sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — Med hänsyn härtill, och då det såvitt vi kunnat finna inte i något sammanhang gjorts gällande att det skulle före- ligga ett praktiskt behov av att utvidga förverkandemöjligheten till att omfatta en icke överlämnad muta, gör vi bedömningen att det för närva- rande inte finns skäl att vidta några lagändringar med anledning av be- stämmelserna i artikel 3.3. 10 Ikraftträdande och övergångsfrågor Vår bedömning: De framlagda lagförslagen bör kunna träda i kraft . I och för sig kräver de lagändringar vi föreslår ett visst förberedande ar- bete, främst i form av utbildningsinsatser. Tidpunkten för ikraftträdandet är dock främst avhängig den tid som kan beräknas åtgå för remissförfa- randet samt för beredningsarbetet inom och riksdags- behandlingen. Vi bedömer mot bakgrund härav att lagändringarna skall kunna träda i kraft . Vår bedömning: De föreslagna lagändringarna kräver inte några sär- skilda övergångsbestämmelser. Grundläggande bestämmelser om strafflags tillämplighet i tiden finns i 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen (RF), 5 § BrP samt i artikel 7 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna (SÖ 1952:35, konventio- nen), vilken gäller som lag i . En ut- trycklig regel i fråga om tillämpningen av gammal eller ny förverkande- lagstiftning finns emellertid endast i den först nämnda bestämmelsen. Enligt 2 kap. 10 § regeringsformen får sålunda förverkande och andra särskilda rättsverkningar av brott inte ges retroaktiv tillämpning till nackdel för den enskilde. Om ett förverkande i realiteten har en bestraffande funktion, torde det emellertid få jämställas med straff i den mening som avses i artikel 7 i (jämför avgörande i målet Welch mot [1/1994/448/527]). I sådant fall blir alltså även artikel 7 i tillämplig på frågan om retroaktiv tillämpning. Eftersom bestämmelsen i RF och den nämnda artikeln i 210 Ikraftträdande och övergångsfrågor har samma innebörd i nu aktuellt hänseende är emellertid den praktiska betydelsen av förverkandets karaktär begränsad. Bestämmelsen i 2 kap. 10 § första stycket RF blir sålunda avgörande för om de rättstillämpande myndigheterna efter ikraftträdandet skall till- lämpa de gamla eller nya förverkandereglerna. De föreslagna ändringar- na kräver alltså inte några särskilda övergångsbestämmelser. Den övergripande målsättningen för vårt arbete har i enlighet med di- rektiven varit att åstadkomma en effektivisering av nu gällande förver- kanderegler. Naturligt nog innebär därför de lagändringar vi föreslår i stort sett genomgående att möjligheterna till förverkande vidgas. Frågan huruvida gammal eller ny lag är tillämplig måste visserligen alltid avgö- ras genom en prövning i det särskilda fallet. Mot bakgrund av förslagens allmänna inriktning kan emellertid förutses att en sådan prövning regel- mässigt kommer att ge vid handen att förverkandefrågan, i de fall där gärningen i fråga företagits före ikraftträdandet, skall bedömas efter den lag som då gällde, eftersom detta leder till det lindrigaste resultatet för den mot vilken ett yrkande om förverkande framställs. I tydlighetens intresse skall anmärkas att avgörande för om utvidgat förverkande kan komma i fråga givetvis blir det brott begåtts till vilket denna rättsverkan är knuten. Har ett sådant brott be- gåtts efter ikraftträdandet, kan frågan om utvidgat förverkande aktuali- seras och det saknas därvid betydelse huruvida den egendom som läggs till grund för beräkningen av förverkandebeloppet sannolikt härrör från brottslig verksamhet som bedrivits före eller efter ikraftträdandet. Om man vid denna beräkning enbart beaktade egendom som kan knytas till brottslig verksamhet i tiden efter ikraftträdandet, skulle detta medföra att de nya reglerna fick genomslag först i en avlägsen framtid. Inte minst det förhållandet, att ett utmärkande drag hos det utvidgade