sou · GNB331 · 2000-01-01 00:00:00 — Detta förutsätter ett tillägg till bila- gan i 1 kap. 8 § andra stycket sekretesslagen (1980:100). (Vårt förslag överensstämmer i stora delar med förslag – se avsnitt 2.5.1 samt SOU 1983:61.) Det bör i detta sammanhang no- teras att regeringen beslutat tillsätta en kommitté med uppgift att bl.a. ange vilka kriterier som bör gälla för insyn i de organ som avses i 1 kap. 8 § sekretesslagen (dir. 1998:32 – Offentlighetsprin- cipen och IT samt översyn av sekretesslagen m.m.). Det är således kommitténs uppfattning att man skall jämställa sam- fundets disciplinnämnds verksamhet och styrelsens befattning med dis- Kommitténs överväganden och förslag 171 ciplinärenden med myndighetsverksamhet med avseende på rätten att ta del av handlingar enligt tryckfrihetsförordningen. Behovet av sekretess för uppgifter i disciplinärendena tillgodoses genom sekretessbestämmel- serna i 9 kap. 12 § sekretesslagen (1980:100). Vårt förslag förutsätter således att man tar särskilda hänsyn till dels uppgifter för vilka det råder tystnadsplikt för advokater, dels uppgifter beträffande advokaterna själva. Enligt 8 kap. 12 § första stycket sekre- tesslagen (1980:100) gäller sekretess för uppgift om advokats ekonomis- ka ställning eller om annans personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör lider skada eller men om uppgiften röjs. I ärenden enligt nämnda stadgande gäller sekretess till en början för uppgifter om den ekonomiska ställningen hos den som söker inträde i samfundet eller som är advokat. 27 Någon sekretess för uppgif- ter om personliga omständigheter i övrigt gäller alltså inte. Skälet härtill är att det har ansetts att uppgifter om en advokats sätt att sköta sina kli- enters uppdrag bör vara offentliga, även om uppgifternas röjande skulle vara menligt för advokaten. Vidare gäller sekretess för uppgifter om an- nans personliga eller ekonomiska förhållanden. Sådana uppgifter kan t.ex. röra en advokats klienter. Även uppgifter om förhållanden hos myndigheter och andra allmänna organ är sekretesskyddade. Sekretessen begränsas genom ett s.k. rakt skaderekvisit, vilket innebär att sekretess föreligger endast, om det kan antas att en viss skada uppkommer om uppgiften röjs. Rekvisitet innebär att den som ska tillämpa bestämmelsen kan göra sin bedömning inom ganska vida ramar. Avsikten är att skade- bedömningen i dessa fall i huvudsak skall kunna göras med utgångs- punkt i själva uppgiften. Det innebär att frågan om sekretess gäller eller inte i första hand inte behöver knytas till en skadebedömning i det en- skilda fallet. Avgörande är i stället om uppgiften som sådan är av den arten att ett utlämnande typiskt sett kan vara ägnat att medföra skada för det intresse som skall skyddas genom bestämmelsen. Sekretessen gäller i de ärenden som handläggs av JK och . Stadgandet gäller således inte de ärenden som samfundet handlägger eftersom detta enligt nuvarande bestämmelser inte anses vara en myn- dighet. Vi har inte funnit några bärande skäl för att samfundets verksamhet i övrigt, t.ex. beträffande inträdesärenden, skulle vara underkastad offent- lighetsprincipen. Detta skulle kunna motverka behovet av ärlig informa- tion från enskilda personer och förorsaka den sökande obehag. Denne får ju ändå del av yttrandena och kan, om han så vill, offentliggöra dem. Yttranden från myndigheter är offentliga hos dessa. 27 m.fl., Sekretesslagen - en kommentar, 1998, s. 9:40. 