sou · GNB321 · 2000-01-01 00:00:00 — Den enskildes personliga ekonomiska och kulturella välfärd skall vara grundläg- gande mål för den offentliga verksamheten. Det skall sär- skilt åligga det allmänna att trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt att verka för social omsorg ochtrygghet och för en god lev- nadsmiljö OCH F¶R ATT ALLA MEDBORGARE OAVSETT K¶N ¥L DER FUNKTIONSHINDER RAS SEX UELL L¤GGNING ETNISK SPR¥KLIG ELLER RELIGI¶S TILLH¶RIGHET SKALL KUNNA UPPN¥ FULL DELAKTIGHET OCH J¤MLIKHET I SAMH¤LLET Lag om ändring i regeringsformen Härigenom föreskrivs att 1 kap. 2 § regeringsformen 1 skall ha följande lydelse Den offentliga makten skall utövas med respekt för alla män- niskors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Den enskildes personliga ekonomiska och kulturella välfärd skall vara grundläg- gande mål för den offentliga verksamheten. Det skall sär- skilt åligga det allmänna att trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt att verka för social omsorg och trygghet och för en god lev- nadsmiljö. 1 Regeringsformen omtryckt 1998:1437 Den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella välfärd skall vara grundläggande mål för den offentliga verksamheten. Det skall särskilt åligga det allmänna att trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt att verka för social omsorg och trygg- het och för en god levnadsmiljö. Det allmänna skall verka för att demokratins idéer blir vägle- dande inom samhällets alla områden. Det allmänna skall tillför- säkra män och kvinnor lika rättigheter samt värna den enskildes privatliv och familjeliv. Etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Lag (1976:871). Lag om ändring i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade DELS att 27 § skall ha följande lydelse, DELS att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 26 a § och 26 b §, av följande lydelse. /M L¤NSSTYRELSEN FINNER ATT EN KOMMUN INTE FULLG¶R DEN SKYLDIGHET KOMMUNEN HAR ATT VERKST¤LLA EN DOM OM R¤TT TILL INSATSER ENLIGT OCH gg EL LER ATT KOMMUNEN F¶R FRAMTI DEN INTE KOMMER ATT KUNNA TILLGODOSE INSATSER SOM EN SKILDA KAN F¥ R¤TT TILL MED ST¶D AV OCH gg F¥R L¤NSSTYREL SEN F¶REL¤GGA KOMMUNEN ATT AVHJ¤LPA BRISTEN ) F¶REL¤G GANDET F¥R VITE UTS¤TTAS 6AD SOM S¤GS OM KOMMUN G¤LLER I F¶REKOMMANDE FALL A g SKALL INNEH¥LLA UPP GIFTER OM DE ¥TG¤RDER L¤NSSTY RELSEN ANSER N¶DV¤NDIGA F¶R ATT DEN P¥TALADE BRISTEN SKALL Beslut av en sådan nämnd som avses i 22 § eller av läns- styrelsen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet avser 1.insatser för en enskild enligt 9 §, 2.utbetalning till någon annan enligt 11§, 3.återbetalning enligt 12 §, 4.förhandsbesked om rätt till insatser enligt 16 § andra stycket, 5.tillstånd till enskild verksamhet enligt 23 §, 6.föreläggande eller åter- kallelse av tillstånd enligt Beslut av en sådan nämnd som avses i 22 § eller av läns- styrelsen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol om beslutet avser 1.insatser för en enskild enligt 9 §, 2.utbetalning till någon annan enligt 11§, 3.återbetalning enligt 12 §, 4.förhandsbesked om rätt till insatser enligt 16 § andra stycket, 5.tillstånd till enskild verksamhet enligt 23 §, kallelse av tillstånd enligt 24 § ELLER Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Beslut i frågor som avses i första stycket gäller . Länsrätten eller kammarrätten får dock förordna att dess beslut skall gälla först sedan det vunnit laga kraft. 