sou · GNB333 · 2000-01-01 00:00:00 — Rätt till ersättning gäller enligt lagändringen för ingående mervärdes- skatt för samtliga särskilda boendeformer oavsett om de benämns ålderdomshem, sjukhem, gruppbostäder eller . Beskattningen av fastighetsskötartjänster i sådana bostäder slopades. Vidare infördes rätt till ersättning vid extern förhyrning av lokaler för särskilda boendeformer. 3.6.2Fastighetsskatt, gällande rättspraxis En byggnad som enligt 2 kap. 2 § fastighetstaxeringslagen klassificeras som specialbyggnad skall taxeras som skattefri. Med specialbyggnad avses i lagen en byggnad som används för sjukvård, nykterhetsvård, narkomanvård, barnavård, kriminalvård, arbetsvård, åldringsvård eller omsorg om psykiskt utvecklingsstörda. Annan byggnad än d essa skall anses vara specialbyggnad om den används som hem åt personer som behöver institutionell vård eller tillsyn. Specialb yggnad med tomtmark och övrig mark som hör till byggnaden skall vara skattefria. Regeringsrätten har i ett avgörande (Rå1985 1:91, I och II) tagit ställning till fråga om hur ett skulle klassificeras enligt föl- jande. "I det fall en byggnad används delvis för specialändamål och delvis för annat ändamål är huvudsaklighetsprincipen avgörande för valet av byggnadstyp. Även om i viss utsträckning används som hem åt personer som behöver institutionell vård eller tillsyn, får utredningen i målet anses ge vid handen att b yggnaden primärt är av- sedd för bostadsändamål. Med hänsyn härtill skall servicehuset klassi- ficeras som hyreshus." Jämför även RÅ1995 ref 25. 78 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ Min bedömning är att alla särskilda boendeformer bör behandlas på enhetligt sätt i fastighetstaxeringen, lämpligen som vårdbostäder efter- som detta stämmer med syftet med särskilda boendeformer. Jag har överlämnat mina synpunkter till fastighetstaxeringsutredningen. Jag föreslår inga förändringar i nu gällande lagstiftning i avseende bostadsanpassningsbidrag för gemensamma utrymmen i särskilda boendeformer. Bostadsanpassningsbidrag lämnas enligt 6 § lagen (1992:1574) om bo- stadsanpassningsbidrag m.m. för åtgärder för anpassning av bostadens fasta funktioner i och i anslutning till en funktionshindrad persons bo- stad. Bidrag kan lämnas för åtgärder som går utöver vad som följer av byggreglernas allmänna krav på en bostads lämplighet. I en särskild bo- endeform är de allmänna kraven generellt högre än i ordinärt boende. Så har t.ex. i en remiss till Kammarrätten i (mål nr 4569–4572–1995) bedömt att bidrag inte skulle utgå för gemensamma utrymmen i gruppbostad för personer med utveck- lingsstörning eftersom gemensamhetsutrymmena normalt fick anses ingå i denna typ av boende. Även viss annan utrustning, som t.ex. timer, ansåg höra till utrustning i en särskild boendeform som omfattas av det allmänna kravet på att bostaden skall vara lämplig med hänsyn till den funktionshindrades behov. har påtalat att det kan uppstå oklarhet om vad som i en särskild boendeform kan anses vara generella åtgärder och därmed skall bekostas inom ramen för den normala bostadsfinan- sieringen, och vad som är individuellt och därmed bidragsberättigat enligt lagen om bostadsanpassning. föreslår att hu- vudmannen/fastighetsägaren svarar för kostnader för anpassning i kol- lektiva utrymmen som entréer, trapphus, korridorer och gemensam- hetsutrymmen, medan åtgärder i den enskildes egen bostad bekostas via bostadsanpassningsbidrag.4 3Boverket , Dnr B3013-5230/95 4Svenska , Särskilda Boendeformer, PM , sid 25 och 6lUVNLOGD ERHQGHIRUPHU L DQQDQ ODJVWLIWQLQJ 79 Min bedömning är att det kan vara olämpligt att göra en sådan be- gränsning av rätten att få individuellt anpassade åtgärder i anslutning till lägenheten. Detta skulle kunna begränsa möjligheterna för personer med speciella funktionshinder att fullt ut kunna nyttja sitt boende, och medföra en sämre situation för den som bor i en särskild boendeform jämfört med den som bor i ordinärt boende. 