172 Kommitténs överväganden och förslag gäller att den som vägrats inträde i eller uteslutits ur samfundet får överklaga beslutet hos . Vidare kan JK hos överklaga ett beslut i ett disciplinärt ärende av samfundets styrelse eller disciplinnämnd. Beslut om varning, erinran och straffavgift kan således inte överklagas av den advokat som drabbats av beslutet. En enskild som gjort anmälan mot en advokat har inte rätt att själv överklaga styrelsens eller disciplinnämndens beslut. Han kan dock vända sig till JK och begära att denne överklagar beslutet till . Från rättssäkerhetssynpunkt ter det sig rimligt att den enskilde advo- katen får rätt till prövning av sin sak i mer än en instans även i det fall han ådömts annan påföljd än uteslutning. Detta krav gör sig dessutom mer gällande ju större offentlighet som ges åt besluten. av angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna anger i artikel 6 att envar skall, när det gäller att pröva bl.a. hans civila rättigheter, vara berättigad till opartisk och offentlig rättegång inom skälig tid och inför oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Konventionen är en del av svensk rätt. skall därför tillämpas av svenska domstolar och myndigheter precis som annan svensk lag. Rätt att överklaga disciplinär påföljd finns redan i de flesta europeis- ka länder och möjligheten framhålls särskilt under punkten 28 i Basic Principles on the Role of Lawyers antagna av FN:s åttonde kongress om förebyggande av brott och behandling av lagöverträdare . En sådan rätt bör också nu införas i . Den särskilda möjlighet som disciplinnämnden erhållit genom ändringar i RB och stadgarna att göra ett särskilt uttalande kommer däremot inte att kunna överklagas. Av allmänna principer följer nämli- gen att endast domslut och inte domskäl kan överklagas. Mera tveksamt är om även anmälare bör ha rätt att överklaga disciplinnämndens beslut i sak. Enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer gäller att ett beslut får överklagas av den som berörs av ett beslut om detta har gått honom emot och beslutet går att överklaga. Som regel anses att anmälare inte har rätt att överklaga ett beslut i disciplinärende. Ett undantag från denna princip utgör patientens rätt att överklaga beslut av Hälso- och sjukvårdens an- svarsnämnd (se prop. 1978/79:220 s. 26 f.), där patienten tillerkänns partsställning i disciplinärenden (men inte behörighets-ärenden). Anmä- lare har däremot inte rätt att överklaga ett beslut av t.ex. eller . I dessa ärenden anses anmälare Kommitténs överväganden och förslag 173 inte vara part. Det kan vidare noteras att anmälare i de flesta europeiska länder inte har överklaganderätt i advokatärenden. Ett disciplinärt avgörande, enligt vilket den anmälde advokaten till- delas påföljd av något slag, kan emellertid få konsekvenser även för kli- ent eller motpart som anmält den händelse som legat till grund för på- följden. I många fall kan en bedömning av advokatens agerande vara av betydelse för t.ex. skadeståndsanspråk. Med hänsyn härtill ter det sig rimligt att den som drabbats av en advokats handlande får en starkare ställning i det disciplinära prövningsförfarandet än han har. Detta ter sig än mer angeläget när vi nu föreslår att Justitiekanslerns befattning med advokatärenden skall upphöra. Visserligen anser sig JK endast företräda allmänna intressen. Processlagberedningen uttalade emellertid (SOU 1938:44 – se avsnitt 3.6.1) att JK borde ha klagorätt även i fall då disciplinåtgärd påkallats av styrelsen självmant eller efter anmälan särskilt med hänsyn till att någon klagorätt enligt förslaget icke tillerkänts den som gjort anmälan. Det finns emellertid också skäl som talar emot att låta anmälare få rätt att överklaga. Sålunda finns det en uppenbar risk att domstolen skulle belastas med ett avsevärt antal kverulansärenden. Vidare kommer advokaten att åsamkas kostnader och olägenheter av annat slag som ett svaromål inför domstol innebär. Vill man åstadkomma en ökad rättssä- kerhet för anmälaren måste man dock acceptera vissa negativa konsek- venser. Vid en sammanvägning av de skäl som talar för och emot finner vi att det finns skäl att ändra nuvarande ordning. En självklar förutsätt- ning för att en anmälare skall få klagorätt är att han är saklegitimerad, dvs. är direkt berörd av saken. Främst torde det röra sig om ekonomiska intressen. I ärenden som hänskjuts av styrelsen, t.ex. efter anmälan av en myndighet