sou · GNB348d2 · 2000-01-01 00:00:00 — på samordnad ledning även av de psykosociala insatserna kom att medföra att stödgruppernas resurser inte utnyttja- des optimalt och det fanns ingen organisation för samver- kan med socialjour, kyrkan och frivilliga stödpersoner. Behov av utbildning och samverkan med övriga hjälpinstanser Utvärderingen visar att bland annat utbildning och övning liksom viss förändring av beredskapen behövs för att sjuk- vården skall kunna ge optimalt psykosocialt stöd även ut- anför sjukhusen. Vikten av att sjukvården samverkar med organ i sam- hället som också bedriver psykosocial verksamhet under- stryks. Stöd till överlevandes anhöriga Som tidigare nämnt var behovet av somatisk vård av de överlevande inte stort. Däremot kom behovet av psykosocialt stöd att bli desto större. Behoven av exempel- vis stödsamtal för anhöriga och vänner till de överlevande kunde bemötas med hjälp av personliga initiativ och goda förberedelser. En annan grupp som konstaterades ha ett stort behov av psykosocialt stöd var den egna personalen som involve- rades i Estoniakatastrofen. Samverkan med polis och sjöräddning På ett tidigt stadium placerades representanter från den centrala medicinska katastrofledningen i ledningscentra- ler hos såväl polis som sjöräddning. Enligt utvärderingen kunde sådan samverkan även ha skett på en högre admi- nistrativ ledningsnivå. Sjukvårdens interna informationsarbete bedöms som otillfredsställande. Detta förklaras med att samband, in- formationsteknik och rapporteringsrutiner inte är anpas- sade till central medicinsk ledning. För att garantera ett kontinuerligt informationsflöde krävs särskilda rutiner och moderna sambandsmedel, liksom särskild personal i den centrala staben. Massmediernas behov av information resurskrävande För att bemöta massmediernas behov av att få information och att få genomföra intervjuer med berörda krävdes bety- dande resurser. Det fanns även tillfällen då hjälp från polis behövdes för att säkra framförallt patienternas och anhöri- gas integritet. Centrala avdelningen för ambulanssjukvård och katastrofmedicinsk planering får lovord Avslutningsvis konstateras i utvärderingen att den Cen- trala avdelningens för ambulanssjukvård och katastrof- medicinsk planering medverkan i den centrala och lokala katastrofberedskapen var värdefull. Individuella kvalifika- tioner, ambitioner, initiativförmåga och samarbetsvilja lyfts fram särskilt. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Det psykosociala stödarbetet inom i En kortfattad presentation av insatser för anhöriga till polisanställda som omkom på och för den egna personalen. Estoniakatastrofen kom att bli en påfrestning på i genom att 63 an- ställda omkom och på grund av att myndigheten tillsam- mans med svarade för huvuddelen av den svenska polisens arbete till följd av katastrofen. Analysgruppen har därför valt att här kortfattat beskriva hur myndigheten organiserade det psykosociala stöd- arbetet för anhöriga till de polisanställda som omkom, för de överlevande och för den egna personalen samt några av de lärdomar som gjordes av det arbetet. Rikspolis- styrelsens och polismyndighetens övriga insatser i sam- band med Estoniakatastrofen har beskrivits utförligt i analysgruppens tidigare rapport. Behov av psykosocialt stöd Klockan var omkring tre när chefen för po- arbetsmiljöenhet fick veta att ett 70-tal anställda vid i fanns med på . Man konstaterade att samtliga polismästardistrikt i länet hade anställda med på och insåg att behovet av psykosocialt stöd var stort. hade myndigheten upprättat en krisstab. saknade en handlingsplan för psykosocialt stöd vid särskilda händelser då Estonia- katastrofen inträffade. Det innebar att krisstaben fick börja med att skapa en krisorganisation. Eftersom myn- digheten är decentraliserad och polismästarna har ett eget verksamhetsansvar kunde denna krisstab enbart vara råd- givande. Krisstaben formulerade ett antal mål