sou · GNB38 · 2000-01-01 00:00:00 — Politiken kan också vara systemförändrande på ett negativt sätt om den får genomgripande negativa konsekvenser för en verksamhets effek- tivitet och utveckling. Den positiva särbehandlingspolitiken kan också riskera att utvecklas till att bli passiviserande i den be- märkelsen att den ej uppmuntrar till ett eget personligt engage- mang och en entreprenöranda. Mycket energi hos medborgarna går i stället åt att hamna rätt i olika gruppkategoriseringar, klassi- fikationer som just kan vara till hjälp för den enskilde individen när det gäller erhållandet av olika nyttigheter som arbeten och utbildningsplatser. Dessa ovanstående påståenden är allmänna randanmärkningar eller varningslampor som alltid bör beaktas om en positiv särbehandlingspolitik skall bli rimlig och realistisk i ett mångkulturellt samhälle. I koppling till de speciella särbehandlingsåtgärderna, dvs. en mer aktiv rekryteringskampanj för att få med flera minoritets- medlemmar i politiken, kan det också vara värt att fundera över vilka andra sfärer i vårt samhälle som kan betraktas som viktiga jordmåner för ett aktivt deltagande i politiken. Fackföreningarna inom arbetslivet har här en betydelsefull funktion. Ur ett politiskt deltagarperspektiv är det då viktigt att fackföreningar på olika arbetsplatser inte bedriver en snäv etnisk rekrytering. och den högre utbildningen kan också betraktas som centrala plantskolor för en politisk karriär. Här tillägnar man sig värdefulla kunskaper och ett socialt kontaktnät som på lång sikt kan ha en stor betydelse för ens politiska deltagande. Det civila samhället i en mer vidsträckt betydelse är också självklart av en stor betydelse för ett engagerat politiskt deltagande. När olika minoriteter finner att de är delaktiga i närsamhällets olika föreningar ökar deras vilja att ta ett mer brett politiskt ansvar.18 Med detta som utgångspunkt kan vi säga att positiv särbehand- ling eller speciella åtgärder inom politiken är något som måste be- traktas i ljuset av olika åtgärder inom en rad skilda områden. Kraven på en bestämd grupprepresentation eller andra speciella åtgärder inom just den politiska sfären kan i en del fall betraktas som ett tecken på att minoriteters delaktighet i samhällets andra sfärer inte har blivit tillgodosedda på ett acceptabelt sätt. Ett krav på en speciell grupprepresentation inom politiken kan med andra ord vara ett indicium på att den sociala rörligheten för olika grupper är klart begränsad på grund av olika diskriminerings- förhållanden i det civila samhället. Demokratins problem i den mångkulturella parken Vi har så långt förutsatt att det finns något som kan kallas för ett rimligt demokratiskt samhällsideal som utgör ledstjärnan för politiken i ett land som . Problemet har här gällt på vilka sätt olika minoriteter kan beredas plats i den demokratiska besluts- processen. Hur kan då detta underförstådda demokratiska sam- hällsideal mer exakt tolkas? Vad skall utgöra den demokratiska kulturens hörnstenar? Utifrån ett kommunitärt synsätt inom den politiska filosofin kan den demokratiska kulturens hörnstenar sägas vara följande: den gemensamma identifikationen med och ansvarstagandet för vissa aktiviteter och projekt. Motsatsen till de förhållningssätt som dessa 18 Se 1996, s. 107 och 1997, s. 372. hörnstenar står för kan sägas vara apati, ansvarslöshet och en otyg- lad individualism/paternalism. Den demokratiska politiken handlar helt enkelt om att finna plattformar eller arenor för olika individer och grupper där de kan bestämma hur gemensamma projekt eller aktiviteter skall förverkligas. Politik förutsätter med andra ord en uppsättning projekt som medborgarna identifierar sig med och känner ett gemensamt ansvar inför. Dessa projekt kan vara av skif- tande karaktär t.ex. olika miljövårdsprojekt samt mer socialpoli- tiska och utbildningsmässiga projekt.19 När olika medlemmar från skilda etniska grupper finner att de står utanför och inte får ta ansvar