eller en journalist, kommer det inte att finnas klagorätt för enskild. Fråga uppkommer då om såväl prövningsavdelnings som disciplin- nämndens beslut skall kunna överklagas direkt till domstol. Genom att endast tillåta att beslut av disciplinnämnden överklagas skulle man sorte- ra bort rena kverulansärenden och andra ärenden där det från början står klart att någon påföljd inte kan ifrågakomma. Detta ter sig dock mindre tillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt då det skulle innebära att den som får sin sak grundligt prövad kan klaga, medan den som bedöms av en mindre och därigenom mindre kvalificerad församling, i vilken inte heller någon domare är ordförande, inte har denna möjlighet. I det nuva- rande systemet, där anmälaren över huvud taget inte kan klaga till dom- stol, förekommer det ju faktiskt att JK begär att ett ärende som avgjorts av prövningsavdelning skall tas upp i disicplinnämnden, vilket tyder på att det inte alla gånger är självklara ärenden som stannat där. 174 Kommitténs överväganden och förslag Problemet kan lösas genom att en anmälare som berörs av saken och vars ärende avgjorts i sak av prövningsavdelning på begäran , lämpligen , kan få ärendet hänskjutet till disciplin- nämnden och få saken prövad där. Visserligen skulle detta medföra yt- terligare belastning på disciplinnämnden. Det kan emellertid antas att antalet överklaganden till domstol med denna lösning blir förhållandevis måttligt och den är av denna anledning att föredra. Vi föreslår därför att beslut av prövningsavdelning alltid skall kunna hänskjutas till disciplin- nämnden och att endast beslut av nämnden skall kunna överklagas till domstol. Bestämmelser om rätten för enskild att få ett ärende hänskjutet bör tas in i samfundets stadgar. Något hinder för ledamöter av pröv- ningsavdelning att delta i nämndens beslut kan inte anses föreligga. Kommittén har diskuterat huruvida JK i egenskap av företrädare för staten även framöver skall ha rätt att överklaga samtliga disciplinnämn- dens beslut. Den möjligheten diskuterades vid revisorslagens tillkomst men infördes aldrig. Regeringen uttalade då att förslaget hade sin bak- grund i huvudsakligen diskussionerna om en privaträttslig tillsyn (prop. 1994/95:152 s. 65) och att det vid inrättandet av en självständig myn- dighet inte fanns skäl att ge JK rätt att överklaga. En förutsättning för att JK skall kunna ta ställning till om han skall överklaga ett beslut är att han även i fortsättningen tillställs samtliga beslut i disciplinärenden. Man är då i princip tillbaka till den ordning som råder och som vi av skäl som vi redogjort för (se avsnitt 6.3.2) inte anser skall vara kvar. Med den av oss föreslag- na ordningen, att den disciplinära verksamheten skall jämställas med en självständig myndighet och att anmälare nu ges rätt att överklaga, finns det enligt vår mening inte skäl att ge staten, genom JK, rätt att överkla- ga. Detta överensstämmer också med JK:s uppfattning. När man nu föreslår en utökad rätt att överklaga i ett disciplinärende är det enligt vår mening orimligt att ha kvar som överklagandeinstans. Den första fråga som inställer sig är om överkla- gandet skall ske till allmän domstol eller förvaltningsdomstol. I de flesta europeiska länder synes allmän domstol vara överklagandeinstans i den- na typ av ärenden. I gäller att advokatä- renden överklagas i allmän domstol (HD), medan ärenden som rör t.ex. revisorer, fastighetsmäklare och sjukvårdspersonal prövas av förvalt- ningsdomstol med länsrätt som första instans. Vi anser att advokatären- dena även i fortsättningen skall handläggas av allmän domstol som överinstans då sådan torde ha bättre kännedom om advokatkåren än för- valtningsdomstol där processen huvudsakligen är skriftlig. Parterna är där inte heller företrädda av advokatombud i samma omfattning som i allmän domstol. Kommitténs överväganden och förslag 175 Ärenden som överklagas skall normalt börja i första