förverkandet i den föreslagna utformningen är att det inte krävs att åklagaren förmår precisera från vilket konkret brott utbytet härrör, skulle här leda till svå- righeter. Även med bortseende från praktiska konsekvenser av detta slag är det emellertid med hänsyn till detta förverkandeinstituts konstruktion enligt vår mening naturligt att det, när det gäller frågan om tillämplig lag, fästs avseende endast vid när den gärning företogs som enligt de nya bestämmelserna kan läggas till grund för ett utvidgat förverkande. Vår bedömning: Våra förslag kan antas ge statskassan viss förstärk- ning. De förslag vi lägger fram innebär allmänt sett att möjligheterna att förverka utbyte av brott vidgas. Av central betydelse är här förslaget om införande av utvidgat förverkande och de föreslagna preciseringarna av utbytesbegreppet. Även förslaget om att utvidga tillämpningsområdet för bestämmelsen i 36 kap. 1 § BrB till att också avse utbyte av vissa specialstraffrättsliga brott leder emellertid till att möjligheterna till förverkande av utbyte ökar något. Eftersom förverkad egendom enligt huvudregeln i 36 kap. 17 § BrB tillfaller staten bör dessa förslag rimligen medföra att statskassan tillförs en nettointäkt. Det är dock knappast möjligt att närmare beräkna hur stor denna intäkt kan tänkas bli. Det ekonomiska utfallet är bl.a. avhängigt omfattningen av det potentiella tillämpningsområdet för det utvidgade förverkandet. Det ligger i sakens natur att det är svårt att bilda sig en mer precis uppfatt- ning härom. Av avgörande betydelse är vidare att de nya förverkande- möjligheterna verkligen utnyttjas i de fall där detta är möjligt. Det handlar alltså här om att de brottsbekämpande myndigheterna snabbt måste lära sig tillämpa lagstiftningen. I samband med ikraftträdandet av de nya reglerna finns det följaktligen skäl att genomföra särskilda utbildningsinsatser och andra åtgärder för att höja kompetensen i för- verkandefrågor hos de berörda myndigheterna. Vid en ekonomisk bedömning bör beaktas inte bara ökade förverkandeintäkter utan även indirekta vinster genom den brottsavhållande effekten. De av våra förslag som avser mera begränsade frågeställningar kan inte antas medföra några beakatansvärda statsfinansiella konsekvenser. Av dessa förslag torde det endast vara ett som medför några ökade kost- nader för det allmänna, nämligen förslaget om att utvidga tillämpningsområdet för bestämmelserna i 36 kap. 17 § andra stycket BrB till att avse även fall där förverkande sker med stöd av bestäm- melser utanför BrB (se avsnitt 8.2). Enligt vår bedömning kan emellertid här inte bli fråga om annat än en högst marginell kostnadsökning. Sammanfattningsvis gör vi bedömningen att ett genomförande av utredningens förslag bör leda till att statskassan tillförs vissa intäkter. I våra ursprungliga direktiv erinrades om att vi hade att beakta regeringens direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare. Dessa generella direktiv - direktiven om att redovisa regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), om att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23), om att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124), och om att redovisa konsekvenserna för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir. 1996:49) - upphävdes och ersattes av 15 § kommittéförordningen (1998:1474). Om förslaget i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen skall enligt denna bestämmelse konsekvenserna i sådant avseende anges i betänkandet. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. Vad gäller våra förslags betydelse för brottsligheten och det brotts- förebyggande arbetet skall här endast noteras att den övergripande mål- sättningen för hela vårt utredningsarbete är att effektivisera bekämp- ningen av ekonomisk och annan grov och organiserad brottslighet. De frågor vi har haft att behandla är inte av den karaktären att våra förslag i övrigt kan bedömas få några sådana konsekvenser som avses i 15 § kommittéförordningen. 