sou · GNB333 · 2000-01-01 00:00:00 — Detta bör underlättas av de förslag som redovisas nedan om hur inkomsterna skall beräknas respektive högsta avgift som får debiteras. 5.11Jämkning av bostadskostnaden? 5.11.1Höga hyror i särskilda boendeformer Ett problem som inte specifikt nämns i direktiven är hyran i moderna särskilda boenden, som allt oftare överstiger , där taket för BTP går. Hyror , där taket för SBTP går, är ovanligare, men förekommer. Det finns signaler som tyder på att de höga hyresni- våerna får äldre att avstå från att flytta till adekvat boende. Som redovi- sats mer utförligt i kapitel 3 är hyra inte en avgift. Enligt 35 § SoL skall boendekostnaden ligga utanför förbehållsbeloppet. Det kan dock uppstå situationer där den enskilde på grund av hög hyra inte har sitt förbe- hållsbelopp kvar trots att avgiften satts till 0. Om den enskilde har BTP kan hon ändå via SBTP få samma nivå som förbehållsbeloppet efter- som detta är satt till samma nivå som skälig levnadsnivå enligt BTPL. Om BTP och SBTP är reducerat på grund av förmögenhet kan dock situationen uppstå att ädreomsorgstagaren inte har sitt förbehållsbelopp )|UEHKnOOVEHORSS 159 kvar enligt de regler som föreslås gälla för avgifterna för äldre- och handikappomsorg. Denna fråga rör dock principerna för bostadsstödet och hur förmögenhet skall påverka BTP. För kommunernas del finns möjlighet att besluta om kommunalt bostadstillägg för handikappade (KBH). Det finns också skäl att erinra om att lagstiftaren i LSS förutsätter att den enskilde skall ha goda levnadsvillkor efter att bl.a. ha betalat sin hyra för bostaden med särskild service. Inte heller detta kan lösas inom ramen för avgiftssystemet, men väl hanteras av kommunen via KBH. I 35 § SoL och 19 § LSS stadgas bl.a. att kommunen får ta ut avgift för särskilda boendeformer. Hyra för boendet kan ses som en avgift, och därmed prövas enligt de regler som gäller i SoL eller LSS. Detta innebär att hyran kan komma kan prövas såväl av hyresnämnd som av förvaltningsdomstol. I 35 § SoL och 19 § LSS föreslår jag därför tydliggörande av att avgiften i särskilda boendeformer skall avse vård, omsorg, service och kost. Vidare föreslår jag ett tillägg med innebörd att om boendet utgör ett hyresförhållande så skall avgiftsbestämmel- serna i SoL och LSS inte vara tillämpliga för boendekostnaden. 6Möjligheter att få ett avgiftsbeslut prövat För att stärka den enskildes rättssäkerhet införs i socialtjänstlagen en skyldighet för kommunerna att ompröva avgiftsbeslut på begäran av den beslutet rör. Kommunen skall också om den som beslutet angår begär det pröva om det finns särskilda skäl att genom jämkning av avgiftsbeslutet ge den enskilde ett högre förbehållsbelopp. Jämkning skall ske om individuella omständigheter föranleder sådana mer- kostnader att förbehållsbeloppet måste höjas i förhållande till vad som annars skulle gällt enligt kommunens avgiftsbestämmelser. Kommunens jämkningsbeslut skall kunna prövas genom förvalt- ningsbesvär. 6.1Tillämpning av bestämmelser om förbehållsbelopp Avgifter för kost, vård och omsorg skall alltid prövas mot det av kom- munen fastlagda förbehållsbeloppet. Är det en konsekvens av avgiftens storlek att den enskilde inte har kvar sitt förbehållsbelopp skall avgiften jämkas. undersökning (Äldreuppdraget 98:3) tyder på att det finns stora brister beträffande hur kommunerna uppmärksammar behov av att jämka avgifterna. Några kommuner har allmänt angivit att jämkning skall kunna ske om individuella skäl föreligger. I ett par kommuner anges dock att detta skall ske restriktivt. En del kommuner har bestämt ett visst förbehållsbelopp och i det enskilda ärendet utrett samtliga omständigheter som är nödvändiga för att vid bestämmande av avgift också ta hänsyn till förbehållsbeloppet. Flertalet har dock inte gjort någon av kommunen egen initierad pröv- ning av avgiftens storlek i förhållande till förbehållsbeloppet, utan har 162 0|MOLJKHWHU DWW In HWW DYJLIWVEHVOXW SU|YDW prövat om avgiften är