2 Senaste lydelse 1995:100 3 (1980:620) Lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen DELS att 74 § skall ha följande lydelse, DELS att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 68 a § och 68 b §, av följande lydelse. /M L¤NSSTYRELSEN FINNER ATT EN KOMMUN INTE FULLG¶R DEN SKYLDIGHET KOMMUNEN HAR ATT VERKST¤LLA EN DOM OM R¤TT TILL BIST¥ND ENLIGT g ELLER ATT KOMMUNEN F¶R FRAMTIDEN INTE KOMMER ATT KUNNA GE BIST¥ND SOM ENSKILDA KAN F¥ R¤TT TILL MED ST¶D AV g F¥R L¤NSSTY RELSEN F¶REL¤GGA KOMMUNEN ATT AVHJ¤LPA BRISTEN ) F¶RE L¤GGANDET F¥R VITE UTS¤TTAS A g SKALL INNEH¥LLA UPPGIFTER OM DE ¥TG¤RDER L¤NSSTYRELSEN ANSER N¶DV¤NDIGA F¶R ATT DEN P¥TALADE BRISTEN SKALL KUNNA AVHJ¤LPAS beslut i ärenden om tillstånd enligt 69 §, om föreläggande eller för- bud enligt 70 § och om om- händertagande av personakt beslut i ärenden OM F¶REL¤GGANDE ENLIGT A g om tillstånd enligt 69 §, om föreläggande eller förbud enligt 70 § och enligt 70 c § får överklagas hos allmän förvaltningsdom- stol. I fråga om överklagande av beslut enligt 70 b § gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980: 100). beslut om föreläggande eller förbud en- ligt 70 § och om omhänder- tagande av personakt enligt 70 c § samt domstols motsva- rande beslut gäller omedel- bart. skall lämna den hjälp som behövs för att verkställa ett beslut om omhändertagande av personakt. om omhändertagande av personakt enligt 70 c § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I fråga om överklagande av länssty- relsens beslut enligt 70 b § gäller i tillämpliga delar be- stämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980: 100). beslut OM F¶REL¤GGANDE ENLIGT A g om föreläggande eller förbud enligt 70 § och om omhän- dertagande av personakt en- ligt 70 c § samt domstols motsvarande beslut gäller . skall lämna den hjälp som behövs för att verkställa ett beslut om omhän- dertagande av personakt. DEL I Överväganden och förslag Mitt utredningsuppdrag handlar om hur människor med funk- tionshinder bemöts av dem som skall tillhandahålla olika former av stöd och service och vad som behöver göras för att bemötandet skall kunna bli bättre. Uppdraget handlar också om hur den en- skilde skall kunna utöva sin rätt till självbestämmande och där- med kunna ges ett direkt inflytande i mötet med personer inom olika samhällsområden. Bemötandet är ytterst en politisk fråga. Denna slutsats är grun- den för hela utredningen och för de förslag jag presenterar. Det enskilda mötet påverkas nämligen av de värderingar och den syn på funktionshindrade personer och handikappolitik, som råder i samhället. Värderingarna avspeglar sig bl.a. i lagstiftning, pro- gramförklaringar, resurstilldelning och i åtgärder för att göra olika verksamheter tillgängliga. Jag kallar detta för samhällets kollektiva bemötande av människor med funktionshinder. Det är ur detta kollektiva bemötande som det enskilda mötet formas. Kontrollerad och ifrågasatt är titeln på en av utredningens rapporter. Det är en bra sammanfattning av de upplevelser många människor med funktionshinder säger sig ha av bemötandet när de ansöker om samhällsinsatser. De blir inte trodda. De ifråga- sätts, t.ex. i föräldrarollen. Deras önskemål anses orealistiska, och kan ibland bli benämnda som lyxkrav. Det händer t.o.m. att de uppmanas vända sig till välgörenhetsorganisationer för att få ex- empelvis ett hjälpmedel. Ett sammanfattande uttryck för dessa upplevelser är att bli satt på plats – handikapplats. Ett annat ut- tryck är att bli hänvisad till ett liv lagom för funktionshindrade. Regering och riksdag har angett att målen för den svenska handikappolitiken skall vara jämlikhet, full delaktighet och själv- bestämmande för den enskilde. De skildringar som personer med funktionshinder förmedlar av bemötandet står i stark kontrast till dessa mål. I enskildas berättelser kommer ofta ett påtagligt avstånd mel- lan individens förväntningar och den verklighet man möter fram. Givetvis finns också berättelser om goda möten, om personal som visar både inlevelse och kreativitet. Men det är det dåliga bemötandet som behöver lyftas fram och