för de projekt som de identifierar sig med eller, när medborgarna tvingas delta i aktiviteter som de ej identifierar sig med, präglas samhället av allvarliga kriser. Ett specialfall av det sistnämnda problemet kan uppstå när en minori- tetsgrupp inte kan identifiera sig med de andra gruppernas projekt och när dessa projekt till och med kommer på kollisionskurs med minoritetens egen kultur. Minoriteten kan då sträva efter att uppnå en autonomilösning som innebär att gruppen kan renodla sina kulturella aktiviteter på egen hand. Detta kan t.ex. gälla en traditio- nell religiös kultur som Amishfolket i där gruppens normer och sedvänjor i flera fall har kommit på kollisionskurs med det moderna samhällets utbildningskrav.20 I ett land som har demokratins problem framför allt varit av den första typen. Olika minoritetsgrupper kan i en mer eller mindre större uträckning uppleva att de står utanför centrala samhällsprojekt och besluts- processer, projekt som de just vill vara delaktiga i. En tredje typ av kristillstånd kan uppenbara sig på följande sätt. De olika minoriteterna i det mångkulturella samhället är visserligen inte utestängda från projekten. Grupperna upplever dessutom en stark identifikation och ett gemensamt ansvarstagande för projekten, t.ex. olika miljöprojekt. Projektet upplevs dock för sitt förverkligande kräva ett bredare engagemang i form av ett mer regionalt eller globalt samarbete, ett samarbete som dock i flera 19För en tydlig kommunitär utgångspunkt när det gäller demokratins problem i se 1996. 20Se 1996, s. 91-92. fall lyser med sin frånvaro. Här kommer vi in på demokratins för- hållande till globaliseringen, ett ämne som emellertid spränger ramen för denna uppsats. En fjärde typ av politisk kris i ett mångkulturellt samhälle kan vara frånvaron av slagkraftiga och sporrande samhällsmetaforer som kan uttrycka eller symbolisera medborgarnas visioner om ett gemensamt mångkulturellt samhälle. Metaforer inom politikens områden är inte några triviala eller uddlösa ting utan de kan ha en högst påtaglig roll för det ideologiska tänkandet och den praktiskt förda politiken i ett land. Vi kan bara dra oss till minne vilken stor betydelse folkhemsmetaforen har haft svenska poli- tiska historia. Denna metafor har speciellt förknippats med social- demokratins välfärdspolitik under en stor del av . Meta- foren förekom dock tidigt i borgerliga kretsar (med andra politiska innebörder) t.ex. hos den konservative statsvetaren En metafor kan knyta ihop alla de mer eller mindre vaga före- ställningar vi associerar med uttrycket ett gott samhälle. Den framgångsrika metaforen kan på ett slagkraftigt sätt betona vilka egenskaper som vi speciellt vill att ett samhälle skall exemplifiera. Metaforer kan också tjänstgöra som pedagogiska och mer förut- sättningslösa illustrationer av olika samhällsproblem. Här kan problematiken renodlas och en fruktbar metafor kan förhopp- ningsvis få oss att tänka i nya konstruktiva banor. Jag har i olika sammanhang velat illustrera några av det mång- kulturella samhällets problem och möjligheter med en helt annan metafor än folkhemmet nämligen parken.22 Vad som kännetecknar parken är att den utgör ett välavgränsat område där människor med skilda intressen kan finna rekreation i olika fritidsaktiviteter. Liksom medborgarna i ett mångkulturellt samhälle identifierar sig med olika kulturer identifierar sig parkbesökarna med olika spel- och fritidsaktiviteter. En del besökare spelar boule och en del andra spelar schack eller . Efterhand växer det fram olika gruppidentiteter hos besökarna i parken. Hos en del besökare 21Se t.ex. 1998, s. 33-34. växer det också fram s.k. mångkulturella identiteter i den be- märkelsen att besökarna identifierar sig med flera olika aktiviteter. Parken illustrerar att samhället är en sårbar, kollektiv storhet som för sin fortsatta existens och utveckling kräver ett samarbete mellan de olika besökarna (samhällsmedlemmarna). Till skillnad från de andra