förenlig med förbehållsbelopp först efter det att den enskilde gjort gällande att avgift inkräktat på förbehållsbeloppet. Av proposition om ändring i socialtjänstlagen (prop. 1996/97:124, bet 1996/97:SoU18, rskr. 1996/97: 124) framgår att regeringen med oro ser på de brister i handläggning och rättssäkerhet som enligt Socialsty- relsens kartläggning alltjämt finns i kommunerna, särskilt vad gäller avgifter för särskilt boende. Den enskilde är fortfarande utlämnad till otydliga eller obefintliga regler för t.ex. jämkning och måste ofta själv väcka frågan om sådan. I samband med ändring i 35 § socialtjänstlagen som trädde i kraft (prop. 97/98:113) gjordes förtydligande med inne- börd dels att förbehållsbeloppet skall gälla oavsett om den enskilde bor i ordinärt boende eller i boende med särskild service och dels att förbe- hållsbeloppet skall omfatta även andra kostnader än de rent personliga. Det huvudsakliga syftet med laglighetsprövning är att besväret skall utgöra en form av medborgartalan i fråga om det kommu- nala beslutets laglighet i offentligrättslig mening. Laglighetsprövning avviker på många sätt från andra överklagandesystem. Kännetecknande är att besluten endast kan angripas på de grunder som anges i kommu- nallagen och att prövningen är begränsad till huruvida beslutet är lag- ligt. Om besvären bifalls får beslutet upphävas men inte ersättas med ett nytt beslut. De grunder som kan åberopas i en laglighetsprövning är: ·huruvida ett beslut har tillkommit i laga ordning, ·huruvida beslutet är hänförligt till den kommunala kompetensen, ·om beslut fattats i enlighet med beslutandes befogenhet eller ·om beslutet strider mot lag eller annan författning. Av 10 kap 2 § andra punkten kommunallagen framgår att ett beslut av rent förberedande eller verkställande art inte får överklagas. Innehåller beslutet inslag av självständig prövning kan överklagbarhet föreligga. Undantaget för beslut av rent förberedande eller verkställande art är avsett att markera att överklagande skall riktas mot det beslutande or- ganets avgörande och inte effektueringen. Av praxis framgår att debitering i enlighet med taxa anses vara verkställande och ej överklagbart. Innehåller beslutet inslag av själv- ständig prövning kan överklagbarhet föreligga. Beslut som fattas inom 0|MOLJKHWHU DWW In HWW DYJLIWVEHVOXW SU|YDW 163 ramen för ren verkställighet är inte delegering i kommunallagens me- ning utan kan grundas på instruktion eller befattningsbeskrivning. Ett sådant beslut kan avvisas med hänvisning till att det inte rör sig om ett överklagbart beslut. I samband med att avgiftsbestämmelserna beslutas av kommunfull- mäktige kan genom laglighetsprövning prövas om dessa står i överens- stämmelse med 35 § SoL. Saknas regler i taxan om t.ex. förbehålls- belopp kan detta knappast angripas genom laglighetsprövning. Med den återgång till mer preciserade regler av beräkning av förbehålls- belopp som jag föreslår ovan i kapitel 5 undanröjs detta problem. I förhållande till förvaltningsbesvär kan laglighetsprövning anses vara en begränsad besvärsmöjlighet. Den enskilde kan endast få prövat huruvida ett beslut är lagligt. Laglighetsprövning över enskilt avgifts- beslut får i praktiken störst betydelse genom möjligheten att därigenom få prövat huruvida ett beslut är i överensstämmelse med kommunens egna taxebestämmelser, samt om taxan är förenlig med kommunallagens bestämmer om bl.a. självkostnad- och likställighetsprincipen samt socialtjänstlagen. Någon prövning i sak görs inte. Avgiftsbeslutets lämplighet går därmed inte att pröva genom laglighetsprövning. Laglighetsprövning betraktas av enskilda ofta som ett besvärligt för- farande. Många känner inte till möjligheten och myndigheten har heller inte någon skyldighet att i beslutet ge besvärshänvisning beträffande laglighetsprövning. För många inträder önskan att få ett avgiftsbeslut prövat först sedan man blivit beviljad boende eller hemhjälp och i sam- band med detta fått ett beslut om avgift. Då kan