4Avgifter för äldre- och funktionshindrade, en översikt ,QQHKnOOHW L GHWWD NDSLWHO I detta avsnitt redovisas inledningsvis tidigare och aktuell lagstift- ning. Vidare belyses vilken roll avgifterna anses ha, samt i vilken mån äldre avstår från att söka hjälp på grund av avgiftens storlek. Därefter redogörs för taxekonstruktionerna i landets kommuner, vad avgifterna omfattar, deras storlek samt skillnaderna mellan och inom kommunerna beroende av inkomst och insats. Ytterligare uppgifter återfinns i bilaga 3. Avslutningsvis redovisas antalet äldre och an- delen som har äldreomsorg, de äldres inkomstförhållanden, äldre- omsorgens kostnader och avgiftsfinansieringsgraden. Efter förändrades ålderdomshemmens karaktär från fattigvårdsanstalt till äldreboende. En förutsättning för denna utveck- ling var folkpensionsreformen som beslutades och trädde i kraft . De äldre behövde inte längre bo på ålderdomshem för att bli försörjda. De boende skulle, enligt de beslut tog , inte längre ses som understödstagare utan som inackorderingsgäster. Driftkostnaderna vid ålderdomshemmen skulle i första hand täckas ge- nom uttag av avgifter av pensionärerna. Avgiften skulle motsvara folk- pensionen minus fickpengar. Avgiften borde enligt regeringens pro- position (prop. 1947:243) vara enhetlig och lika för alla oberoende av inkomst och förmögenhet. Även 1957 bedömde föredragande statsråd (prop. 1957:38) att det inte krävdes någon reglering i lag av ålderdomshemsavgifternas nivå. Skälet till att enhetsavgifter, som förordats av åldringsvårdsutredningen (SOU 1956:1), inte lagfästes var bl.a. att de moderna ålderdomshem- men hade börjat bli populära även bland mer välsituerade pensionärer. 82 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW Vissa kommuner hade därför, i strid med riktlinjer, börjat ta ut inkomstdifferentierade avgifter. förklarade att en inkomstbaserad avgift vid ett ålderdomshem var olaglig, eftersom den stred mot likställighetsprin- cipen i kommunallagen. hemställde då, med hän- visning till att majoriteten av landets kommuner då hade inkomstdiffe- rentierade avgifter, om en lagändring. I betänkandet Ålderdomshemsavgifter (DsS 1970:6) föreslog den då sittande socialutredningen att kommunerna skulle ha rätt att ta ut av- gifter som relaterades till betalningsförmåga. Bland de skäl utredningen anförde för detta var att majoriteten äldre själva fick bekosta bostad, mat, vård och hjälp. Utredningen föreslog därför att den enskilde skulle bekosta bostad och mat om hon hade medel till det. Vidare kunde avgift även tas ut för att täcka kostnaden för vården, om den enskildes ekonomi medgav det. Ingen skulle dock behöva avstå från att efterfråga plats på ålderdomshem av kostnadsskäl. Därför skulle den enskilde ga- ranteras ett fribelopp för personliga utgifter och delaktighet i den all- männa standardstegringen. infördes ett tillägg i socialhjälpslagen (19 a §) som gav kommunerna möjlighet att ta ut differentierade avgifter för vård i ål- derdomshem. Avgiften fick inte överstiga vad som motsvarade vård- platsens andel i kostnaden för hemmets anläggning, underhåll och drift. Avgiften skulle sättas så att den enskilde förbehölls medel för person- liga behov. De närmare bestämmelserna reglerades i en särskild kungö- relse: §1 Till grund för bestämmande av avgift för vård i ålderdomshem får läggas endast vårdtagarens inkomster. Det minsta belopp som vårdtagaren enligt 19 a § lagen (1956:2) om socialhjälp skall förbehållas för personliga behov (garantibelopp) skall motsvara av den för ogift ålderspensionär – – – beräknade folk- pensionen jämte pensionstillskott – – – Överstiger vårdtagarens inkomster summan av de i första stycket angivna folkpensionsförmånerna skall garantibeloppet utgöra summan av dels ett belopp enligt första stycket, dels ett belopp som motsvarar av det belopp, varmed de sammanlagda inkomsterna efter avdrag för skatt överstiger nämnda folkpensionsförmåner. Vid beräkning av garantibelopp