instans i dom- stol. Den grundläggande tanken bakom denna princip är att tyngdpunk- ten i rättsskipningen skall ligga på första instans (se prop. 1992/93:100 bil. 3 och 1992/93:JuU24). har dock konstaterat att denna princip inte behöver gälla för alla typer av mål. När prövningen av en central myndighet eller liknande kan beräknas bli av kvalificerad art och det finns ett intresse av att undvika en längre instanskedja än nödvändigt kan detta tala för hovrätt eller kammarrätt som första in- stans. Det är tveksamt om det finns tillräckliga skäl att frångå huvud- principen vid prövning av advokatärenden. Allt fler målgrupper har un- der senare år flyttats ned från andra till första instans och har varit mycket konsekvent i detta hänseende (se t.ex. prop. 1994/95:152 s. 65–66 beträffande revisorer). Kommittén anser att prövningen hos disciplinnämnden med den sammansättning som vi föreslagit kan beräknas bli av kvalificerad art. Vi anser vidare att det finns ett intresse av att undvika en längre instans- kedja i domstol än nödvändigt. Dessa skäl liksom den omständigheten att inträdes- och uteslutningsärenden prövats av talar för hovrätt som första instans på advokatområdet. Vår uppfattning är att dessa skäl är tillräckliga för att frångå principen om prövning i tingsrätt som första instans. Talan mot beslut i ett disciplin-ärende skall därför föras i hovrätt. För överklagande av hovrättens beslut till skall prövningstillstånd erfordras. Det förefaller lämpligt att samtliga advokatärenden som överklagas går till en och samma domstol, lämpligen eftersom samfun- det är beläget i . Det kan i detta sammanhang nämnas att Fas- tighetsmäklarnämndens och beslut överklagas hos länsrätten i [jfr. 1 § förordning (1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. och 14 § förvaltningsprocessla- gen (1971:291)]. 176 Kommitténs överväganden och förslag 6.4Advokatsamfundets prövning av debiterat arvode Vårt förslag: Den nuvarande ordningen bör bibehållas i oförändrat skick. 6.4.1Kommitténs genomgång av arvodesärenden hos Som framgår av avsnitt 4.3 har kommittén gått igenom och granskat samtliga arvodesärenden hos samfundet , sammanlagt 37 ärenden. Vid vår genomgång noterade vi att det i fyra ärenden förutom invändningar mot arvodets storlek även förelåg mer eller mindre omfattande kritik mot advokatens sätt att sköta ärendet. I samtliga dessa fall valde styrelsen att inte inleda ett disciplinärt förfa- rande, en bedömning som med hänsyn till att den kritik som framfördes inte var särskilt substantiell, förefaller rimlig. Handläggningstiderna varierar och i många fall tar ett arvodesärende upp emot innan det blir avgjort. Detta är i och för sig en relativt , men det beror inte sällan på att ärendena är omfångs- rika. Vidare är själva arvodesförfarandet sådant att det tar innan den egentliga prövningen kan äga rum. Enbart den inledande skriftväxlingen med bl.a. utseende av ledamöter i skiljenämnden kan ta upp emot och det är svårt att se hur man skulle kunna på- skynda denna utan att förlora någonting i rättssäkerhetshänseende. Sammantaget anser vi att handläggningstiderna är acceptabla. Skiljedomarna innehåller i de flesta fall en utförlig recit, dvs. en re- dogörelse för parternas yrkanden och grunderna för dessa. I de fall arvo- det fastställs är domskälen oftast ganska kortfattade, medan man i de fall arvodet nedsatts finner en mera utförlig motivering. Ett sätt att höja tilltron till arvodesförfarandet vore kanske att rekommendera skilje- nämnderna att försöka vinnlägga sig om att i även de fall arvodet fast- ställs skriva något mera utförliga motiveringar. Vi är emellertid medvet- na om svårigheterna med att i alla sammanhang åstadkomma en me- ningsfull motivering. Kommitténs genomgång visar således att man inom samfundet har väl fungerande rutiner och att man gör en ingående och samvetsgrann prövning. Kommitténs överväganden och förslag 177 har skiljenämnder avgjort drygt 150 