klagan över avgiftsbe- slutet komma att avvisas med hänvisning till att det rör sig om ren verkställighet (jmf RÅ 85 2:22 och RÅ1995 ref. 86) som be- svärstiden för kommunfullmäktiges beslut om avgiftstaxan gått ut. När det gäller begäran om jämkning i förhållande till förbehålls- belopp, föreligger dock sådan självständig prövning att förutsättning för laglighetsprövning föreligger (RÅ 84 2:60). En del menar att avgiftsdebitering överhuvudtaget inte är ett beslut. I verksamhet har utformningen avgörande betydelse för om det är fråga om beslut medan beslutets innehåll och rättsliga verkningar är primära i statlig verksamhet. Det kan alltså finnas oklarhet om en avgiftsdebitering är ett kommunalt beslut i formell mening eller rent faktiskt handlande av tjänsteman såsom avsändande av räkning. 164 0|MOLJKHWHU DWW In HWW DYJLIWVEHVOXW SU|YDW Beslut om hjälp och stöd som är av rättighetskaraktär kan överklagas genom förvaltningsbesvär. I socialtjänstlagen finns bestämmelser av såväl rättighets- som skyldighetskaraktär. Beslut enligt 6 § punkterna b och f SoL är exempel på beslut av rättighetskaraktär som jämlikt 73 § SoL överklagas som förvaltningsbesvär. Genom förvaltningsbe- svär kan klaganden uppnå att en överordnad instans prövar det över- klagade beslutet i dess helhet och sätter ett nytt beslut i dess ställe. En beslutad avgift kan sättas ned efter en förnyad prövning av beslutet. Prövningen kan ske genom omprövning eller jämkning. Med omprövning avses att kommunen utifrån lag eller kommunens egna avgiftsbestämmelser prövar om ett beslut är felaktigt och därför bör ändras. Det finns i socialtjänstlagen inte någon uttrycklig bestäm- melse om den enskildes rätt att på begäran få ett beslut om avgift enligt 35 § SoL omprövat av kommunen. En sådan rätt anses dock föreligga. Begäran om omprövning är inte vanligt – troligtvis därför att få känner till denna möjlighet. Omprövningsmöjligheten har betydelse som en kontroll inom kom- munen. Den har också betydelse genom att omprövningbeslutet ger möjlighet att få laglighetsprövning även i de fall besvär annars skulle ha avvisats på grund av att avgiftsbeslutet utgjorde verkställighet. An- ses ett beslut inte vara överklagbart därför att det rör sig om ren till- lämpning av fastställd taxa kan den enskilde begära att beslutet omprö- vas och därefter begära laglighetsprövning. Jämför rekurssituationen, dvs möjligheten att hos överordnad nämnd begära att få beslutet om- prövat. Rekurs kan i första hand användas om någon inom ramen för verkställighet i strid med sin befogenhet fattat beslut om avgift. Att omprövning av avgiftsbeslutet inte givits ett rättsligt samman- hang bidrar enligt min mening till brister och olikheter i kommunernas handläggning. har också understrukit den enskildes rätt att om han finner en debiterad avgift vara oriktig kunna begära en intern omprövning av kommunen. Kommunens handläggning av sådana anmärkningar bör avslutas med ett beslut som kan laglighetsprövas. 0|MOLJKHWHU DWW In HWW DYJLIWVEHVOXW SU|YDW 165 Jämkning beskrivs som en situation då individuella ekonomiska och sociala skäl gör att en avgift måste justeras. I socialtjänstlagen saknas uttrycklig bestämmelse som ålägger kommunerna att i vissa situationer sänka avgiften för äldre. I samband med ändring i 35 § socialtjänstla- gen som trädde i kraft behandlades frågan i speci- almotiveringen (prop. 97/98:113) enligt följande: Enligt regeringen måste nivån på förbehållsbeloppet garantera den enskilde en rimlig levnadsnivå. Det är kommunernas ansvar att se till att den enskilde erhåller sitt förbehållsbelopp och att en utred- ning görs om avgifterna skall jämkas eller ej med hänsyn till ma- kes/makas behov. Kommunens avgiftsbestämmelser kan emellertid aldrig förmå att täcka in alla behov och situationer som kan utgöra grund för jämkning. Ansvaret att ge kommunen kunskap om behov och situationer som gör att avgiften vilar på en korrekt grund måste därför ligga på omsorgstagaren. Det är dock kommunens