för sin verksam- het och det övergripande var att verka för att det i varje polisdistrikt och avdelning skulle startas en krisgrupp. Krisstaben skulle ansvara för samordning, stöd och infor- mation till grupperna och till polisledning. Råd och stöd till anhöriga som ringde till krisstaben skulle också ingå i uppgifterna. Man åtog sig även att inventera och förmedla externa resurser och att genomföra en utvärdering av kris- organisationen. Stödarbetet inriktades i första hand på insatspersonal, arbetskamrater och anhöriga till saknad personal, överle- vande och personalen i krisgrupperna. Av resursskäl beslu- tade man att hänvisa anhöriga till saknade som inte var anställda vid myndigheten till . Krisstaben fick information om händelseutvecklingen S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D genom Länskommunikationscentralen vid polismyndig- heten i som i sin tur stod i kontakt med insatschefen på , in- formationscentral, och vålds- roteln vid polismyndigheten. Informationen förmedlades vidare till krisgrupperna via fax och genom direkta möten. Massmediernas skildringar av händelserna följdes också i krisstaben och krisgrupperna. Personalen i krisstaben fick tidigt i arbetet handled- ning och debriefing. I varje polismästardistrikt och avdelning bildades en kris- grupp som bestod av debriefinghandledare och personal med erfarenhet av krisarbete samt i vissa krisgrupper re- presentanter från ledningsgruppen. Arbetet påverkades av att insatspersonal i flera distrikt involverades på olika sätt i arbetet med katastrofen, exempelvis i Estlineterminalen och med passagerarlistor, information och senare förun- dersökning. Krisgruppernas målsättning var: att genomföra stöd- samtal enskilt eller i grupp med arbetskamrater och even- tuell insatspersonal, att ge personalen riktig information för att försöka hindra ryktesspridning, att genom stöd- personer, minneshögtider och transporter ge stöd till an- höriga, att ge stöd åt chefer med ansvar för att underrätta anhöriga och för det psykosociala stödet till övrig perso- nal. De som involverades i krisgruppernas fick egen debriefing. Stöd till anhöriga och överlevande Varje familj som drabbades av katastrofen fick genom kris- gruppernas arbete en kontaktperson vars uppgift var att ge såväl praktiskt som känslomässigt stöd. De fem polisanställda som överlevde katastrofen fick hjälp genom myndighetens personalkonsulenter och psy- kiatriker. Stödet gavs såväl enskilt som i grupp. Bland anhöriga fanns en önskan om att få möta de överlevande för att få ställa frågor och bilda sig en uppfatt- ning om hur situationen var på . Det var dock kris- stabens uppfattning att ett sådant initiativ borde komma från de överlevande själva och staben tog därför inga ini- tiativ i denna fråga. Stödarbetet omfattade även berörd personal. i berördes av Estoniakatastrofen dels därför att 63 anställda omkom, dels därför att myndigheten, tillsammans med svarade för huvuddelen av den svenska polisens arbete till följd av katastrofen. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D På förslag från krisgrupperna ordnade krisstaben i samver- kan med ST-polisväsende anhörigträffar som så små- ningom medförde att anhöriga bildade en stödförening.54 På uppdrag dokumenterades och utvärderades polisens insatser i samband med Estonia- katastrofen och resultatet presenterades i , RPS Rapport 1995:8. I rapporten konstateras att intresset för omhändertagande och bearbetning av traumatiska upplevelser, liksom mental träning och förberedelse inför svåra händelser, ökat inom polisorganisationen efter Esto- niakatastrofen. Som ett resultat av detta har Rikspolissty- relsen bland annat initierat utbildningsinsatser för den lo- kala polisorganisationen och ett internt nätverk för informationsspridning, erfarenhetsutbyte och utveckling inom området mental träning och debriefing. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D En redovisning av det psykosociala stödarbetet för anhöriga och överlevande på och en presentation av några av sjukhusets lärdomar av arbetet. På i ligger . Sjuk- huset ägs av diakonisällskap, en ideell förening knu- ten till . Den ingår inte i landstings katastrofberedskap men har kommit att spela en väsentlig roll i stödarbetet för an- höriga och överlevande. Efter sorgegudstjänsten i lästes ett meddelande upp från där an- höriga inbjöds till ett stormöte. Bakgrunden till detta var att anhöriga hört av sig till den och påtalat att krisgruppernas verksamhet höll på att läggas ner. Många anhöriga menade att de hade ett stort behov av att få fortsatt stöd och kontaktade därför och som ansva- rade för samordningen av psykosociala stöd- arbete och framförde ett förslag om att komplettera sjuk- husens egen verksamhet. Syftet med det första mötet var att anhöriga skulle få allmän information om händelseutvecklingen, om juri- diska frågor och försäkringsfrågor. I samband med mötet erbjöds anhöriga möjlighet att delta i grupper för fortsatt stödarbete. Grupperna delades in i kategorier: vuxna som förlorat anhöriga, anhöriga till överlevande och barn och unga. Varje grupp bestod av mellan 7 och 15 personer och två gruppledare, som var läkare, kurator eller sjukhuspräst. Stödgruppernas verksamhet planerades till att omfatta 15 träffar med ledare och därefter skulle de anhöriga fortsätta att träffas på egen hand. Grupperna kom att kompletteras med fortsatt öppet- hus-verksamhet. Uppläggningen av såväl de öppna mö- tena som gruppmöten formades i nära samarbete med an- höriga, det var deras behov i olika faser som fick styra ut- budet. Det var också anhöriga som födde idén om att upp- föra ett minnesmärke på sjukhusets område och att hög- tidlighålla ettårsdagen av förlisning. Anhörigas egna behov av dokumentation av det psykosociala arbetet ledde fram till enkätunder- sökning, vilken belystes i analysgruppens tidigare rapport. Ett arbete med att sammanställa enkäterna för publicering pågår på sjukhuset. psykosociala stödarbete med anhöriga och även överlevande har pågått kontinuerligt . Analysgruppen har tagit del av sjukhu- sets egna erfarenheter och lärdomar av arbetet vilka sam- manfattas i det följande. Vikten av att lyssna nämns som den främsta lärdomen. Planer för psykosocialt stöd till människor som drabbas av traumatiska upplevelser är en bra utgångspunkt för plan- S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D läggning, organisation och övning av katastrofbered- skapen men de som arbetar i organisationen måste ha en flexibel attityd till innehållet i planerna och vara beredda att möta olika individers särskilda behov. Den individ som drabbats av en traumatisk upplevelse, som Estonias förlis- ning, besitter den främsta kompetensen när det gäller just hans eller hennes upplevelser, oavsett vilka yrkeskunska- per den stödjande personen än har. För att bästa långsiktiga stöd skall kunna erbjudas bör en- ligt sjukhusets uppfattning anhöriga möta samma perso- ner som i det akuta skedet. Erfarenheterna av anhörigas uppfattning om att uppgifterna indelas i ett akut omhän- dertagande med krisbehandling, och ett långsiktigt då ex- empelvis sjukvårdens psykiatri tar vid är att detta inte upp- levs tillfredsställande. Möte med andra som drabbats Sjukhuset har goda erfarenheter av att låta anhöriga möta varandra för samtal och stöd. Bland expertis finns till viss del motstridiga uppfattningar om detta men enligt sjuk- huset inte bland anhöriga själva. Ingen annan kan ändå riktigt förstå är en synpunkt som ofta har framförts. En annan erfarenhet som sjukhuset har fått är att många anhöriga besvärats av massmediernas intresse för Estonia- katastrofen , men att lika många uttrycker att det är påfrestande när det inte skrivs någonting om Esto- nia . Betyder det att samhället har glömt? Har alla andra glömt – utom jag själv? Uppmaningar från olika håll om att det är dags att sätta punkt – att livet måste gå vidare – upplevs av många som ett hån. Vem kan avgöra när en individ är beredd att sätta punkt? Behov av nationell katastrofberedskap Efter Estoniakatastrofen har vissa drabbade fått mycket gott stöd, andra ingen hjälp alls. Insatserna har i hög grad varit beroende av var man varit bosatt och vilken lokal be- redskap som funnits. För att täcka de drabbades behov vid en nationell katastrof – anser Erstakliniken – att det be- hövs en nationell katastrofberedskap som ansvarar för samtliga drabbades stöd och hjälp och som kan samordna hjälpinsatserna över landet. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Den psykiska och sociala verksamheten i drabbade kommuner I detta kapitel redovisas stödinsatserna för anhöriga i och . Iflera kommuner bedrevs ett omfattande psykosocialt stödarbete efter Estoniakatastrofen. Analysgruppen har valt att här exemplifiera med en redovisning av de åtgärder som vidtogs i och . Den lokala krisgruppen i bildades , innan begreppet POSOM-grupper etablerats. I gruppen finns representanter för ambulans, kyrka, polis, räddningstjänst och socialförvaltning. Tre personer från varje arbetsplats utgör en kärna och denna kompletteras med ett antal resurspersoner från bland annat och sjuk- vården. Krisgruppens målsättning är: att utgöra stöd och hjälp för drabbade, anhöriga, räddningspersonal och an- dra inblandade vid större och mindre olyckor, att förmedla kontakt med sjukvården vid behov samt verka för utbild- ning och information om olyckor och kriser. Information om krisgruppens kontaktpersoner finns på SOS Alarm, polisens länskommunikationscentral, sjukhuskyrkan, PKL-gruppen på , på skolor, tunga industrier och på flygplatsen . Arbetet i den lokala krisgruppen startade då information om olyckan för- medlades via vakthavande befäl vid till gruppens sammankallande person. 44 personer från Me- talls pensionärsklubb var med på . En av de första åtgärderna som vidtogs var att organi- sera telefonmottagning för anhöriga och massmedierna hos polisen. Krisgruppen samlades sedan i en på förhand bestämd lokal, Jakobsgårdens församlingshem, där stöd- och informationsverksamhet ägde rum med successiv nedtrappning. I Jakobsgården organiserade krisgruppen sitt arbete i tre grenar: telefonjour, registrering och sammanställning av uppgifter angående eftersökta personer samt omhänder- tagande av anhöriga. Till krisgruppen anslöt resurspersoner, från bl a den psykiatriska mottagningen i , sjukhuskyrkan i och katastrofgrupp. Sammanlagt fanns 26 personer på plats för att utföra de olika uppgifterna. Från arbetade krisgruppen i skiftlag. Tre telefonlinjer bemannades. Information om telefon- numren spreds till allmänheten och de drabbade genom polisen och massmedierna. Krisgruppen kontaktade även Metalls expedition i som sedan hänvisade anhö- riga till telefonjouren. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Under de första två nätterna inrättades även en tele- fonjour för anhöriga via 90 000 som bemannades av präs- ter. Anhöriga som ringde lämnade uppgifter om de saknade som registrerades på blanketter som utformats av kris- gruppen. Registreringsarbetet skedde både i krisgruppen och hos polisen i och man utbytte löpande infor- mation. påbörjade polisen signalements- upptagning beträffande de saknade. Arbetet genomfördes i Jakobsgården och anledningen till detta var att polisen och krisgruppen var eniga om att miljön, som var be- kant för många av de anhöriga, var bättre lämpad för ge- nomförandet av detta tunga arbete. Anhöriga som ringde hade ett stort behov av att få veta vad som hade hänt med deras anförvanter men krisgruppen hade ingen sådan information att förmedla. Uppgifter saknades om överlevande och anträffade döda och passagerarlistor fanns inte heller att tillgå. Den informa- tion som fanns var en lista med namn på de 44 personer från Metalls pensionärsklubb som rest med Estonia. För att tillmötesgå de anhörigas behov av information