sou · GNB312 · 2000-01-01 00:00:00 — Tanken att man med datorers hjälp kan stärka, utveckla eller modernisera den parlamentariska demokratin är nästan lika gammal som datortekniken själv. 1976 skrev justitieminister () att ... datortekniken, rätt utnyttjad, positivt kan främja den allmänna upplysningens och den informerade debattens sak. Det ligger väl i linje med de motiv som bär upp offentlighetsprincipen att söka ta i anspråk den nya teknikens resurser för att om möjligt öka tillgängligheten hos den information som finns samlad hos samhällsorganen. (Direktiv till datalagstiftningskommittén, citerat ur SOU 1978:54 s. Målen har utvecklats och förfinats och omfattar nu bl.a. en elektronisk offentlig förvaltning som ska garantera högre kvalitet i medborgarens kontakter med myndigheterna. Männi- skors kommunikation med offentlig förvaltning ska med IT-stöd bli enklare, snabbare, säkrare och mer individuellt anpassad. Med dator/modem/rätt datorprogram och med åtminstone elementära kunskaper om IT ska medborgaren effektivt informera sig i många Han/hon ska fullgöra flertalet av sina skyldigheter – deklarera, betala avgifter, svara på frågor m.m., och bättre ta tillvara sina ekonomiska och politiska rättigheter. Ett typiskt citat av senare datum: Jag tror att IT kan hjälpa oss att fördjupa demokratin, eftersom IT bokstavligt talat undanröjer de praktiska hinder som finns mellan människor och förvaltning. Jag ser hur man från sitt eget hem, från ett bibliotek eller från en arbetsförmedling har tillgång till alla offentliga handlingar och all den kunskap som finns dokumen- terad hos våra myndigheter. Det ger helt andra möjligheter för oss som samhällsmedborgare att vara informerade och delaktiga. (Finans- minister i statskontorets debattforum på nätet, För- valtningsdebatt, 980225. ) Inom ramen för modell 1 ryms också ett mått av politisk inter- aktivitet. Modellens förespråkare är inte främmande för att med- borgarna utnyttjar IT för att bilda opinion och förmedla åsikter till förtroendevalda och/eller offentlig förvaltning. När den nytillträdda i presenterade ett förslag till offentlighetsprincip – ett djärvt initiativ i landet med västvärldens mest sekretessomgärdade statsför- valtning – lade organisationen ut det på medborgarremiss på Internet. Hemsidan kallades (). De synpunkter på förslaget som strömmade in från medborgarna hölls också allmänt tillgängliga. I ett brev till UK Citizens Online Democracy skrev premiärminister : The '' website is a historic opportunity for the public to play a meaningful part in the framing of new legislation by using the Internet to lobby and question a Government minister. I support this initiative to help modernise and enhance British democracy and open up Government and I hope similar consultations will be set up in future as part of the legislative process. Blair står här i den politiska mittfåran, för att inte säga den enda fåran. Det finns ingen som öppet motsätter sig att man med IT skapar genomskinlighet i politik och offentlig förvaltning, eller att man prövar nya konsultationsprocesser i vilka medborgarna får lämna synpunkter på politiska förslag. Oerhörda mängder samhälleligt relevant information kan uppenbarligen hållas tillgänglig på nätet av myndigheter, partier, massmedia och individer. Visionärerna talar om ett samhälle som blir mer genomskinligt och rättssäkert, vilket stärker medborgar- nas tilltro till det politiska systemet. Därmed skulle också deras villighet att delta i politisk och annan samhälleligt värdefull aktivi- tet öka – utan att man i nämnvärd utsträckning behöver reformera den demokratiska processen. Modell 1 kommer säkerligen i stora delar att realiseras, i yttre/ teknisk mening, främst av rena besparingsskäl. Från den högsta förvaltningspolitiska nivån (, G7-gruppen, Vita Huset) till den lägsta (svenska glesbygdskommuner) utgår samma signaler: – Använd IT för att få ut information, för effektivare kontakter med medborgarna, för att spara pengar. Såväl