välkända metaforerna i den mång- kulturella debatten som mosaik, smältdegel, kaljedoskop och salladsskål representerar parken en mikrovärld där olika gruppers intressen skall koordineras med varandra. Allt efter tidens gång finner också grupperna i parken att de har gemensamma intressen t.ex. att göra parken till en ren och säker miljö. I en del andra fall växer det även fram fler gemensamma projekt som att sköta om en cafeteria eller en badanläggning. I dessa gemensamma projekt krävs det att parkbesökarna gemensamt formulerar handlingsplaner för projektens genomförande. Kravet på att finna en demokratisk beslutsordning växer således inte bara fram inom de skilda grupperna i parken utan också mellan dem. börjar majoriteten av de gamla parkbesökarna inse att något måste göras för att de nyanlända och de gamla minori- teterna skall känna sig mer hemma i parken. Parken böjar nämligen alltmer kännetecknas av konflikter och polariseringar mellan de olika besökarna. Speciella metoder eller åtgärder införs då med syfte att förbättra minorieteternas representation i de beslutsorgan som behandlar gemensamma angelägenheter. En del av dessa minoriteter kan dock ha svårt att identifiera sig med vissa projekt och de väljer i dessa lägen att stå utanför. Minoriteterna kan emellertid finna att några av de gemensamma projekten som t.ex. skötseln av parkens miljö är oerhört viktiga och de ställer då upp för att bidra till det gemensamma projektet att värna om miljön. De olika grupperna inser också efterhand att de måste samarbeta med människor i andra miljöer utanför parken för att den skall kunna utvecklas i en postiv riktning. Utifrån de gemensamma projekten uppenbarar sig sedan kraven på ett demokratiskt beslutssytem där alla individer och grupper som identifierar sig med parken har en möjlighet att göra sina stämmor hörda. Parken är lämplig som metafor för ett mångkulturellt samhälle av flera skäl. Rent bokstavligt illustrerar parken de stora segrege- ringsproblem som har existerat i vissa mångkulturella miljöer under detta sekel. I den och i Apartheidtidens existerade segregerade parker där vita och svarta inte hade möjlighet att möta varandra på något mer personligt plan. När parkmiljöer blir alltmer integrerade kan detta förhållande också vara ett tecken på att ett etniskt diversifierat samhälle går i en mer integrerande riktning. Den mångkulturella parken illustre- rar på många sätt ett ideal om ett mångkulturellt samhälle där olika grupper möts inom ramen för gemensamma aktiviteter och där de också har möjligheter att odla sina mer kulturspecifika projekt. Parkmetaforen kan användas för att uttrycka den vanligt före- kommande föreställningen om att en demokrati förutsätter någon form av gemenskap och förtroende mellan samhällsmedlemmarna. Det behövs dock ingen gemensam etnisk grupptillhörighet för att uppleva en identifikation med parken eller samhället. Vad som i stället krävs är en värdegemenskap i den betydelsen att alla park- besökare (eller samhällsmedborgare) åtminstone delar värderingar som att värna om miljön och varandras säkerhet. Underförstått delar också parkbesökarna (eller samhällsmedborgarna) en regional identitet i den bemärkelsen att de identifierar sig med själva park- miljön samt en s.k. associativ identitet som innebär att de identifi- erar sig med flera av parkens associationer och projekt. Parken som metafor väcker dessutom från första början en postiv association. Att likna samhället vid en park har med andra ord en bestämd poäng. Ett samhälle är ju också något som de flesta av oss ställer oss positiva inför (om vi inte är anarkister eller ytterst radikala nyliberaler) även om vi dock kan ha olika uppfattningar om vad som skall betraktas som gemensamma och mer kulturspecifika angelägenheter. Här kommer vi in på ett annat skäl för att välja parken som metafor för ett mångkulturellt samhälle. Parker kan ju skilja sig åt när det gäller vad som räknas som gemensamma och mer gruppspecifika