enligt andra stycket skall inkomsten be- stämmas enligt de regler som gäller för beräkning av sammanräknad net- toinkomst vid taxering till statlig inkomstskatt. Är annan beroende av vårdtagaren för sitt uppehälle, skall skälig hän- syn tagas därtill vid fastställande av avgiften. Även i annat fall skall avgiften jämkas, om särskilda skäl föreligger. Maj:ts kungörelse om avgifter vid ålderdomshem, SFS 1971:830 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW 83 (SOU 1977:40) föreslog att delmålen för äldre- omsorgen skulle vara självbestämmanderätt och normalisering. Den enskilde skulle kunna välja mellan ett differentierat utbud av stöd- och serviceformer. menade att det bör bli allt vanligare att ta ut en särskild avgift för varje enskild tjänst. Avgiftsfor- men för ålderdomshemmen borde dock inte förändras. Om man inför ett system där avgifter tas ut för varje tjänst, bör den enskilde garante- ras ett belopp för personliga utgifter som minst motsvarar garanti- beloppet vid helinackordering. I regeringens proposition om ny socialtjänstlag (prop 1979/80:1) an- för föredragande statsråd att man bör sträva efter ett system där man tar betalt för varje tjänst av den som bor i . För ålderdoms- hemmens del bör dock nuvarande avgiftssystem finnas kvar. Med den utveckling som jag förutsätter att ålderdomshemmen kommer att ge- nomgå bör avgiftssystemet vid servicehusen komma till an- vändning även inom ålderdomshemmen. Vad gäller hemtjänst konstateras i propositionen att kommunerna normalt sett tar ut avgift, ofta efter en individuell prövning av den en- skildes betalningsförmåga. Föredragande statsråd föreslår att kommu- nerna bör få göra detta och själv bestämma grunderna för hur avgif- terna tas ut.3 Av specialmotiveringarna till den föreslagna 35 § SoL framgår att hittillsvarande rättsliga prövningar gett kommunerna rätt att ta ut differentierade avgifter, dvs. grundade på hjälptagarens eko- nomiska villkor. Någon annan regel om principerna för individuellt bestämda avgifter än att de skall vara skäliga har inte ansetts böra ges i det här sammanhanget. 4 Avgifterna vid helinackordering föreslogs regleras på samma sätt som gällt dittills. beslutade i enlighet med förslaget i propositionen att av- gifter för bl.a. äldreomsorg skulle regleras enligt följande (35 § SoL): För andra sociala tjänster får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte över- stiga kommunens självkostnader. Om avgifter för platser i för äldre människor finns sär- skilda bestämmelser. De särskilda bestämmelserna återfinns i särskild förordning, SFS 1981:750 §§ 46–49. Ordalydelsen i socialtjänstförordningen är i princip densamma som i den ovan citerade kungörelsen. 1979/80:1, sid 286 1979/80:1, sid 366 f 1979/80:1, sid 547 84 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW SOU 1999:33 ålderdomshem har ersatts av med helinackordering och begreppet garantibelopp med förbehållsbelopp. 4.1.2Neutralitet mellan boendeformer? Före reglerades avgifter för personer som vårdades på sjuk- hem enligt Hälso- och sjukvårdslagen och lagen om allmän försäkring. Skillnaderna i avgiftssystemen för ålderdomshem och långvarig vård på sjukhus hade då diskuterats . Som exempel kan nämnas socialpolitiska kommitténs betänkande Åldringsvårdens läge (SOU 1963:47) där man framhöll att de avsevärt lägre avgifterna på sjukhem för långvarigt sjuka jämfört med inackorderingskostnaden på ålderdomshem medförde en efterfrågan på plats på sjukhem som inte var motiverat av vårdbehoven. myntades ordet överskottsproblemet. Med detta avsågs att patienter på sjukhem kunde b ygga upp ett sparkapital därför att sjukhusavgiften var så låg. För pensionärer gällde dessutom i 24, senare 12, månader att sjukhusvården var helt kostnadsfri räknad från pensioneringstidpunkten. I betänkandet Förmåner och avgifter i sluten sjukvård (SOU 1967:63) föreslogs att avgifter motsvarande de som gällde på ålderdomshemmen skulle kunna tas ut. Förslaget ledde inte