offentlig förvaltning som politisk debatt kommer i växande ut- sträckning att bli elektronisk. Politiska tvistefrågor av flera slag återstår visserligen att lösa, t.ex. om spridningen av personuppgifter på nätet och om i vilken grad marknadslösningar ska tillämpas för spridning av politiskt viktig information. Motsättningarna är dock inte sådana att de blockerar utvecklingen. Svar på frågorna kommer – vi må gilla eller ogilla dem – i den utveckling som skisseras under modell 1. Huruvida detta är tillräckligt för att gjuta nytt liv i den etable- rade parlamentariska demokratimodellen är dock mera osäkert. Att mängden samhällsinformation ökar och att den blir tillgänglig allt snabbare må vara värdefullt, men därav följer inte nödvändigtvis att medborgarna känner sig mer motiverade att delta i den demokra- tiska processen. Så länge den IT-stödda förnyelsen inte får kon- sekvenser för maktfördelningen riskerar allt tal om elektronisk demokrati att framstå som en retorisk bluff. Den medborgare som allt snabbare kommer åt myndighetsinformation och allt smidigare kommunicerar sina åsikter till makthavare på olika nivåer, det kan också vara en medborgare som tar del av allt mer information som myndigheter valt ut åt honom/henne och vars åsikter ingen be- höver bry sig om. I har många idéer lanserats och många försök gjorts att blåsa liv i den etablerade parlamentariska demokratimodellen – ändrade mandatperioder, personval, kortare/ rappare riksdagsdebatter, TV-sända utskottsförhör och folkvalda församlingars möten, snabbare utredningsinsatser, språklig för- nyelse i politik och förvaltning, rader av försök att popularisera verksamheten i de politiska partierna m.m. Likväl har man inte lyckats vända den negativa utveckling som bl.a. innebär en allt svagare tilltro till de etablerade demokratiska institutionerna. (/1998, /1997.) Att valdeltagandet nådde en ny bottennivå vid riksdagsvalet visar att trenden är fortsatt stark. Det största mogna som finns är franska Minitel. Med början 1981 placerade det franska ut enkla dator- terminaler hos, inledningsvis, 2 500 användare med det huvud- sakliga syftet att experimentera med en elektronisk telefonkatalog. Ända har systemet växt i såväl antal användare som tjänster. Vid slutet av 1994 fanns 6,5 miljoner terminaler med 16,5 miljoner användare – närmare en tredjedel av det franska folket. 24 600 olika tjänster erbjöds då via Minitel. Även om systemet 1998 ter sig omodernt har det uppenbarligen haft stor potential som demokratistöd. Omfattande diskussioner fördes om denna möjlighet . Någon samlad insats för att realisera ett sådant stöd gjordes dock aldrig, och resultatet har blivit ett system som fyller rent praktiska syften. Enligt en enkät- undersökning känner alla användare till – och använder – den elektroniska telefonkatalogen. I övrigt används Minitel enligt följande: –banktjänster (känner till dem, använder dem) –postorder (resp ) –resetjänster (resp ) –väderinformation (resp ) –underhållning – information/biljetter (resp ) söker information i databaser och använder nyhets- tjänster. Fora för diskussioner och så populära erotiska samtalen/kontaktannonserna används numera endast i marginell utsträckning. (Kubicek et al. Det faktum att Minitel inte blev ett viktigt demokratiskt forum bevisar självfallet inte att tekniken som sådan skulle vara olämplig som stöd för demokratiska processer. Däremot tycks det bekräfta tesen att själva möjligheten till information/diskussion i samhälls- frågor inte förlöser ett politiskt engagemang i de breda folklagren. Det fordras något mer. Frågan om det går att åter entusiasmera en stor majoritet av medborgarna för den etablerade demokratimodellen – och om IT i så fall erbjuder avgörande, nya möjligheter – är förvisso intressant. Denna rapport är dock skriven utifrån hypotesen att man inte kommer så mycket längre på den vägen. Jag uppfattar tendensen till minskat engagemang för den etablerade modellen som både tydlig och fullt begriplig ur medborgarnas synvinkel. 