arvodesärenden . I av dessa har arvodet satts ned. I kommitténs genomgång av arvodesärenden nedsattes arvodet i nio av sammanlagt 32 slutbehandlade ärenden, . Även om arvodesförfarandet såsom vi konstaterat ovan fungerar väl, kan det inge vissa betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. i ett arvodesärende är ju så sammansatt att den endast repre- senterar ena partens, advokatens, intressen i motsats till en vanlig skiljenämnd, där bägge parternas intressen tillvaratas. I det nuvarande systemet finns således en viss risk för att avgörandena inte uppfattas som opartiska. Klienten, som kan vara fysisk eller juridisk person, har emellertid genom de bestämmelser som gäller för skiljeförfarande i arvo- destvister ett starkt processuellt rättsskydd. Han har till en början en ensidig rätt att påkalla skiljedom. Denna rätt har ansetts innebära att klienten kan tvinga en domstol att avvisa en fullgörelsetalan som väcks av advokat, t.ex. när denne vidtagit fullt berättigade indrivningsåtgärder (, , skiljedomsprövning av arvo- destvister mellan advokater och klienter, , s. 50). Skiljeförfaran- det kostar i ansökningsavgift för klienten. Han kan välja mellan att påkalla ett skiljeförfarande eller väcka talan vid domstol. Denna valmöjlighet ger klienten betydande fördelar. Klienten har sålunda genom dagens konstruktion av arvodesförfaran- det en förhållandevis stark ställning. Till detta kommer att vi i vår – vis- serligen begränsade – genomgång av arvodesärenden hos samfundet inte funnit anledning till någon form av kritik. Vår uppfattning i denna del stöds bl.a. av den omständigheten att samfundet inte endast sätter ned ett arvode i de fall detta är mycket högt beloppsmässigt utan även i ett fall då det yrkade beloppet utgör ett relativt litet belopp (se tabell i avsnitt 4.3). En annan omständighet som vi noterade vid vår genomgång är att en nedsättning kan utgöra av yrkat arvode. Detta styrker ytterligare vår uppfattning att samfundets skiljenämnder fullgör sina uppdrag på ett effektivt och fullt tillfredsställande sätt. Normalt torde man inte kunna godta en ordning som bygger på att en part inte kan få en tvist prövad av domstol eller skiljenämnd. Part kan inte på förhand helt avsäga sig rätten till ett verkställbart avgörande. torde likväl kunna godtas från advokatsynpunkt, eftersom klientens rätt till skiljedomsprövning är begränsad tidsmässigt. Han måste begära prövning senast från det sluträkningen avgavs. är så kort att man bör kunna acceptera att ad- vokaten saknar möjlighet att inleda ett förfarande som kan utmynna i ett bindande avgörande (a.a.s. 178 Kommitténs överväganden och förslag Eftersom klienten för prövning av arvoden har en privilegierad ställ- ning och vi inte funnit skäl att kritisera samfundets handläggning, samt då klienten genom att underteckna skiljeavtalet ger sitt godkännande till att det endast är advokater som skall avgöra arvodesärendet, finner vi inte skäl att föreslå någon ändring av den nuvarande ordningen. Den in- formation som klienten får om förfarandet framgår av bilaga 7. Infor- mationen är tydlig, klar och lätt att förstå. Klienten har i denna situation en valmöjlighet. Han kan i stället vända sig till domstol och få arvodet prövat där. Dessutom har han i praktiken en tredje möjlighet. Han kan göra gällande att arvodet är så högt i förhållande till det arbete advoka- ten utfört att han anser att en prövning i disciplinär väg skall ske. Ären- det kommer då att handläggas av disciplinnämnden. En brist ur ett bredare konsumentperspektiv är att skiljedomspröv- ningar av enskilda advokaters arvodesdebiteringar inte blir kända för mer än de inblandade parterna i ärendet. Detta ligger emellertid i skilje- mannaförfarandets natur och det finns inte några bärande skäl för att göra undantag för denna typ av ärenden. 