12.1Förslaget till lag om ändring i brottsbal- ken Utbyte av brott enligt denna balk skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som er- sättning för kostnader i samband med ett brott, om mottagandet utgör brott enligt denna balk; i stället för det mottagna får dess värde förklaras förverkat. Som utbyte av brott anses vid förverkande även egendom som har trätt i stället för utbyte och avkastning av utbyte. Vid fastställande av utbytets omfattning skall avdrag inte göras för kostnader som har samband med brottet. Vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte förverkat enligt första stycket skall bland andra omständigheter beaktas om det finns anledning att anta att skadeståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. Om inte annat är särskilt föreskrivet, skall bestämmelserna i första och tredje styckena ha motsvarande tillämpning i fråga om utbyte av i annan lag eller författning straffbelagd gärning, för vilken stadgas fängelse . Paragrafen innehåller huvudregeln om förverkande av utbyte av brott enligt BrB. I ett nytt andra stycke preciseras begreppet utbyte i vissa hänseenden. Begreppsbestämningen är generellt formulerad och följakt- ligen tillämplig även på specialstraffrättens område. Ändringarna, som innebär att möjligheterna till förverkande vidgas, har behandlats i den allmänna motiveringen under kapitel 7. Till en början anges att som utbyte av brott även anses egendom som har trätt i stället för utbyte. Genom denna bestämmelse öppnas en möj- lighet till sakförverkande av egendom som trätt i stället för det ur- sprungliga brottsutbytet. Om en tjuv säljer den stulna egendomen och för 214 Författningskommentar SOU 1999:147 den erhållna köpeskillingen förvärvar viss annan egendom, t.ex. en bil, kan alltså bilen med stöd av denna bestämmelse förklaras förverkad. I princip saknar det betydelse för bestämmelsens tillämpning om den egendom som sålunda trätt i stället för det ursprungliga brottsutbytet i sin tur ersatts av annan egendom. Avgörande för om förverkande kan ske av den aktuella egendomen blir om ett otvetydigt samband mellan denna egendom och det ursprungliga brottsutbytet kan styrkas. Med uttrycket egendom som trätt i stället för utbyte avses inte bara egendom som utbytet omsatts till utan även egendom som utbytet annars har omvandlats till, t.ex. föremål som tillverkats av material som åt- kommits genom brott. Den nu diskuterade bestämmelsen innebär alltså att möjligheterna till sakförverkande vidgas. Detta medför bl.a. att möjligheterna att säkra förverkandet genom beslag i stället för genom kvarstad ökar i motsva- rande mån. Som konstaterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 7.3) torde emellertid ändringen få störst praktisk betydelse därigenom att den i förening med den i samma mening upptagna regeln om avkastning leder till att möjligheterna att förverka avkastning ökar rätt betydligt. Mera härom i det följande. Att även egendom som trätt i stället för brottsutbyte blir att anse som sådant utbyte innebär emellertid också att det står klart att den värdes- tegring som det ursprungliga brottsutbytet genomgått efter den olovliga åtkomsten kan förverkas i den utsträckning vederbörande har tillgodo- gjort sig värdeökningen. Om exempelvis en stulen tillgång har försålts till ett belopp vida överstigande dess värde vid tiden för stölden, har ju den erhållna köpeskillingen trätt i stället för det ursprungliga brottsut- bytet och blir därmed i sin tur att anse som utbyte. En förverkandeför- kan följaktligen i ett sådant fall avse ett belopp motsvarande kö- peskillingen i fråga. råder viss osäkerhet i fråga om i vilken utsträckning avkastning av brottsutbyte kan förverkas. Som framgått av redogörelsen för gällande rätt i avsnitt 7.2 har lagstiftaren överlämnat