till något beslut i . rekommenderade sjukvårdshuvud- männen att tillämpa ett system med avgifter differentierade efter in- komst. Regeringsrätten fastslog vid en prövning av en avgift att detta system saknade laglig grund. Rekommendationen upphävdes då. Som ett ytterligare exempel kan nämnas motion 1978/79:1254 av m.fl. där det påpekas att skillnaden i vårdavgifter mel- lan sjukhemmen och ålderdomshemmen kan leda till att den mindre kostsamma ålderdomshemsvården blir dyrare för den enskilde än den mer kostsamma sjukhemsvården. Enligt motionärerna bör neutralitet i fråga om vårdavgifterna eftersträvas. behandlade motio- nen gemensamt med behandlingen av förslag om ny socialtjänstlag. Ut- skottet avstyrkte motionen med hänvisning till att denna fråga var fö- remål för översyn av en arbetsgrupp med representanter för bl.a. So- cialdepartementet och . Utskottet vill emellertid med skärpa framhålla angelägenheten av att översynen sker . infördes rätt att ta ut avgift efter inkomst för ut- försäkrade pensionärer. Efter kritik mot detta system avskaffades rätten 5 SoU 1979/80:44, sid 50 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW 85 att inkomstdifferentiera avgifter från . Bland skälen för detta anfördes (prop. 1985/86:43) att differentierade avgifter stred mot den generella linjen i svensk socialpolitik om likabehandling. Vidare ansågs att uppgiftslämnandet och kontrollen av enskilda individers in- komster upplevts som kränkande. Vidare noterades i propositionen att det uppstått olika tillämpning i olika landsting. Regeringen tillsatte 1991 en utredning, den så kallade Ädelavgiftsut- redningen, med uppdrag att lämna förslag till system som ger förutsätt- ningar för mer enhetliga och rättvisa avgiftsregler inom kommunernas äldre- och handikappomsorg (dir. 1991:79). De skilda avgiftssystemen för ålderdomshem och sjukhem kvar- stod när Ädelreformen genomfördes /92. En person som vistades på sjukhem betalade högst (per dag ) medan en person som bodde i ålderdomshem och hade goda inkomster kunde få betala den faktiska kostnaden, kanske 16–. Utredningen skulle vidare överväga om kommunernas frihet att bestämma hemtjänstavgifter kunde innebära risk för markant olika villkor för en person beroende på var denne bor. Utredningen konstaterade att avgiftssystemet behöver ändras för att åstadkomma neutralitet i fråga om styreffekter och för att nå en större rättvisa vid avgiftssättningen. Utredningen föreslog en ny modell för ett kommunalt högkostnads- skydd, som redovisas närmare i kapitel 5 nedan. Utredningen föreslog vidare att inkomstbegreppet bör avse aktuell inkomst. Bostäder i sär- skilda boendeformer skall upplåtas genom ett avtal och hyra skall be- talas. Hyressättningen skall i princip ske enligt bruksvärdesprincipen. För korttids- växelvård och rehabilitering i särskilda boendeformer bör i princip gälla att avgift för service, omvårdnad och vård skall kunna tas ut som i permanentboende. Detsamma bör gälla i fråga om mål- tidskostnader.6 Genom ändring av SoL och HSL, vilka trädde i kraft , kom 35 § SoL att gälla för all äldreomsorg, medan avgifter för vård enligt HSL reglerades lika för alla särskilda boendeformer. 6 Avgifter och högkostnadsskydd inom äldre- och handikappomsorgen, SOU 1992:50 86 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW Avgifterna för Äldre- och handikappomsorg regleras i 35 § social- tjänstlagen (1980:620, SoL), 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) och 18–21 §§ lagen om stöd och service till vissa funktions- hindrade (1993:387, LSS). 