ordförande, vid tiden för devalveringen 1982 uppenbarligen trodde att den 16-procentiga nedskrivningen av kronan stod i pa- ritet med hur mycket för mycket som lönekostnaderna hade ökat. Ovan har vi ju med hjälp av och kun- nat konstatera att industrin i stort var kompenserad redan genom devalveringarna 1976–77. På dessa devalveringar kom så egen på , och devalverade alltså socialdemokraterna i sin tur ovanpå detta. Med detta tror LO:s ordfö- rande således att det nu har skipats rättvisa mellan hans medlem- mar och de svenska exportföretagen. Man kan undra vad det var som fick att tänka i dessa banor, om det var och eko- nomerna på som propagerade för nödvän- digheten med en ny devalvering, eller om det var så att den massiva informationen om kostnadskrisens härjningar nu hade nått sådana dimensioner att till och med LO:s annars så stridbare ordförande utan att sätta sig på tvären svalde ytterligare beska droppar, eller rättare sagt lät LO:s medlemmar svälja ytterligare beska droppar, eftersom devalveringen innebar en reduktion av deras reallöner. Att också LO:s chefsekonom har anammat denna verklighetsbeskrivning vittnar hans kommentar om. Jag ställde frågan så här: Man har ju kritiserat devalveringarna – i alla fall 16- procentiga – och sagt att de sänkte produktiviteten, i varje fall kom Produktivitetsdelegationen fram till det. De problem som sedan upp- kom för svensk ekonomi – hur mycket av detta har orsakats av deval- veringspolitiken, anser ni på LO? –Jag skulle inte alls säga så. Där tycker jag man blandar ihop orsak och verkan. Och det visade sig sedan att den analysen som vi gjor- de ändå var mer korrekt. Problemet är väl det att om man inte kan hålla en stabil internationell kostnadsnivå, alltså ge näringslivet - inte minst det internationella näringslivet – stabila ekonomiska förutsättningar, om man alltså har en löneinflation som driver upp kostnaderna så mycket så att vinsterna försvinner – det är natur- ligtvis det som är galet. Att man i sådant läge som 1982, när vins- terna i stort sett var borta...det är ju inte devalveringen som är fel, utan det är ju det som hände innan. Devalvering är ju bara en kor- rigering av ett fel i övrigt som man har haft i systemet. Det visar ju sig att när man till slut drog den slutsatsen, mitt –90, och sa att nu ska vi sluta med devalveringar, i stället för att säga nu ska vi sluta med att ha överinflation, inte fan gick det inte! Jag försökte ju säga det, att tro att man ska gå in för en hårdvalutapo- litik utan att först korrigera mekanismerna i lönebildningen, det kommer att leda till att vi får en 6 procents arbetslöshet - det blev , men det är en annan sak. –Det är fortfarande synen: att det var devalveringarna som var fel. Det var inte devalveringarna, utan det var naturligtvis att vi inte VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? kunde ge företagen långsiktigt stabila villkor, utan det ena året gav vi dem så att säga vinster som gjorde att de egentligen skulle sopas bort ifrån marknaden, andra året gav vi dem övervinster så att de inte ens behövde anstränga sig för att tjäna pengar, alltså den oer- hörda instabiliteten i svenska relativkostnader. Att industrins och arbetsgivarsidans företrädare fortfarande hänvi- sar till kostnadskrisen är en sak, det kan ju så att säga uppfattas som deras roll i opinionsbildningen. Märkligare är det då att höra deras viktigaste motpart LO – såväl LO:s chefsekonom som förre ordförande – lägga skulden för devalveringspolitiken på de egna medlemmarnas löneökningar. var själv med i den kris- grupp som socialdemokraterna tillsatte för att arbeta fram ett pro- gram till valet . I gruppen fanns exempelvis också , och . Ett av resultaten av gruppens arbete var att föreslå en kraftig devalvering. LO:s chefse- konom var alltså med om att planera devalveringen 1982 som, om man ska citera honom själv, gav exportföretagen övervinster så att de inte ens behövde anstränga sig för att tjäna pengar, och bidrog därmed själv till den oerhörda instabiliteten i svenska relativkost- nader. Hur ser då på sin devalvering så här efteråt. Jag frågar om han anser att det nödvändigt att devalvera fem gånger . – Det var ju ett politikval, det är det ju alltid, det är aldrig nödvändigt att föra en mer expansiv politik, man kan föra en mer restriktiv politik. Alternativet hade varit att ungefär när den borgerliga regeringen tillträdde 1976, och kanske även nå- got tidigare, sätta igång med en bantning av välfärdsstaten, skära ned offentliga utgifter och strama åt penningpolitiken genom kraftigt höjda räntor. Och det var ju det politikvalet vi ställdes in- för då , -81 och -82 medan vi skrev det här krisprogrammet, och det var alldeles uppenbart att en sådan poli- tik...för det första hade den inte vunnit några val, om vi hade gått till val på det, och det var en inte oviktig faktor, för det andra hade det varit oerhört svårt att få partiet att tro på den. För det fanns en föreställning, som har funnits kvar ända fram till sena dagar, och