1968 instäm- de av svenskarna i påståendet Beslutsfattarna i riks- dagen bryr sig inte särskilt mycket om vad vanligt folk tycker. 1991 hade siffran stigit till . (/1998) Om medborgarna hyser uppfattningen att t.o.m. riksdagsmännen, som trots allt är folkvalda, mest struntar i folkviljan – vad ska de då tro om en framtid där EU-organ och den s.k. finansmarknaden tar över allt mer beslutsmakt från ? Lever medborgarna i föreställningen att de viktiga besluten i praktiken fattas bakom stängda dörrar av personer som sällan kan ställas till ansvar och som har andra motiv än folkviljans realiseran- de för ögonen – varför skulle de alls engagera sig politiskt? När eliterna ändå inte lyssnar till medborgarna blir frågan om hur de senare ska studera/diskutera/förmedla åsikter i samhällsfrågor (med eller utan IT-stöd?) Förvisso är detta en onyanserad och svart beskrivning av till- ståndet i den svenska demokratin. Själv anser jag – med vissa reser- vationer som inte behöver radas upp här – att den har fog för sig. Det finns dock ytterligare ett viktigt skäl till att jag fortsättningsvis utgår från en pessimistisk syn på möjligheterna att realisera elektronisk demokrati enligt modell 1. Har jag fel om möjlig- heterna att rädda den etablerade demokratimodellen så kommer verkligheten att korrigera mig. De konserverande krafterna i sam- hället är starka. Flertalet institutioner, organisationer och personer som etablerat sig och utövar ett starkt inflytande inom ramen för det nuvarande parlamentariska systemet kommer i det längsta att försvara det. slutbetänkande (Folket som rådgivare och beslutsfattare 1997:56) skrivet av professor demonstrerar det typiska förhållningssättet. Utgångs- punkten är den etablerade parlamentariska demokratins problem: ... de politiska partierna...förmår inte längre att som förr kanalisera och mobilisera medborgarnas engagemang. Tilltron till de politiska institutionerna har också minskat. Varje reform av mer radikalt slag avfärdar utredaren dock redan från början. Utgångspunkten för den bedömning som görs av hur det bör vara utformat är självfallet att det representativa parlamentariska systemet ska bestå och värnas. IT berörs endast på några rader. Med hänvisning till Maktutred- ningens konstaterande (i SOU 1990:44) att medborgarna i ökande utsträckning vänder de etablerade (kollektiva) kanalerna för poli- tisk påverkan ryggen och föredrar att agera själva, på egen hand, när de vill påverka frågar sig : Betyder detta att tiden nu kan anses mogen för en omfattande utbygg- nad av folkomröstningsinstitutet och andra direktdemokratiska inlag inom den representativa demokratins ram? Vissa tycks anse det. Till stöd för en sådan ståndpunkt anförs också den nya informationstekno- login. Genom de möjligheter som det snabbt framväxande IT-sam- hället erbjuder ifråga om kommunikation kan i praktiken, menar radikala debattörer i denna genre, de representativa institutionerna avvecklas. Några mellanhänder behövs inte längre. Mot denna ståndpunkt, som förvisso är något karikerad men ändock i princip korrekt återgiven, vänder sig alltjämt den repre- sentativa demokratins vapendragare med eftertryck. Någon seriös diskussion om IT/demokratiska processer har inte lyckats upptäcka. De radikala debattörer som han fått ögonen på – vilka de nu är – är inte värda att ta på allvar. Vad gäller IT-stödd reformering av den demokratiska processen tycks förhållningssättet så låst att de enda omvändelser man kan vänta sig är de under galgen. (publicerar – det bör i rättvisans namn påpekas – i sin bilaga 2 en uppsats av med titeln . Det elektro- niska folkstyrets möjligheter och problem. Den är betydligt mera öppen och resonerande i sin ansats, men har således inte gjort in- tryck på utredaren.) Stora resurser, bl.a. i form av IT-stöd, satsas redan på en modernisering av den gamla förvaltningsapparaten och det etable- rade demokratiska maskineriet. Med IT ska det bestående värnas, inte förändras. Är den vägen framkomlig