kom krisgruppen överens med polisen i om att anordna en informationsträff och att samla så många anhöriga som möjligt på en plats för att ge dem den knapphändiga information som gick att få fram till dess. Till mötet inbjöds förutom anhöriga även perso- nal från ASG och som eventuellt kunde ha haft chaufförer med på . Till informationsmötet kom omkring 100–150 personer och man beslutade att informations- möten skulle hållas , så länge krisgruppens verk- samhet pågick i Jakobsgården. Som mest samlades ca 200 anhöriga och berörda. Varje möte inleddes av en präst, därefter lämnades praktisk information och slutligen förmedlades genom polisen uppgifter från Rikskrimina- len. I informationsarbetet deltog även representanter för kommun samt representanter för försäkringsbolag. heltidsanställdes en person av kommunen för att erbjuda de anhöriga hjälp med ekono- miska, juridiska och försäkringsfrågor. Psykiskt och socialt omhändertagande De saknades familjer, släktingar och vänner kom i stort antal till Jakobsgården och togs emot av krisgruppen och resurspersonerna. Omhändertagandet bestod framförallt av lyssnande. De som ville ha kontakt med präst, sjukvård eller någon krisgrupp på annan ort fick hjälp med detta. Krisgruppen tog initiativ till kontakter med skolor där man antog att det skulle finnas anhöriga, barnbarn, till de saknade och erbjöd stöd. Då det akuta krisarbetet i Jakobsgården avslutades hade varje drabbad familj fått en stödperson och etablerad kontakt med kommunens representant. Hur länge stöd- personerna funnits till hands för de drabbade familjerna är högst olika, några av dem håller fortfarande kontakt. På förslag från krisgruppen fortsatte en del anhöriga att träf- fas i grupper. hölls en sorgehögtid i . I bildades stiftelsen niaoffren och anhöriga, en nationell förening för anhöriga och överlevande. Verksamheten har finansierats genom bl.a. statliga bidrag och donationer. Krisgruppen och resurspersonerna hade under arbetet i Jakobsgården en egen sammankomst och genomgång av händelser. Ett uppföljande möte ägde rum och vid ytterligare ett tillfälle sammanträffade man även med överlevande från Estonia. Dessa möten bidrog till en bearbetning av upplevelserna i samband med stöd- arbetet. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Krisgruppen beslutade att representanter från massme- dier inte skulle få komma in i Jakobsgården. Detta för att skydda anhöriga från att i chockat tillstånd uttala sig. Istäl- let kom man överens med massmedierepresentanterna om att löpande information skulle lämnas av krisgruppen. Lokalpress, lokalradio och TV hjälpte till att förmedla aktuella telefonnummer till krisgruppen och mötestider m.m. I en utvärdering av arbetet55 framförs uppfattningen att krisgruppen hade mycket goda kontakter med kyrkan, po- lisen, sjukvården, kommunen och även massmedierna. De sistnämnda uppträdde enligt gruppen hänsynsfullt och respekterade överenskommelser. Den egna bedömningen är att krisgruppen hade viss beredskap genom att hand- lingsprogram fanns utarbetat, en samlingsplats var utpe- kad och övningar hade genomförts. Det psykosociala stödet i Ombord på var 56 pensionärer som deltog i en gruppresa arrangerad av () samt ytterligare fem personer från Norrköpings- området. Bland passagerarna på andra färjor på under förlisningsnatten fanns flera norrköpingsbor som blev vittnen till räddningsarbetet. hade vid tillfället för förlisning enligt befintlig ledningsplan för kris, beredskap eller krig en utsedd ledningsgrupp som i sin tur satte sam- man en krisorganisation som kallades Samordnings- gruppen. I denna ingick representanter från polisen, krisgrupp, , , socialjouren och kommunledningen. Denna grupp sva- rade för samordning av resurser och det operativa arbetet. finns vid lasarettet i en grupp som ansvarar för uppföljningsarbetet efter avslutad rädd- ningsinsats med hjälp av debriefing och andra åtgärder, den psykologiska uppföljningsgruppen (PUG). Denna grupp tog över ansvaret för insatser i sam- band med katastrofen och gruppens koordinator utsågs att leda Samordningsgruppen. I samarbete mellan PRO, kommunen, polisen och kyrk- liga representanter bildades ett kriscentrum för motta- gande av anhöriga i i under mor- gonen . Under den var kriscentret bemannat dygnet runt, därefter var det öp- pet och bemannat . Verksamheten avslutades och ersattes av Estoniajouren. I kyrkans regi inrättades en telefonjour som var bemannad och i funktion från till samt mellan och . Jouren bestod av en mobiltelefon och samma person ansvarade för denna verksamhet. Mätningar av frekvensen för utnyttjande av Esto- niajouren visar en successiv minskning fram till . Då händelser kring Estoniakatastrofen och dess följder var aktuella kunde en viss ökning noteras, medförde exempelvis en ökning. Estoniajouren var en viktig del av krisarbetet i Norr- . Genom denna fick anhöriga, allmänhet, massme- dier, myndigheter, krisgruppsarbetare m.fl. en gemensam kontaktpunkt och möjlighet att få frågor rörande Estonia- katastrofen besvarade. På fanns också en krismottagning och här ansvarade man även för sammanställning av kon- takter med anhöriga som skulle följas upp. I ett samarbete med kyrkan utsågs kontaktpersoner till samtliga. Samordningsgruppen gav sitt stöd till lokala stöd- grupper och stödorganisationer som bildades av anhöriga. I Samordningsgruppens uppdelning av ansvarsområden fick representant i uppgift att organisera informationsmöten för anhöriga. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Vid mö- tet deltog representanter ur Samordningsgruppen, från kommunens bidragsavdelning samt från . Syftet med mötet var att försöka svara på anhörigas frå- gor av praktisk och sakkaraktär, så som exempelvis vilka ekonomiska konsekvenser olyckan skulle få, försäkrings- frågor, rutiner vid dödförklaring m.fl. frågor. Enligt upp- gifter hämtade ur en intervju med representanter från so- cialförvaltningen56 präglades mötet av stark oro och viss aggressivitet. Många frågor lämnades obesvarade och nytt informationsmöte utlovades. Två informationsmöten hölls och en expertpanel besvarade då frågor om dödförklaring och bouppteckning, förordnande av god man, uppsägning av hyresavtal och pensionsfrågor. Från polisen lämnades all- män information om läget. Med hjälp av informationsträffarna nådde man 115 anhöriga. hade man etablerat kontakt med samtliga anhöriga. hölls en minneshögtid som planerats av Samordningsgruppen. I katastrofarbetet samverkade flera organ. Den politiska ledningen fattade på ett tidigt stadium en rad beslut om sin egen roll och fastslog att den skulle följa arbetet men inte delta praktiskt. Det operativa arbetet delegerades till Samordningsgruppen. Man beslutade vidare att ställa kommunens informationschef till gruppens förfogande och att kriscentret skulle placeras i . Kommu- nen åtog sig att stå för alla kostnader och att ställa resurser till förfogande. i var ett naturligt val som kris- centrum och en naturlig samlingspunkt dit många anhö- riga hörde av sig. Med hjälp av organisationens kontaktnät och uppgifter om aktuella resenärer underlättades arbetet med att fastställa vilka de drabbade var, vilket gjorde att anhöriga snabbt kunde kontaktas. PRO:s roll i kriscentret blev att tillhandahålla teknisk utrustning och att svara för miljö och utspisning men organisationens medlemmar var också ett medmänskligt stöd för anhöriga och vänner till de saknade. För insatser ansvarade PUG-gruppen vid lasarettet i . Planering och ledning av det ope- rativa arbetet i Samordningsgruppen genomfördes av chefskuratorn och koordinatorn för PUG, som också samordnade arbetet på lasarettets krismottagning. Kris- mottagningen höll öppet och stäng- des därefter. fattade beslut om att låta stöd och uppföljning ske så länge behov fanns. uppgift i Samordningsgruppen var som tidigare nämnts att ansvara för informationsmöten för an- höriga.