4.2.1Äldre- och handikappomsorg, skydd mot för höga avgifter 35 § SoL innebär att kommunernas frihet att utforma avgiftssystem be- gränsas enligt följande bestämmelser, varav de tre första gäller från 1993-03-01: ·Kommunen får ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. ·Avgifter får dock inte överstiga kommunens självkostnader. ·Avgifterna för hjälp i hemmet, service och omvårdnad samt boende får inte, tillsammans med avgifter som avses i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen, uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boende- kostnad och andra normala levnadskostnader (ändrad ). ·När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig om att om- sorgstagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försäm- rad ekonomisk situation. (gäller från 1999-01-01). Kommunens avgift fick vad gäller ålderdomshem i äldre lagstiftning (19 a § socialhjälpslagen i dess lydelse 1971) inte överstiga vad som motsvarade vårdplatsens andel i kostnaden för hemmets anläggning, underhåll och drift. Begreppet självkostnad definieras i kommunallagen som den totala kostnaden för en viss verksamhetsform, se vidare kapitel 8. De delar i 35 § SoL som på ett tydligt sätt anger en begränsning av avgiftens storlek är bestämmelserna om I|UEHKnOOVEHORSSHW och att make eller sammanboende inte ska GUDEEDV DY HQ RVNlOLJW I|UVlPUDG HNRQRPLVN VLWXDWLRQ. Förbehållsbelopp fanns även i tidigare lagstiftning, och gällde då helinackorderingsavgift på ålderdomshem. till reglerades denna, först i kungörelsen 1971:830 och därefter i social- tjänstförordningen (1981:750). Bestämmelsen att avgiften inte fick vara högre än att den boende hade kvar av folkpension för ogift ålderspensionär jämte pensionstillskott samt av in- $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW 87 komst efter skatt av inkomster därutöver har brukat kallas 30/20-re- geln. Det nya med lagstiftningsändringen är dels att begreppet förbehållsbelopp utsträcks till att avse all äldre- och handikappomsorg, dels att inga belopp har preciserats för vad som skall anses vara tillräckliga medel. Detta redovisas mer i detalj i kapitel 5, förbehålls- belopp. Rätten att ta ut avgifter för hälso- och sjukvård regleras i 26 § HSL en- ligt följande: Av patienten får vårdavgifter tas ut enligt grunder som eller kommunen bestämmer, i den mån inte annat är särskilt före- skrivet. Patienter som är bosatta inom respektive kom- munen skall därvid behandlas lika. gäller enligt samma lagrum för den hälso- och sjukvård kommunerna är huvudman följande: Avgifter – – – får inte, tillsammans med avgifter som avses i 35 § tredje stycket socialtjänstlagen (1980:620), uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov. 4.2.3Stöd och service till vissa funktionshindrade Insatser enligt LSS skall i princip vara avgiftsfria för den enskilde. Enligt 18 § LSS får avgift tas ut av person som av beviljats assistansersättning enligt lagen om assistansersättning (1993:389, nedan kallad ) inom ramen för den ersättningen. Kommunen har rätt att debitera samma belopp som fastställt som assistansersättning. Den enskilde skall inte ha några mer- kostnader. Föräldrarnas skyldighet att i skälig utsträckning bidra till omvårdnaden för barn som får sin omvårdnad i annat hem än det egna regleras i 20 § LSS. I övrigt får avgift tas ut endast i de fall som framgår av 19 § LSS: Av dem som har folkpension i form av hel förtidspension eller hel ålderspension eller som har annan inkomst av motsvarande storlek får skäliga avgifter för bostad, fritidsverksamhet och kulturella akti- viteter tas ut enligt de grunder som kommunen bestämmer. Avgif- terna får dock inte överstiga kommunens självkostnader. Kom- munen skall se till att den enskilde får behålla tillräckliga medel för sina personliga behov. 88 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW Enligt LSS ska den enskilde garanteras goda levnadsvillkor. tillsattses för att göra en översyn av de olika av- giftssystemen inom handikappområdet (dir 1993:127). Översynen mo- tiverades av att avgifterna ökat, generellt sett, för insatser som tillhan- dahålls av kommuner och landsting och som särskilt personer med funktionshinder är starkt beroende av. Utredningen föreslog bl.a. en reglering av hur förbehållsbeloppet skall beräknas för personer med funktionshinder. Detta beskrivs mer utförligt i kapitel 5 nedan. Beträf- fande avgifter för service, omsorg och vård i regi av kommunerna före- slog utredningen ett avgiftstak om av basbeloppet (nivå). 