så kommer den också att väljas. Om den däremot inte är framkomlig, om en mer grund- läggande reformering av den demokratiska processen visar sig bli nödvändig för att garantera tillräcklig legitimitet hos politiskt fattade beslut, då är det desto angelägnare att ha genomlyst och diskuterat de radikalare alternativen. Modell 1 utmanar inte rådande maktförhållanden. Den utgör ett naturligt sätt för dagens ledare inom politik, förvaltning och andra etablerade maktcentra att inlemma elektronisk demokrati i den existerande demokratiska processen. Det finns dock annorlunda sätt. En gräsrotsmodell för IT-stödd demokratiutveckling har ut- vecklats i och entusiaster över hela landet arbetar där, fler- talet ideellt, för att realisera den. Den innebär att demokratiserandet börjar i det lokala. Invånar- na på en mindre ort, i en kommun eller region kan med IT organi- sera sin informationsspridning, sina diskussioner och beslut och därmed bli handlingskraftiga. I använder man begrepp som community networking eller civic networking. Människorna ska med lokalt nätverkande bättre nå varandra. Målet är en vitalisering av hela det civila samhället. Politiska motiv för nätverken finns ofta med i bilden men behöver inte dominera. Individen uppträder i många olika roller, och förutom medborga- ren ska småföretagaren, konsumenten, den hjälpbehövande, amatörpoeten m.fl. nå ut via nätverket, liksom lokala organisa- tioner och sociala rörelser av alla slag. Man talar om empower- ment i såväl personlig som politisk mening. Med bättre kontroll över sin vardagstillvaro och sin närmiljö fungerar människor bättre också som medborgare. I de amerikanska lokala nätverken hittar man således allt. Där kan man bilda politisk opinion men också ge/få goda råd i deklarationstider, leta efter en bridgepartner eller någon att samåka med till jobbet, söka stöd hos olycksbröder i sjukdom eller själsfränder i andliga frågor – endast fantasin sätter gränserna. (Civille 1997) Myndigheter tillåts ofta sprida information i de lokala nät- verken om sådant som fullmäktigemöten och politiska beslut, aktuella evenemang, lediga platser, öppettider för myndigheter och offentliga anläggningar, m.m. Nätverkandet är dock i de flesta fall privata eller civila IT-projekt där man är noga med att myndig- heter och politiker inte ska kunna påverka utformning eller infor- mationsflöden. Ett av de första lokala nätverken var i . ansågs det inte lika självklart att nät- verken skulle vara civila projekt – datorer/modem i hemmen var fortfarande något sällsynt – och denna förstad till skaffade ett , , som allmänheten kunde använda för klagomål, diskussioner och förslag till lösningar. PEN var tillgängligt via terminaler i offentliga lokaler och fungerade, åtminstone i vissa avseenden, riktigt bra. Bland de posi- tiva erfarenheterna från detta pilotprojekt brukar nämnas debatten om uteliggarna. En lokal opinionsundersökning visade att de bo- stadslösa uppfattades som stadens problem nummer ett. Efter en lång PEN-debatt 1989, där även uteliggare deltog, enades man om det s.k. SHWASHLOCK-förslaget. (SHowers, WASHing , LOCKers.) För att en uteliggare skulle ha en chans att få jobb (och behålla det) måste han/hon kunna infinna sig ren och pryd- lig och utan sina bylten/tillhörigheter. Stadens myndigheter beslöt att satsa motsvarande på duschar, tvättmaskiner och förvaringsboxar för hemlösa. startades också en särskild arbetsförmedling – skött av studerande som ett led i utbildningen – för bostadslösa. är tillgängligt via www och utan tvekan värt ett besök (). Parallellt med de uttalat lokala nätverken växer också andra typer av nät fram underifrån. Alla tänkbara kategorier av män- niskor: diabetiker, tobakister, ishockeystatistiker, skivsamlare, sexuella eller religiösa minoriteter finner och stöder varandra via elektroniska nätverk. Ytterligare andra konstruerar mötesplatser, virtuella samhällen eller städer, i vilka människor med äkta eller påhittade identiteter kan träffas. (Den