diskuteras för att för- bättringar skall bli möjliga. Detta är utredningens uppgift. Grunden till dåligt bemötande är att människor med funktions- hinder fortfarande ofta betraktas enbart som vård- och omsorgs- tagare och inte som medborgare med samma rättigheter som andra att röra sig i samhället, ta del av information, göra sin röst hörd, utbilda sig, arbeta, bilda familj. Begreppen vård och omsorg leder inte tankarna till jämlikhet och delaktighet, utan till passi- vitet och beroende. En omsorgstagares behov anses speciella och kan därför alltid ifrågasättas. Särskilt tydligt blir detta i ekono- miskt kärva tider. Där vård- och omsorgstänkande förekommer hamnar enskilda personer med funktionshinder i underläge vilket ofta ger en känsla av vanmakt gentemot samhällets företrädare. Handikappolitiken ses fortfarande i stor utsträckning som vård- frågor eller möjligen sociala frågor – inte som frågor om funk- tionshindrade personers rättigheter att fullt ut delta i hela samhällslivet. Diskussioner om funktionshindrade personers vill- kor förs mycket sällan i den svenska politiska debatten. För att i grunden förändra attityderna till människor med funktionshinder och därigenom förbättra bemötandet krävs kraft- fulla politiska initiativ. Utbildningar riktade till olika personal- grupper är viktiga, men långt ifrån tillräckliga. Detta betänkande handlar därför mer om behovet av att ta politisk ställning än om kompetensutveckling. De officiellt antagna handikappolitiska målen om full delaktighet och jämlikhet måste förankras i hela samhället – såväl inom den privata som den offentliga sektorn. Genom lagstiftning kan visa att det svenska samhället inte accepterar att personer med funktionshinder utestängs från delaktighet i olika sammanhang. Lagstiftning kan ha en viktig normbildande effekt och påverka attityder till funktionshindrade personer. Att praktisera de handikappolitiska målen innebär konkret att uppmärksamma och försöka motverka alla former av åsidosät- tande av människor med funktionshinder. Den yttersta formen av vårt samhälles negativa kollektiva bemötande av personer med funktionshinder är lagtrots och domstolstrots. Domstolstrotset har av olika skäl uppmärksammats mest. Kommuner och landsting kan , utan åtgärder från statsmakternas sida, vägra verkställa domstolsutslag som ger funktionshindrade personer deras lagliga rätt till samhällsinsatser. Lagtrotset däremot märks inte lika mycket i debatten, men det finns många exempel på lagtrots som inte beivras. Ett exempel är oskäligt långa handläggningstider i fall som skall behandlas skyndsamt enligt lag. Ett annat är att vi i har lagstiftning både inom plan- och byggområdet och vad gäller kollektivtrafi- kens tillgänglighet som inte efterlevs. Ytterligare ett exempel är att många elever med funktionshinder inte får sina rättigheter till- godosedda enligt vad som står i skollagen. I det följande lägger jag fram förslag inom nio olika områden. Förslagen har mycket stor spännvidd och omfattar ändringar och förtydliganden i lagstiftningen, åtgärder för att öka kompetensen hos berörd personal och höja kvalitén i servicen, stimulans till handikappforskningen, utveckling av brukarstöd och insatser för att spegla och gissla fördomar. Det inledande förslaget är av generell natur och gäller ett till- ägg i grundlagen. Jag anser att regering och riksdag bör göra tyd- liga politiska markeringar för att klart visa det svenska samhällets syn på människor med funktionshinder och på handikappolitik. Funktionshindrade personers rätt till full delaktighet i samhälls- livet behöver skrivas in i grundlagen. Om samhället i sitt kollek- tiva bemötande av funktionshindrade personer starkt markerar rätten till delaktighet och jämlika levnadsvillkor, stärker det i sin tur den enskilda