verksamheter. Det finns således inte en enda rätt parkmiljö som skall tjänstgöra som modell för hur gränsdragningen skall göras mellan gemensamma (eller offentliga) och mer kulturspecifika (eller privata) projekt. Visser- ligen kan vi säga att varje park eller samhälle skall sträva efter att miljön skall var en säker och trygg miljö att vistas i, men, för övrigt kan det finnas utrymme för många lokala variationer. Parken har en flexibilitet och mångtydighet såsom samhällsmetafor vilket gör att den kan anpassas till olika samhällsmiljöer. Häri ligger kanske ett av större problem. Vi är en välorganiserad och på flera sätt en tuktad park där innova- tioner och förändringar möts med en skepsis och oro. På flera sätt påminner en nationalstat som om en gammal park som varit präglad av föreställningar om vad som skall betraktas som gemensamma och mer gruppspecifika angelägenheter. När nyanlända parkbesökare orienterar sig i parken finner de att planteringarna och skötseln är organiserad på ett visst sätt. Många av de regler och sociala koder som präglar de gamla parkbesökarna är inte heller så lätta att förstå och inse poängen av utan det krävs med andra ord en längre vistelse i parken för att greppa deras innebörder. Den fråga som vi då kan resa inför milleniumskiftet är på vilket sätt vi kan lyckas med att betrakta vårt samhälle som en pluralistisk och dynamisk park där just olika individers och gruppers perspektiv kan få göra sig gällande. (1996) Affirmative Action i and History, Vol., ed.by. Appiah, K.Anthony/, . (1996). Color Conscious – The Political Morality of Race. , Dag/, /Runblom, /, (1997) Positiv särbehandling i och – upptakten till ett forskningsprojekt i Multiethnica, Mars 1997. Boxhill, (1998) Majoritarian and Cultural Minorities i Multiculturalism and American Democracy, ed.by.Arthur M.Melzer m.fl. University Press of . , (1998) Folkhemmet var liberalt i Tvärsnitt 4/1998. Kymlicka, (1993) Group Representation in Canadian Politics Paper prepared for IRPP project on Communities, the Charter and Interest Advocacy. Kymlicka, (1995) Multicultural Citizenship. Kymlicka, (1998) Finding Our – Rethinking Ethnocultural Relations in . , (1995) The Next American Nation. , (1998) Autonomy As a Conflict-Solving Mechanism – An Overview i Autonomy: Applications and Implications, ed.by. The Hague: . , (1997) The Ordeal of Integration. , (1998) Democracy & Representation: Or, Why Should it Matter Who our Representatives Are? i Feminism and Politics, ed.by . Raz, (1998) Multiculturalism i Ratio . Vol.11 No 3, . , (1996) Mångfaldens gränser. : Arena bokförlag. , (1998) Den mångkulturella parken – om värde- gemenskap i skola och samhälle. , Míchael (1996) – Democracy´s Discontent. (1998) In Defence of Affirmative Action (Opublicerat manuskript). , (1997) Representation i Ethnicity and Group Rights, ed.by. Stärk individens frihet gentemot kollektiven Det bärande temat för denna uppsats är, så som det framgår av titeln, att det inte finns någon statlig politik som kan möta de olika förhållningssätt som individer, såväl invandrade som infödda, väljer att inta i ett mångetniskt samhälle som det svenska. Ett avgörande problem med etnisk politik, vare sig den kallar sig integrationspolitik eller invandrarpolitik, är att den, i likhet med all politik, är dels volatil, flyktig, dels digital eller binär och därmed polariserande. Etnisk politik har dessutom den obehagliga egenskapen att polarisera utmed de förkastningslinjer som går mellan etniska grupper, och därför också ytterligare stärka uppdel- ningen i vi och dom. Såväl den svenska historiska erfarenheten av invandrarpolitik som grundläggande internatio- nella erfarenheter av mönstren i invandrares och minoritetsgrupp- medlemmars individuella livsval, talar för att en särskild etnisk politik från statsmaktens sida genom sin binära karaktär blir ett alltför trubbigt instrument som inte kan hantera de individuella ackulturisationsprocessernas mångfasetterade verklighet. Uppsatsen