Digitala Staden i är ett exempel, se vidare kapitel 4. Se också Rheingold 1994.) Mellan nätverken kan sedan knytas kontakter och formas alli- anser. Den vägen – nerifrån och upp – kan politiskt inflytande växa fram. (Tsagarousianou/Tambini/1998. Se också: Creating on-line Communities. Guide to – ) Modell nummer 2 – IT-stödd gräsrotsrevolution – aktualiserar egentligen två olika diskussioner: en teknisk/praktisk och en socialpsykologisk. Ur det tekniskt/praktiska perspektivet ter sig amerikanernas satsning på community networking mindre intressant. Att de lokala nätverken skulle knytas samman och småningom utveckla ådror för det nationella eller internationella demokratiska blodomloppet är onekligen en tilltalande tanke. Föreställningen att det skulle ske spontant tycks dock, åtminstone i ett svenskt sammanhang, något naiv. Tekniskt stöd för demokrati måste konstrueras av någon/några med överblick över – och ansvar för – helheten. Den nya tekniken kan uppenbarligen användas för att refor- mera demokratins infrastruktur, men att den utan planering/ styrning på högre samhällelig nivå skulle förlösa en politisk gräs- rotsrörelse verkar mindre sannolikt. En IT-stödd demokratisk mobilisering i vårt land måste rimligen bygga på våra egna politiska traditioner. Oavsett hur man vill beskriva dessa traditioner – t.ex. vilken roll man tillmäter folkrörelserna – är det svårt att upp- täcka någon spontan, IT-stödd politisk mobilisering. Även om ligger i världstopp (eller nästintill) vad gäller antalet Inter- netuppkopplingar per 1 000 invånare är tekniken tillgänglig endast för av de arbetare och lägre tjänstemän som trots allt utgör folkmajoriteten. Ur det socialpsykologiska perspektivet ter sig community networking dock mer intressant. Demokrati är inte bara formella regler eller metoder för beslutsfattande, det är också ett sätt att tänka och handla. Demokrati är något människor lär sig – eller inte lär sig. Medvetandet om att man är en del av – och ansvarig för – byn, staden eller nationen kan bara uppstå som resultatet av demo- kratisk fostran. Sådan fostran borde genomsyra människors hela uppväxt. Den som präglats av demokratiska värden i familjen, kamratgänget, skolan och lokalsamhället är också den som har bäst förutsättningar att fungera som medborgare i nationella eller internationella sammanhang. I den meningen byggs demokrati alltid nedifrån. (Barber 1984, Etzioni 1993.) De möjligheter som med framväxande små/lokala nätverk öppnas för medborgarna kan ur det socialpsykologiska perspek- tivet vara utomordentligt viktiga. De amerikanska erfarenheterna (Rheingold 1994, Coate 1997, Schuler 1997) är i detta avseende intressanta och uppmuntrande. 3.1.3Modell 3: Genomtänkt reformering Om community networking är demokratisk reformering nedi- från så är alternativet en reformering uppifrån, dvs. genom politiska beslut på högre nivå. Det skulle i innebära att lägger mer av reell politisk makt i medborgarnas händer. Möjliga former för sådan maktutövning ska diskuteras i kapitlen 5 och 6. Denna tredje och sista modell ska fortsättningsvis stå i cent- rum. Orsaken är inte att jag finner den utveckling som skisseras under modell 1 oviktig, tvärtom, eller ansträngningarna att reali- sera elektronisk demokrati enligt modell 2 ointressanta. Motiven är mer praktiskt betingade. Jag har valt att koncentrera mig på de större politiska gemen- skaperna/enheterna. Här är det, på nuvarande stadium, samhällets eliter i form av offentliga organ, näringsliv, intresseorganisationer och massmedier som påtagligt dominerar IT-samhället. Den/de som har ekonomiska resurser och ett budskap att sprida kan hävda sig minst lika bra eller bättre i den nya informationstekniska miljön som de kunde i den gamla. många och starka lobbyinggrupper utnyttjar allt ivrigare IT för att skapa politiskt tryck. Man har uppenbarligen en lång väg att gå innan folkviljan, åtminstone på nationell nivå, får genomslag via Nätet. På lokal nivå i ter sig dock opinionsmätning och