ansvar att ge omsorgstagaren sådan information att denne eller anhörig kan bedöma vilka uppgifter som skall lämnas. I allmänna råd om vissa avgifter för äldre och funk- tionshindrade (SOSFS 1998:1) understryks att bestämmelsen i 35 § SoL är konstruerad så att det alltid måste göras en individuell bedöm- ning i det enskilda fallet. En schablonmässig tillämpning av kommu- nens regelsystem är därmed inte möjlig, utan det måste alltid prövas om en jämkning av avgifterna bör göras med hänsyn till den enskilde individens behov (1992/93:SoU12 s. 6, se även RÅ 1995 ref. 86). Kommunen ansvarar för att den enskilde individen garanteras till- räckliga medel för personliga behov utifrån sin ekonomiska och sociala situation. Det är också i första hand kommunens ansvar att det underlag som behövs för att kunna fastställa den individuella avgiften inhämtas och blir så fullständig som möjligt. har pekat på att avsaknaden av tillräck- lig vägledning i lagtext och motiv skapar tillämpningssvårigheter för kommunerna och att det för omsorgstagarna kan leda till rättsförluster (). 166 0|MOLJKHWHU DWW In HWW DYJLIWVEHVOXW SU|YDW 2PSU|YQLQJ MlPNQLQJ RFK I|UYDOWQLQJVEHVYlU Många avgifter fastställs efter de av kommunfullmäktige beslutade grunderna för avgiftshantering utan att det sker någon som helst själv- ständig bedömning. Avgiftsberäkning kan ske helt genom databearbet- ning. Denna typ av avgiftsbeslut betraktas som verkställighet och är ej överklagbar. För dessa beslut gäller för den enskilde att få till stånd en omprövning för att sedan kunna anföra laglighetsprövning över om- prövningsbeslutet. Det bidrar enligt min mening till den rättsosäkerhet som råder att det inte är uttryckligt lagreglerat hur ett avgiftsbeslut kan prövas. och har pekat på olika lös- ningar och åtgärder för att skapa rättsäkerhet. Särskilt har behovet av information påtalats. Jag menar att nuvarande situation beträffande den enskildes möjlig- het att få ett avgiftsbeslut prövat inte är tillfredsställande. Enligt min mening råder det alltför stor osäkerhet om huruvida nuvarande brister kan avhjälpas enbart genom information. Min bedömning är att genom- slagskraft för möjligheten att begära jämkning eller omprövning bäst uppnås genom att rätten skrivs in i socialtjänstlagen. För lagreglering av möjlighet att begära jämkning kan i huvudsak anföras samma skäl som framhållits beträffande omprövning. Nämligen att det fortfarande finns oacceptabla brister beträffande hur en del kommuner hanterar sin skyldighet att pröva om det föreligger förutsätt- ning för jämkning med anledning av den enskildes rätt att tillgodoräk- nas förbehållsbelopp. Omprövning kan avse riktigheten av såväl avgift som förbehålls- belopp men får inte ske till den enskildes nackdel. Prövning av om det föreligger särskilda skäl att jämka en avgift be- gränsas till prövning av huruvida den enskildes individuella förhållan- den föranleder sådan merkostnader att det förbehållsbelopp som följer av kommunens avgiftsbestämmelser inte är tillräckligt. Det har rått en viss sammanblandning och begreppsförvirring be- träffande begreppen nedsättning, omprövning och jämkning. De dis- tinktioner som jag har gjort här syftar till att underlätta information och ge underlag för mer tydliga och enhetliga regler. Mot bakgrund av den kritik som framförts beträffande den enskildes svårigheter att överklaga avgiftsbeslut har möjlighet till förvaltnings- besvär framförts som ett alternativ till nuvarande besvärsordning. Jag har dock, med undantag för jämkningssituationen, funnit att det finns alltför tungt vägande skäl som talar mot att införa förvaltningsbesvär 0|MOLJKHWHU DWW In HWW DYJLIWVEHVOXW SU|YDW 167 De skäl som jag menar talar mot förvaltningsbesvär är främst följande: Laglighetsprövning är den vanliga besvärsordningen beträffande kommunala avgifter även om det finns undantag. Det är i överens- stämmelse med kommunallagens syften och utformning att grunderna för avgiftsberäkningen bestäms av kommunfullmäktige. Ofta