inleds därför med en rekapitulation av den svenska invandrarpolitikens olika skepnader, just med avsikt att visa hur politiken ständigt görs om för att svara upp mot en komplex verk- lighet, men genom sin binära natur också ständigt går bet på upp- giften. Uppsatsen avslutas med en principiell diskussion om det går att tillämpa en enhetlig etnisk politik i ett samhälle med många olika etniskt betingade livsval och om så ej är möjligt, vilken är slutsatsen, vad som i stället är alternativet. STÄRK INDIVIDENS FRIHET GENTEMOT KOLLEKTIVEN Varje gång som den svenska statsmakten satt sig före att formulera en politik i relation till immigranterna i har det hetat att denna politik inte bara skall vara eller redan är bäst i världen utan att den också är den enda möjliga. Således menade t.ex. invandrar- minister , i samband med invandrar- och mino- ritetspolitikens fastställande av , att de poli- tiska mål som då fastslogs för en framgång för strävan att steg för steg göra till något av ett föregångsland på invand- rarpolitikens område. När erhöll det tyska med motiveringen att den långsiktiga svenska integrationspolitiken skulle kunna tjäna som en förebild för en framtida europeisk invandrarpolitik, var statsmakten, i egenskap av dåvarande invandrarminister , inte sen med att framhäva detta i offentliga skrivelser och informa- tionsskrifter. Och som ett eko av sina företrädare hävdade då- varande integrationsminister i att inget land har lyckats bättre än vi vad gäller integration, och att invandrarländer som eller fört en politik som varit fullständiga misslyckanden i jämförelse med den svenska politiken. Att delmoment i invandrarpolitiken kom att presenteras som vetenskapliga sanningar, som t.ex. vikten av att först lära sig sitt hemspråk innan man kan lära sig fullgod svenska (kopplat till hem- språksreformen 1977), var också ett utslag av denna tradition. (Det är betecknande att en av reformens arkitekter, statssekreteraren hos dåvarande invandrarminister , , senare medgav att till våra övertygelser hörde också en lingvistisk teori, som innebar att de barn var 'olyckliga barn', som tvingades in i svenskan utan att få behålla och utveckla sitt modersmål. Vi belade teorin med forskningsresultat som kanske inte i alla delar var helt vattentäta.) Den inledande omständliga formuleringen en politik i relation till immigranterna i är avsiktlig, eftersom det som först hette invandrar- och minoritetspolitik, som senare bytte namn till invandrarpolitik och som heter integrationspolitik inte lämpar sig att beskrivas på något annat sätt. Visserligen är dagens företrädare för integrationspolitiken mycket noggranna med att påpeka att integrationspolitikens objekt, till skillnad från invandrarpolitiken, inte är invandrarna i utan alla invånare, men som framkommer längre ned, hamnar även integra- tionspolitiken i en uppdelning av befolkningen i två kategorier, de infödda och de utsocknes. Den här behandlade politiken har under sin snart tjugofemåriga historia emellertid ständigt skiftat både vad gäller mål och mål- grupp om man ser till de officiella honnörsfraserna. Men även långt före det att statsmakterna fastslog en invandrarpolitik (jag kommer framöver att använda mig av detta samlingsbegrepp för all immigrantrelaterad politik) hade givetvis en sådan politik. Och till skillnad från den uppfattning som utgör intellektuellt allmängods i ämnet gick den inte alltid ut på assimilation. Eftersom de få invandrare som valde att bosätta sig i fick lockas in i landet, bedrev statsmakterna en politik som kan betecknas som uppmuntrad invandring. In- vandrarpolitiken i sin tur var naturligt nog mycket tolerant be- träffande enskilda invandrares särskilda behov och önskemål. Det enda som krävdes var vad som senare kom att kallas för tro- och huldhetseden: Utlänningen lovade obrottslig trohet mot den svenska kronan och den lutherska läran. Med dessa krav väl upp- fyllda togs därefter ingen notis om nationell bakgrund, och