människan. Det bidrar till högre självkänsla och ökar förutsättningarna att bli bemött med respekt. Man kan ställa krav på att inte bli utestängd, diskriminerad. Detta är betydelse- fullt i alla sammanhang när personer med funktionshinder vill ta del i samhällslivet. Jag föreslår ett nytt tillvägagångssätt för att få stopp på det s.k. domstolstrotset. Förslaget lägger tonvikten vid att söka förebygga de situationer som leder till att domar inte verkställs. På två om- råden, råd och stöd enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) och rätten till samhällsinfor- mation, föreslår jag utredningar i syfte att förtydliga vad som bör gälla. I båda fallen avses oklarheter som påtalats under utredning- ens gång och som skapat svårigheter i bemötandet. Kunskapen om de faktorer som påverkar bemötandet är brist- fällig och den forskning som bedrivs på detta och angränsande områden är mycket begränsad. Jag föreslår därför vissa insatser i syfte att stärka och utveckla handikappforskningen. Utöver detta lägger jag förslag om stärkt brukarstöd och brukarinflytande samt om ett nationellt kompetensutvecklings- program för politiker, chefer och anställda. Det är min förhoppning att mina förslag skall förbättra kvalitén i bemötandet av människor med funktionshinder och öka förut- sättningarna för att genomföra en politik på handikappområdet som står i överensstämmelse med de mål som regering och riks- dag uppställt. 1 Lagfäst rätten till delaktighet -¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG Det behövs en övergripande lagstiftning för att realisera målet om delaktighet och jämlikhet för personer med funktionshinder och för att förhindra utanför- skap. Det bör åligga det allmänna att verka för att lagar och fö- reskrifter utformas så att alla medborgare kan uppnå full delaktighet och jämlikhet i samhället oberoende av förhållan- den som kön, ålder, funktionshinder, ras, sexuell läggning, et- nisk, språklig eller religiös tillhörighet. Jag föreslår att ett tillägg med den innebörden görs i 1 kap. 2 §, andra stycket, re- geringsformen (RF). En sådan viljeinriktning ger en klar signal att samhället inte accepterar att någon medborgare ställs utan- för gemenskapen och har en klart normbildande effekt. Det är också en viktig markering av hur samhället vill att medbor- garna skall bemötas. 1.1Handikappolitikens mål behöver förtydligas I och övriga har handikappolitiken under de sen- aste årtiondena utvecklats från ett medicinskt synsätt, där tonvik- ten legat vid frågor om vård och behandling, till en politisk fråga om rätten till del i det samhälle man tillhör. I samband med det internationella , 1981, antogs temat Full delaktig- het och jämlikhet för arbetet och den därpå följande handikappdekaden. Under de nästan två årtionden som gått sedan , har full delaktighet och jämlikhet etablerats som det övergri- pande målet för den globala handikappolitiken. I FN:s standard- regler, antagna 1993, uttrycks detta på följande sätt. Staterna har ansvaret för att det skapas en rättslig grund för åtgärder som leder till delaktighet och jämlikhet för människor med funktionsned- 34 ,AGF¤ST R¤TTEN TILL DELAKTIGHET Ett stort antal länder har antagit lag- stiftning med denna målsättning som grund. Flera länder (bl.a. , och ) har fört in en sådan eller lik- nande målsättning i sin grundlag. I den svenska lagstiftningen finns både särskilda lagar på han- dikappområdet och ett stort antal bestämmelser om tillgänglighet, stöd och service inom de lagar som reglerar olika sakområden. Däremot finns handikappområdet inte nämnt i den svenska grundlagen. Jag anser att detta är en allvarlig brist, eftersom olika sektorslagar och liknande aldrig på ett tillfredsställande sätt kan ge uttryck för en allmän strävan att skapa delaktighet