7 Utredningens förslag har ej genomförts. 3URSRVLWLRQ RP lQGULQJ L VRFLDOWMlQVWODJHQ I propositionen 1996/97:124 om ändring i socialtjänstlagen hänvisar föredragande statsråd vad gäller avgifter för äldre- och handikapp- omsorg till de uppföljningar genomfört av kommuner- nas avgifter –1996. I propositionen anförs bl.a. att Regeringen ser med oro på de brister i handläggningen och rättssä- kerhet som enligt kartläggningen alltjämt finns i kommunerna sär- skilt vad gäller avgifter för särskilt boende. Ännu efter de nya bestämmelserna trätt i kraft är den enskilde utlämnad till otyd- liga eller obefintliga regler för t.ex. jämkning och måste ofta själv väcka frågan om sådan. Nivån på förbehållsbeloppet måste garan- tera den enskilde en skälig levnadsnivå och inte ligga så lågt att kostnader för t.ex. läkarvård, läkemedel, resor mm måste täckas med socialbidrag.8 7Avgifter inom handikappområdet, SOU 1995:35 8Prop 1996/97:124 sid 136 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW 89 ställde sig bakom regeringens proposition Nationell handlingsplan för äldrepolitiken (1997/98:113), där följande fyra mål sätts upp: ·Äldre skall kunna leva ett aktivt liv och ha inflytande i samhället och över sin vardag. ·Äldre skall kunna åldras i trygghet och med bibehållet oberoende. ·Äldre skall bemötas med respekt. ·Äldre skall ha tillgång till god vård och omsorg. I propositionen framhålls att Ett gott samhälle för alla åldrar måste byggas på solidaritetens grund och att var och en får hjälp och stöd efter behov - oberoende av personlig ekonomi, social bakgrund, kön eller ålder (prop. 1997/98:113 sid 62) Under rubriken VW\UD redovisas i propositionen följande som kan betraktas som vägle- dande för avgifternas roll: Den gemensamma finansieringen av vård och omsorg är en naturlig följd av solidaritetens principer. Den är grunden för ett system där var och en får hjälp och stöd efter behov - oberoende av personlig ekonomi, social bakgrund, kön eller ålder. Avgifterna inom äldre- och handikappomsorg kan ha flera olika roller, mer eller mindre uttalade i olika kommuner, som t.ex. De avgiftshöjningar som skett i flertalet av lan- dets kommuner har varit en del i att klara omsor- gen om fler äldre-äldre med begränsade ekonomiska resurser. Avgifterna på t.ex. serviceinsatser som städning och hemkörning av mat kan ge den enskilde incitament att efterfråga de tjänsterna på marknaden i stället för av kommunens hemtjänst. ·Göra rätt för sig. Särskilt tydligt för den tidigare regleringen av ålderdomshemsavgiften, där den enskilde skulle betala vad det kos- tade på ålderdomshemmet, men fick reduktion av avgiften så att hon hade ett mindre belopp kvar för egna utgifter. 90 $YJLIWHU I|U lOGUH RFK IXQNWLRQVKLQGUDGH HQ |YHUVLNW 4.4.1Kan avgifterna finansiera ökade äldreomsorgsbehov? Under förra fanns en relativt samstämd uppfatt- ning att avgiftsfinansieringsgraden både kan och bör stiga för att möta det ökande behovet av äldreomsorg. I några studier har denna bild ifrågasatts. Den del av kostnaderna för vård, omsorg och service som täcks av avgifter för vård och omsorg är, som redovisas mer utförligt sist i detta kapitel, . Detta beror bl.a. på att majoriteten av äldreomsorgstagarna har låga pensioner och därmed ett mycket begränsat avgiftsutrymme. Även om avgifterna höjs kraftigt för de äldreomsorgstagare som har goda disponibla inkomster ger detta inte något större resurstillskott ef- tersom denna grupp är relativt liten (se tabellbilagan tabell 7b och 9b). I takt med att fler äldre får högre pensioner kommer med dagens taxe- sättning avgiftsfinansieringsgraden att kunna öka med någon procent- enhet. 4.4.2Ska avgifterna styra efterfrågan? kompletteringsproposition anförde regeringen att avgifter kan utnyttjas för att styra efterfrågan mellan olika lösningar för att till- godose samma behov.9