att invandrare som beklädde höga poster inom svensk förvaltning eller inom inte behärskade det svenska språket betraktades som en världslig sak. Assimilationen in i det först etniskt och senare nationellt svenska (t.ex. svenska judar som behöll andra gruppmarkörer än det etniskt svenska men som blev en del av den svenska nationen) uppstod därmed ett resultat av spontana processer och utan en egentlig politik från statsmaktens sida. STÄRK INDIVIDENS FRIHET GENTEMOT KOLLEKTIVEN Efter det att den passfrihet som infördes , och som innebar fri invandring, avskaffades 1914, kom invandringspolitiken, alltså den första utlänningslagen, att i mycket forma statsmaktens in- vandrarpolitik. formulerade inte statsmakten ut- tryckligen på vilket sätt utlänningar som bosatte sig i skulle förhålla sig till det svenska samhället, men de restriktioner som föreskrevs i utlänningslagen var av en sådan karaktär att frågor om anpassningsproblem vilka skulle kunna motivera en särskild invandrarpolitik helt enkelt inte förelåg. Utlänningslagens restriktioner innebar att den invandrare som skulle permanenta sitt uppehälle i måste ha ett sådant arbete att han inte kon- kurrerade med den svenska arbetskraften, ha en sådan ekonomisk situation att han inte riskerade att falla de offentliga försörjnings- systemen till last, ej tillhöra kategorin icke önskvärt befolknings- element samt inte tillhöra folkslag, som ej till båtnad för oss låta sig sammansmältas med vår befolkning. Det sistnämnda eftersom de stora svårigheter, som länder med blandade folkelement hava att bekämpa, hava i hög grad aktualiserat detta spörsmål och värdet av att vårt lands befolkning är av en sällsynt enhetlig, oblandad ras kan knappast överskattas. Dessa utsållnings- mekanismer borgade således för att de invandrare som permanen- tade sitt boende i också kom att bli en del av det svenska samhället. Men om den avskaffade rätten till fritt tillträde och rätt att kvarbo för envar oförvitlig, med rätt lika att här söka sin ärliga försörjning genom arbetsanställning skrev dock, det mot det nya lagförslaget mycket kritiska, lagrådet att i vad utlänningars ställ- ning här i riket angår, har rättsstaten efterträtts av den sociala väl- färds- och polisstaten. Förbud blev valfrihet, blev nästan tvång Och även om reservationerna om ras- och folkslagstillhörighet försvann ur de senare utlänningslagarna blev restriktionerna kvar till mitten av och kom att fungera som statsmaktens starka signaler till assimilation. Fastän det aldrig fastslogs att assimilationstanken skulle vara vägledande invandrarpolitiskt mål blev under denna tidsålder assimilationen den av staten påbjudna principen -en princip som för övrigt också var i överensstämmelse med statsmaktens politik mot inhemska ursprungliga minoriteter som tornedalingar och samer. En andra vägledande tanke bakom assimilationspolitiken var den svenska statens uppenbara rädsla för att nyanlända immigrant- grupper skulle utvecklas till minoritetsbefolkningar med krav på civila gemenskaper utanför den svenska enhetsmodell som började ta form efter . Tydligast framkom detta inom undervisningspolitiken där de judiska och estniska invandrarnas vilja att driva egna skolor utanför den nyskapade enhetsskolan hotade att spränga enhetliggörandets (och likriktandets) politik. Att dessa två gruppers skolor drevs med statsstöd som de till- kämpat sig kunde kanske gå an, men när arbets- kraftsinvandringen började ta fart framstod minoritetsskolorna som farliga prejudikat. skolutredning (SOU 1966:55) kände sig tvingad att acceptera att den judiska skolan i och de estniska i och fortfor att erhålla statsbidrag (även om en minoritet med bl.a. , be- tecknande nog får man tillägga, var till och med emot detta), men gick på linjen att en gång för alla sätta stopp för särskolor för andra grupper. Och i ett försök att inom ramen för enhetsskolan möta dessa gruppers krav infördes modersmålsundervisning – en åtgärd som kulmi- nerade hemspråksreform.