inom alla samhällssektorer. Med en liknande motivering föreslog Handikapput- redning i sitt slutbetänkande Ett samhälle för alla (SOU 1992:52) ett tillägg i regeringsformen, vilket skulle vara rättsligt bindande. En sådan lösning avvisades emellertid av juridisk ex- pertis inom med hänvisning till att bestämmel- sen skulle bli svår att överblicka och administrera. Slutsatsen av detta resonemang blir då att bindande bestämmelser bör prövas i sitt sammanhang inom den lagstiftning som gäller för olika sekto- rer. Däremot kvarstår enligt min mening behovet att i grundlagen ange övergripande mål för politiken på handikappområdet. Ett ytterligare motiv för att klargöra samhällets ambitioner på detta område är de problem som uppkommit och som har samband med allmänna strömningar och värderingsför- skjutningar i samhället. Både i den offentliga debatten och i offi- ciella dokument reduceras handikappolitiken ofta till frågor om vård och omsorg. Detta är förvisso viktiga frågor, men handikap- politiken innehåller så mycket mer. Dessutom finns otaliga exem- pel på att handikappaspekterna glöms bort eller av andra skäl inte tas med i olika viktiga sammanhang. Handikappfrågan är helt en- kelt inte tillräckligt synlig och etablerad i samhällsdebatten. Jag anser att det finns starka motiv för att slå fast rätten till full delaktighet och jämlikhet för människor med funktionshinder. Det behövs en övergripande bestämmelse i grundlagen med klar adress till riksdag, regering och olika myndigheter att verka för att målet om full delaktighet och jämlikhet uppnås. En sådan vil- jeinriktning från statsmakternas sida bör komma till uttryck i form av ett programstadgande i 1 kap. 2 §, andra stycket, rege- ,AGF¤ST R¤TTEN TILL DELAKTIGHET 35 ringsformen (RF). Eftersom ett stadgande om att eftersträva del- aktighet och jämlikhet i samhället bör gälla mer generellt föreslår jag att man i paragrafen också omnämner andra utsatta grupper. Innebörden i stadgandet bör vara att lagar och föreskrifter skall utformas på ett sådant sätt att alla medborgare, oavsett kön, ålder, funktionshinder, ras, sexuell läggning, etnisk, språklig eller reli- giös tillhörighet kan uppnå full delaktighet och jämlikhet. Det finns naturligtvis argument mot ett sådant resonemang. En bestämmelse i grundlagen skulle t.ex. inte ha någon effekt, och det faktum att regeringen planerar lagstiftning mot diskriminering på olika områden, skulle göra en ändring av grundlagen onödig och kanske t.o.m. motverka det pågående arbetet inom området. Jag vill understryka att en grundlagsändring inte utesluter behovet av ytterligare lagstiftning av det slag som förbereds. Men re- dan det faktum att samhället i regeringsformen klart ger uttryck för att ingen medborgare får ställas utanför samhällets gemenskap på grund av funktionshinder har i sig en viktig normbildande ef- fekt. Det är också en viktig markering av hur samhället vill att medborgarna skall bemötas. Jag föreslår att 1 kap. 2 §, andra stycket, kompletteras enligt följande: Den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella välfärd skall vara grundläggande mål för den offentliga verksamheten. Det skall särskilt åligga det allmänna att trygga rätten till ar- bete, bostad och utbildning samt att verka för social omsorg och trygghet och för en god levnadsmiljö OCH F¶R ATT ALLA MED BORGARE OAVSETT K¶N ¥LDER FUNKTIONSHINDER RAS SEXUELL L¤GG NING ETNISK SPR¥KLIG ELLER RELIGI¶S TILLH¶RIGHET SKALL KUNNA UPPN¥ FULL DELAKTIGHET OCH J¤MLIKHET I SAMH¤LLET 2 Sätt stopp för domstolstrotset -ITT F¶RSLAG: skall kunna förelägga en kommun eller ett landsting att bygga upp en service enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) eller social- tjänstlagen (SoL) i erforderlig omfattning och som gör det möjligt att i rimlig tid verkställa domar som ger enskilda rätt till viss insats. Ett sådant föreläggande skall kunna förenas med vite. En kommun som inte verkställt en sådan dom skall också kunna ges ett föreläggande med vite. Länsstyrelserna bör få särskilda resurser för att förstärka och intensifiera sin tillsyn i dessa frågor och utveckla gemensamma metoder för tillsynen. En viss del av dessa resurser bör tillföras för att samordna, följa och utveckla verksam- heten. 