6.5Advokats ansvar i aktiebolag som driver advokatrörelse Vårt förslag: Endast delägare i advokataktiebolag som är ansvarig för ett advokatuppdrag skall – tillsammans med aktiebolaget – svara för sådana förpliktelser mot klienten, som bolaget ådrager sig medan han är delägare. Som framgår av kapitel 5.3 har i en skrivelse till rege- ringen begärt att bestämmelsen i 1 kap. 1 § andra stycket aktiebolagsla- gen om ansvaret för delägares förpliktelser i ett aktiebolag upphävs eller ändras. Den nu nämnda regeln tillkom i samband med att man tillät advokat- verksamhet i aktiebolagsform och var avsedd att utgöra ett skydd i eko- nomiskt avseende för den enskilde klienten. Bestämmelsen innebär att inte bara den delägare som är ansvarig för ett ärende är personligen an- svarig utan också alla andra aktieägare i aktiebolaget har ett sådant an- svar. De övriga aktieägarna behöver över huvud taget inte ha haft med ärendet att göra. Bestämmelsen i sin nuvarande utformning täcker mer än den behöver täcka. Från klientsynpunkt anser vi det vara tillräckligt att den eller de delägare som är ansvariga för uppdraget har ett personligt ansvar. Kommitténs överväganden och förslag 179 den stora grupp av klienter som kan hänföras under gruppen konsumen- ter torde dessutom samfundets ansvarsförsäkring – med försäkringsbe- lopp per jurist och år – täcka de krav som kan bli aktuella. Att helt avstå från att reglera frågan om personligt ansvar finner vi skulle vara att föra för långt. Vi har istället stannat för att föreslå att regeln i 1 kap. 1 § andra stycket aktiebolagslagen ändras. Den klient som har ett anspråk t.ex. på grund av felaktig rådgivning, kan med vårt förslag vända sig med sitt ersättningskrav såväl mot advo- kataktiebolaget som mot den eller de advokater, som varit ansvariga för ärendet. De övriga delägarna kommer däremot inte att vara personligen ansvariga i förhållande till klienten. har i sin skrivelse till regeringen föreslagit att man i de fall det inte finns någon ansvarig delägare skall ha en s.k. permanent ansvarig delägare och att denna skall finnas antecknad i aktiebolagsre- gistret. Det har emellertid från upplysts att det i varje ärende som kommer in till en advokatbyrå antecknas vem eller vilka som är ansvariga för ärendet. Med denna ordning finner vi att det är obehöv- ligt att belasta aktiebolagsregistret med ytterligare uppgifter. Företrädare för har beretts tillfälle att yttra sig över förslaget och har inte haft något att invända mot den av oss före- slagna ordningen. 180 Kommitténs överväganden och förslag För utredningsarbetet har gällt regeringens direktiv till samtliga kom- mittéer och särskilda utredare angående redovisning av regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), om att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23), om att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124) samt att redovisa konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir. 1996:49). Dessa direktiv har ersatts av 15 § kommittéförordningen (1998:1474). Enligt detta stadgande gäller följande. Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, skall konsekvenserna i det avseendet anges i betänkandet. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sys- selsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhål- lande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Kommitténs förslag innebär att samtliga advokatärenden skall hand- läggas vid domstol i . Vi anser inte att det berör den offentliga servicen i någon nämnvärd utsträckning eftersom handläggningen i de flesta fall är skriftlig och således lika lättåtkomlig för alla oberoende av bostadsort. Antalet ärenden kan inte heller bli så stort att det finns skäl att överväga en decentralisering eller lokalisering utanför Stockholmsre- gionen. I betänkandet behandlas främst frågor som avser det disciplinära för- farandet för advokater. Det rör sig i huvudsak om en översyn av gällan- de regler. Tillämpningen av dessa och de nya regler vi föreslår är och skall alltjämt vara en verksamhet med statligt inflytande.