är det först vid aktualisering av jämkning som det krävs en självständig be- dömning. Kommunallagens bestämmelser om likställighet och själv- kostnad utgör ramar för kommunernas äldreomsorgstaxor och indivi- duella avgiftsbeslut. Mot ett införande av förvaltningsbesvär talar slut- ligen att detta sannolikt kommer att ge domstolar mycket stort infly- tande över avgiftsbeloppen. Däremot vill jag stärka den enskildes rättsäkerhet genom att möjlig- göra förvaltningsbesvär beträffande kommunens jämkningsbeslut. De principiella ställningstagandena rörande taxans konstruktion får enligt 3 kap. 9 § kommunallagen inte läggas över på en nämnd eller enskilda tjänstemän. Individuella avvikelser avseende omsorgstagarens behov av att täcka normala levnadskostnader kan dock aldrig inrymmas i de av kommunfullmäktige beslutade avgiftsbestämmelserna. Sådana indi- viduella bedömningar får därför göras av ansvarig nämnd eller behörig tjänsteman utifrån det specifika fallet. Jag menar att det här rör sig om sådana skälighetsbedömningar och individuella avvägningar att den enskildes intressen bäst tillgodoses genom införande av förvaltnings- besvär så att beslutet kan prövas i sak. Jag menar också att det finns anledning att jämföra med möjligheten att genom förvaltningsbesvär överklaga beslut om socialbidrag eftersom både socialbidrag och jämk- ning av avgift rör den enskildes förutsättningar att uppfylla basala be- hov. Ändringen ligger i linje med regeringsrättens avgörande (RÅ 1986 ref 140). I detta avgörande ansåg rätten att en ansökan om jämkning av avgift för hemhjälp skulle behandlas som en fråga om bistånd enligt 6 § SoL, eftersom de av kommunen fastställda grunderna för jämkning inte medgav jämkning med anledning av vad den klagande hade åberopat – egna ekonomiska förhållanden Eftersom jämkningsbeslutet endast innebär prövning av den enskil- des rätt att på grund av individuella merkostnader få jämkat avgiften kommer kommunens avgiftsbestämmelser inte bli föremål för pröv- ningen. Detta kommer då också att utgöra ram för domstolens pröv- ning. 7Inkomst- och insatsrelaterade avgifter Kommunerna skall ha rätt att själva avgöra om taxan skall vara en- hetlig för alla oavsett insatsens art och omfattning eller ej. Likaså skall kommunerna ha rätt att ha inkomstdifferentierade taxor. Jag fö- reslår att regeringen bemyndigas att utfärda föreskrifter om hur in- komstberäkningen skall ske. Kommunerna skall vid beräkning av avgifter och förbehållsbe- lopp utgå från DNWXHOOD uppgifter om inkomster av tjänst och nä- ringsverksamhet som är skattepliktiga enligt kommunalskattelagen (1928:370). Kommunerna får också beakta utländsk pension/mot- svarande som beskattas i det utbetalande landet. Kommunerna får bortse från inkomst som är av ringa betydelse. Kapitalinkomster som är skattepliktiga enligt lagen (1994:577) om statlig inkomstskatt skall medräknas. Kommunerna får vid be- räkning av kapitalinkomster använda kontrolluppgifter eller senast deklarerade kapitalinkomster avseende året före det aktuella. Om omsorgstagaren har minderåriga barn skall barnens inkoms- ter inte beaktas. Vid avgiftssättning för makar/sammanboende där ena parten bor i särskilt boende eller har omfattande omsorg i hemmet skall enbart omsorgstagarens inkomster beaktas om denne har den lägre in- komsten av de två, medan i annat fall makarnas sammanlagda in- komster skall divideras med två. Det är den enskildes inkomst efter skatt som skall beaktas. Kommunerna behöver dock ej beakta förmögenhetsskatt. Fastighets- skatt räknas som bostadskostnad. Vid beräkning av bostadskostnad tillämpas samma regler som gäller vid beräkningen av bostadskostnad enligt BTPL. Från bo- stadskostnaden dras BTP, bostadsstöd för familjer, eventuellt KBH eller annan form av bostadsstöd som den enskilde erhåller. 170 ,QNRPVW LQNRPVWUHODWHUDGH DYJLIWHU Det är viktigt att kommunerna beaktar marginaleffekterna vid ut- formningen av sina taxesystem. 