frågan om för- verkande av avkastning till rättstillämpningen, som det i det närmaste helt saknas refererad praxis som belyser frågan. De knapphän- diga förarbetsuttalanden som trots allt gjorts tyder närmast på att det krävs ett mycket nära samband mellan det ursprungliga brottsutbytet och avkastningen för att denna skall kunna förklaras förverkad (se prop.1986/87:6 s. 37). Vårt förslag innebär att de tveksamheter som föreligger undan- röjs genom att det i andra styckets första mening föreskrivs att även av- kastning av utbyte skall anses som utbyte. Som redan antytts i det före- gående innebär de i andra styckets första mening gjorda preciseringarna av begreppet utbyte sammantaget bl.a. att även avkastning av egendom som trätt i stället för utbyte blir att anse som utbyte. Avkastning från aktier som förvärvats med det ursprungliga brottsutbytet kan följaktligen förklaras förverkad. Och om medel som åtkommits genom brott har an- vänts för förvärv av premieobligationer, inköp av lotter, spel på trav el- ler liknande innebär den gjorda begreppsbestämningen att också eventu- ella vinster kan förklaras förverkade. Även avkastning på brottsutbyte som har investerats i en laglig näringsverksamhet blir underkastad för- verkande. Det avgörande blir om avkastningen kan föras tillbaka på det ursprungliga brottsutbytet eller på egendom som trätt i dettas ställe och därför är att anse som utbyte. Kan ett sådant samband styrkas skall av- kastningen i princip förklaras förverkad. Har näringsverksamheten i det nämnda exemplet endast delvis finansierats genom insatser som utgör brottsutbyte, bör en förverkande- förklaring avse en mot dessa insatser svarande andel av den totala av- kastningen. Det saknar i princip betydelse huruvida avkastningen tagits ut ur verksamheten, t.ex. genom vinstutdelning, eller ej. Har så inte skett bör den värdeökning som vederbörandes rätt till andel i vinsten undergått till följd av avkastningen på det i verksamheten investerade brottsutbytet kunna förklaras förverkad. I andra stycket andra meningen anges att det vid fastställandet av ut- bytets omfattning inte skall göras avdrag för kostnader som har samband med utförandet av brottet. avses i förevarande paragraf med uttrycket utbyte i princip endast nettoutbytet. Den föreslagna be- stämmelsen innebär att utgångspunkten i stället blir att det är bruttout- bytet som är underkastat förverkande. En annan sak är att det ibland kan finnas skäl att inom ramen för skälighetsprövningen beakta olika kostna- der som varit förknippade med utförandet av brottet och alltså stanna för att låta förverkandeförklaring avse endast en del av utbytet. I den all- männa motiveringen har vi emellertid förordat en restriktiv linje när det gäller hänsyn av detta slag. Som vi närmare utvecklat där (avsnitt 7.3) bör i princip ingen kunna komma i ett förmånligare ekonomiskt läge ge- nom att fullfölja en brottsplan i stället för att avstå från detta. Till ett tredje stycke i paragrafen har förts bestämmelsen i nuvarande andra stycket om att skadeståndsskyldighet skall beaktas vid bedömning- en av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte förverkat enligt första stycket. I ett nytt fjärde stycke har införts generella regler beträffande utby- tesförverkande inom det specialstraffrättsliga området. Förslaget, som hänger samman med en inom EU antagen gemensam åtgärd avseende bl.a. förverkande av hjälpmedel och av brott, har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 9.2. Den föreslagna regleringen innebär att bestämmelserna i paragrafens första och tredje stycke, som gäller endast utbyte av brott enligt BrB, görs tillämpliga även på utbyte av alla specialstraffrättsliga brott för vilka är föreskrivet fängelse . Dock gäller undantag för det fall något annat är särskilt föreskrivet i fråga om förverkande av ut- byte av ett sådant brott. Innehåller den specialstraffrättsliga