t.o.m. röstning via nätverk mera realistiskt, särskilt med tanke på att folkomröstningar har blivit allt vanligare – både lokalt och i delstaterna. Det finns alltså tecken på att den parlamentariska demokratin tvingas på reträtt i . I allt fler frågor måste de folkvalda – för att ge de demokratiska besluten tillräcklig legitimitet – överlåta åt medborgarna att bestämma själva. Misstron mot politikerna, och särskilt mot det politiska spelet i , är så grundmurat att varje försök att uppifrån lansera färdiga systemlösningar för IT- stödd demokrati ter sig ytterligt svårt att genomföra. Så starkt har inte politikerföraktet vuxit sig i vår del av världen. Våra historiska och sociala förutsättningar skiljer sig en del från . Att förändra/utveckla demokratins funktionssätt genom beslut i de etablerade demokratiska institutionerna förefaller hos oss vara en mindre konfliktfylld väg, således den som bör prövas först. Helt säkert kommer lokala nätverk, liksom nationella nätverk med specifik ämnesinriktning att utvecklas och blomstra även i . Den utvecklingen har redan kommit igång, men det är svårt att däri urskilja något embryo till reformering av den större – nationella eller europeiska – demokratiska processen. 4Tre försök att utveckla IT-stöd för demokratin öppnade staden en ny elektronisk tjänst för alla medborgare: . Namnet är härlett ur Internet per e l´Emilia-Romagna och uttrycker ett slags självironi. (iperbole betyder ungefär överdrift) Kommunen erbjöd helt enkelt invånarna gratis e-post, gratis koppling till internet och usenet´s diskussionsgrupper. Erbjudan- det inkluderade tillgång till nätanslutna datorer i bibliotek, skolor och andra offentliga lokaler och, så långt projektets resurser räckte, introduktionskurser för nya nätanvändare. Det omfattade alla medborgare och ideella organisationer verksamma i staden. var också välkomna men måste betala en mindre avgift. IPERBOLE innebar en ambitiös satsning på att sprida offentlig information och handlingar via den kommunala hemsidan och att få igång elektronisk kommunikation mellan medborgarna å ena sidan och politikerna/byråkratin å den andra. Kommunens beslut att satsa på IPERBOLE innebar dels ett strategiskt vägval – man bedömde att Internets betydelse för samhällsutvecklingen snabbt skulle öka och att den som tidigt investerade i teknik och kunskap skulle få ett bra utgångsläge – dels ett ideologiskt. Den politiska ledningen betraktade helt enkelt medborgarnas maximala tillgång till information som en demo- kratisk/social rättighet. Artikel 8 i kommunens statuto – dess grundlag om man så vill – citeras på hemsidan, både på italienska och i engelsk översättning: The Municipality of considers information to be the single most important factor in order to ensure the citizens' participation in the social and political life of the city. Internet är som ett vägsystem. Medborgarna måste ha rätt att röra sig fritt genom det. (projektledaren 1995, citerad ur Tsagarousianou m.fl. Initiativtagarna talade redan på plane- ringsstadiet (1993-94) om IPERBOLE som en satsning på cyber- demokrati och elektroniskt medborgarskap, men gjorde inga försök att närmare förklara dessa termers innebörd. Det var inte bara politiskt och ekonomiskt en djärv satsning, där fanns också en juridisk hake. Privata internet-operatörer såg kommunen omöjliggöra deras fortsatta verksamhet i . Vem betalar ett internetföretag för uppkopplingen när den är gratis hos kommunen? En lång rättslig process mot kommunen inleddes. I skrivande stund (sommaren -98) pågår den fortfarande, men i takt med att IPERBOLE fått alltmer beröm, internationell uppmärksamhet och EU-stöd har de projektansvariga stärkts i övertygelsen att de kommer att vinna den. För IPERBOLE fick kommun den s.k. Bangemann- utmaningens pris 1997 i klassen . I motiveringen hette det bl.a.: has been committed to teledemocracy for a long time. The Iperbole project demonstrates the city's willingness to provide tools enabling citizens to become in the .