7.1Rätten att ta ut avgift efter betalningsförmåga I den lagstiftning som gällde fram till , och som avsåg avgifter i ålderdomshem, reglerades i 46 § Socialtjänstförordningen att "den helinackorderades egna inkomster efter skatt" skulle användas. Någon motsvarande reglering fanns inte för hemhjälpstaxan. För bo- ende på sjukhem gällde sjukhusavgift, dvs. en enhetlig avgift men med ett "låginkomstskydd" så att avgiften reducerades för den som hade låg pension. Inkomstbegreppet har inte behandlats varken i regeringens proposi- tion 1992/93:129, då nu gällande lydelse av 35 § SoL föreslogs, eller 1997/98:113 då vissa förändringar föreslogs som trädde i kraft 1 janu- ari 1999. I socialutskottets betänkande inför lagstiftningsändringen kommenteras enbart inkomstbegreppet vad gäller den kom- munala sjukvården i så måtto att avgift för sjukvård inte får bli föremål Som redovisades i kapitel 4 har kommunerna i rättspraxis ansetts ha rätt att ta ut inkomstdifferentierade avgifter för äldreomsorgen. av kommunerna har inkomstrelaterade taxor. Med hänsyn till bestämmelserna i kommunallagen om likställighet och hälso- och sjukvårdslagens bestämmelse om vård på lika villkor kan det finnas skäl att först diskutera i vilken mån kommunerna skall ha rätt att ta ut olika avgift för samma omsorg beroende av att om- sorgstagarna har olika inkomster. Bland argumenten mot inkomstrela- terade avgifter kan nämnas ·Samma tjänst skall kosta lika för varje kommuninnevånare. ·Marginaleffekterna är redan höga för majoriteten av äldreomsorgs- tagarna. Med inkomstrelaterade taxor finns risk för marginaleffekter överstigande . ·Höga avgifter för höginkomsttagare kan minska tilltron till och vil- jan att solidariskt finansiera den gemensamma, kommunala, äldre- omsorgen. ·Inkomstrelaterade taxor är svåra att förstå och förklara. ·Osäkerheten vad den enskilde kan få betala för insatsen kan leda till att han/hon avstår från att efterfråga äldreomsorg. ,QNRPVW LQNRPVWUHODWHUDGH DYJLIWHU 171 Bland argumenten för att tillåta inkomstrelaterade taxor kan nämnas ·Varje kommun bör ha frihet att själv utforma sitt taxesystem. ·På , med allt fler pensionärer som omfattas av ATP-re- formen, kan avgifterna ge ett visst bidrag till finansieringen av äld- reomsorgen. Om inkomstrelaterade taxor förbjuds måste avgiften sättas så lågt att avgiftsfinansieringsgraden blir försumbar. ·Kommunerna måste ha rätt att ta hänsyn till inkomsten för att kunna garantera att den enskilde har kvar sitt förbehållsbelopp. Det kan noteras att landstingen genom ändring av HSL som trädde i kraft har erhållit rätt att differentiera sjukhusavgiften efter inkomst för att den inte skall bli för betungande för t.ex. pensionärer med låga inkomster. En motsvarande rättighet måste finnas för kom- munerna för att inte stadgandet om förbehållsbelopp skall bli menings- lös. Många äldreomsorgstagare har, som redovisats ovan i kapitel 4, en så knapp ekonomi att även en låg avgift innebär att man kommer under nivå för skälig levnadsstandard. Ett förbud mot inkomstdifferentierade taxor är därför inte möjlig. Däremot kan det finnas skäl att se över vilka marginaleffekter som kan tillåtas. Vidare kan inkomsternas inverkan på avgiften begränsas om beslutar om ett nationellt tak för avgiftens storlek. Dessa frågor diskuteras närmare nedan i avsnittet marginaleffekter samt i ka- pitel 8 om högsta avgift. Jag föreslår därför att kommunerna skall ha kvar rätten att låta in- komstens storlek påverka avgiften. Jag anser vidare att det finns starka skäl att få mer enhetliga principer för hur inkomsterna skall beräknas. Detta utvecklas närmare i avsnitten 7.3 och 7.4. 7.2Rätten att låta insatsen påverka avgiften 7.2.1Kommunerna skall ha frihet att bestämma Kammarrätten i har i ett avgörande (3064-1997) beslutat att taxesystemet i inte differentierar tillräckligt mellan olika omfattning av beviljad insats. Kammarrättens har i sitt avgörande hänvisat till liknande beslut i Regeringsrätten beträffande avgift för barnomsorg. Rättsläget kan betraktas som oklart.