författning- en en uttrycklig förverkandereglering som tar sikte på utbyte eller vin- ning av brottet, kommer alltså den i egenskap av lex specialis att gälla även framgent. Det är inte möjligt att med anspråk på fullständighet här ange de spe- cialstraffrättsliga brott som genom bestämmelserna i förevarande stycke kommer att omfattas av paragrafens regler om utbytesförverkande. Som exempel kan dock nämnas brott enligt 53 § lagen (1960:729) om upp- hovsrätt till litterära och konstnärliga verk, 12 kap. 65 § andra stycket och 65 a § andra stycket andra meningen jordabalken, 3 och 4 §§ lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter, 9 § lagen ( 1992:1685) om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter samt grovt vapenbrott en- ligt 9 kap. 1 § andra stycket vapenlagen (1996:67). Döms någon för grov oredlighet mot borgenärer, bokföringsbrott som är grovt eller brott enligt denna balk som förutsätter att gärningen in- nebär skada för målsäganden och för gärningsmannen och för vilket är föreskrivet fängelse , skall värdet av hans egendom på yrkande av åklagaren förklaras förverkat även när det inte följer av vad som annars är föreskrivet, om det är sannolikt att egen- domen härrör från brottslig verksamhet eller att dess värde annars motsvarar utbyte av sådan verksamhet. Vad som sagts i första stycket gäller ej, om förverkande är oskäligt. Vid prövning av fråga om förverkande enligt första stycket skall be- stämmelserna i 4 kap. 18 och 19 §§ utsökningsbalken äga motsvarande tillämpning. Härvid skall vad som där sägs om gäldenär i stället avse den mot vilken talan om förverkande förs. Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om s.k. utvidgat förver- kande. Beteckningen utvidgat förverkande, som inte används i lagtexten, syftar på att det av oss föreslagna förverkandeinstitutet medger förver- kande i vidare mån än vad som är möjligt enligt huvudregeln i 1 §. I pa- ragrafen knyts möjligheten till utvidgat förverkande till att någon döms för vissa brott enligt BrB. Utvidgat förverkande skall emellertid enligt vårt förslag kunna ske även på grund av grovt skattebrott, grov va- rusmuggling och brott enligt narkotikastrafflagen. Bestämmelser härom har tagits in i respektive specialstraffrättslig författning. SOU 1999:147 Författningskommentar 217 Det utvidgade förverkandet skiljer sig från förverkande enligt huvud- regeln främst därigenom att det för utvidgat förverkande gäller ett lindri- gare beviskrav i fråga om sambandet mellan viss egendom och begångna brott och att det inte krävs att åklagaren preciserar från vilket konkret brott utbytet härrör. Skälen för att införa en möjlighet till utvidgat för- verkande och de överväganden som ligger till grund för institutets ut- formning har redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2 – 6.7). I första stycket anges de grundläggande förutsättningarna för utvid- gat förverkande. I likhet med förverkande enligt huvudregeln i 1 § har det utvidgade förverkandet utformats som en särskild rättsverkan av brott. Utvidgat förverkande förutsätter alltså alltid att ett brott har blivit begånget. Det är emellertid endast vissa särskilt angivna brott som kan läggas till grund för ett utvidgat förverkande enligt förevarande bestäm- melse. En annan skillnad i förhållande till vad som gäller enligt huvudre- geln är att det för utvidgat förverkande även krävs att någon döms för brottet i fråga. Meddelas påföljdseftergift enligt 29 kap. 6 § eller 2 kap. 6 § andra stycket, anses domen inte utgöra en fällande dom i brottmål. Av be- stämmelsen i 12 § följer emellertid att rätten även i ett sådant fall kan förordna om utvidgat förverkande, i den mån omständigheterna föranle- der till det. I dessa fall torde dock förhållandena vara så- dana att det skulle vara oskäligt att besluta om ett utvidgat förverkande. Bestämmelsen i 12 § är däremot inte tillämplig när ett brott begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning och domstolen med till- lämpning av 30 kap. 6 § andra meningen förklarar att den tilltalade skall vara fri från påföljd. Kravet på en fällande dom innebär således att ut- vidgat förverkande inte kan komma i fråga i detta fall. Detsamma gäller beträffande det i dessa sammanhang mindre intressanta fallet att brottet har begåtts av någon som inte fyllt . Vanligtvis kan emellertid även den som har begått brott under påver- kan av en allvarlig psykisk störning ådömas påföljd (se 30 kap. 6 §). Något absolut hinder mot utvidgat förverkande föreligger då inte. En skälighetsprövning enligt andra stycket kan dock leda till att förverkande inte blir aktuellt i dessa fall. Bestämmelsen i andra stycket torde för öv- rigt innebära att 13 § inte får någon självständig praktisk betydelse för tillämpningen av det utvidgade förverkandet. Att utvidgat förverkande har gjorts beroende av att den brottslige döms för brottet innebär också att sådant förverkande är uteslutet, om det är möjligt att döma till ansvar för brottet på grund av att den brottslige avlidit eller att brottet preskriberats. Detsamma är givetvis fallet där en gärning inte är åtkomlig enligt svensk straffrätt. De brott som kan läggas till grund för ett utvidgat förverkande enligt förevarande bestämmelse är grov oredlighet mot borgenärer, bokförings- 218 Författningskommentar SOU 1999:147 brott som är grovt samt brottsbalksbrott som har en straffskala som om- fattar fängelse och som dessutom förutsätter förmö- genhetsöverföring. Den brottsliga gärningen skall alltså här innebära så- väl skada för målsäganden som för gärningsmannen eller - i fall som avses i 23 kap. 7 § - för annan. Med skada avses i detta samman- hang en beaktansvärd fara för slutlig förlust och med en mot skadan svarande beaktansvärd utsikt till slutlig vinst. Flera av de viktigaste förmögenhetsbrotten förutsätter förmögen- hetsöverföring. Ansvar för stöld enligt 8 kap. 1 § kräver dock enligt lag- textens ordalydelse i detta hänseende inte mer än att gärningen innebär skada. Grov stöld, rån och grovt rån kan därför inte läggas till grund för utvidgat förverkande. Endast fullbordade brott kan föranleda utvidgat förverkande. De brottsformer som utgör förstadier till fullbordade brott - försök, förbere- delse och stämpling - omfattas följaktligen inte av regleringen. Några begränsningar i möjligheten till utvidgat förverkande har där- emot inte uppställts med hänsyn till om det rör sig om gärningsmanna- skap, anstiftan eller medhjälp till ett förverkandegrundande brott. Utvid- gat förverkande skall alltså kunna ske inte bara vid gärningsmannaskap utan även vid andra former av medverkan. Enligt vår uppfattning behö- ver detta inte särskilt anges i lagtexten. Utvidgat förverkande förutsätter att åklagaren för talan därom; till skillnad från vad som gäller i fråga om utbytesförverkande enligt huvud- regeln i 1 § skall rätten alltså här inte ex officio pröva frågan. Objektet för det utvidgade förverkandet anges i författningsförslaget som värdet av den egendom som tillhör den som döms för angivna brott. Sakförverkande kan alltså inte komma i fråga vid utvidgat förver- kande. Ett beslut om utvidgat förverkande kommer följaktligen att, på samma sätt som ett beslut om annat värdeförverkande, ha formen av en förpliktelse för den dömde att till staten utge det förverkade beloppet. Under de i 5 a § angivna förutsättningarna kan ett utvidgat förverkande även avse värdet av egendom som tillhör en lagöverträdaren närstående fysisk eller juridisk person. I princip kan ett utvidgat förverkande avse värdet av den berördes samtliga tillgångar. Avgörande för förverkandets omfattning blir i vad mån åklagaren förmår göra sannolikt att lagöverträdarens egendom här- rör från brottslig verksamhet eller att egendomens värde annars motsva- rar av sådan verksamhet.