2.1Vissa huvudmän verkställer inte domar enligt LSS och SoL Det förekommer att huvudmännen dröjer med att verkställa de domar enligt LSS och SoL som länsrätt, kammarrätt eller Rege- ringsrätten beslutat. Detta har kritiserats från olika håll, framför allt från handikapprörelsen, och Handikappom- budsmannen. Kritikerna har pekat på det uppenbart orimliga i att enskilda inte får insatser de har rätt till i skälig tid utan kanske först efter eller år – eller inte alls. I samband med att handikappreformen utvärderades granskade länsstyrelserna om enskilda fått sina domar verk- ställda. I alla län fanns några domar som inte var verkställda, trots att och oftast betydligt gått sedan dom avkunnats. I ett antal län fanns dessutom flera gynnande domar som inte verkställts med motiveringen att resurser saknats. 38 3¤TT STOPP F¶R DOMSTOLSTROTSET Det har presenterats flera förslag om hur man skall komma till rätta med domstolstrotset, men inget av dem har lett till författ- ningsändringar eller någon annan åtgärd. För att en lag skall kunna kallas rättighetslag bör tre krav vara uppfyllda. 1.Den insats det är fråga om skall vara tydligt beskriven i lagen, vad gäller innehåll, syfte, målgrupp och förutsättningar. 2.Rätten till insatsen skall vara möjlig att få prövad i domstol. 3.Den enskilde skall kunna få domstolens beslut genomfört (verkställt) inom den tid som är angiven. LSS och SoL uppfyller punkterna 1 och 2, men eftersom kommu- ner, och tidigare landsting, kan underlåta att verkställa sådana domar eller inom rimlig tid kan man inte anse att punkt 3 är uppfylld. Det innebär att LSS och SoL i praktiken inte kan betraktas som fullständiga rättighetslagar. En aldrig så tydlig och konkret angiven insats är ingen rättighet om det inte går att tvinga huvudmannen att utföra den. Konstruktionen av LSS och SoL uppfattas ibland som att två oförenliga principer är ställda mot varandra, rättighetslag mot kommunalt självbestämmande. Men jag menar att det snarare är ett konstruerat problem än ett verkligt. Enligt 8 kap. 5 § regeringsformen skall föreskrifter om kom- munernas åligganden ges i lag. En rättighetslag har därför före- trädesrätt framför kommunallagen som stadgar principen om det kommunala självbestämmandet. I vissa sammanhang har kom- munerna hävdat att de själva kan avgöra när, och t.o.m. om, en dom skall verkställas, eftersom de har självbestämmanderätt. Men det är alltså inte en juridiskt hållbar ståndpunkt. Även kommuner och landsting är bundna av domstolarnas beslut om enskildas rät- tigheter i förhållande till olika offentliga organ. Det är inte heller acceptabelt att kommuner och landsting un- der hänvisning till bristande resurser anser sig kunna låta bli att verkställa domar. Ett sådant argument håller inte när en domstol prövar rätten till insatsen och självfallet inte heller när domen skall verkställas. 2.2Tidigare förslag till åtgärder +OMMUNALANSVARSUTREDNINGEN presenterade i betänkandet Kommunalbot (SOU 1989:64) ett förslag till lag om en sådan bot. Utredaren föreslog att en kommun skulle kunna dömas att 3¤TT STOPP F¶R DOMSTOLSTROTSET 39 betala lägst och högst för grova lagöverträdelser och för överträdelse av domstolsbeslut om verkställighetsförbud. Förslaget utsattes för hård kritik, framförallt från kommuner. De ansåg att förslaget innebar ett alltför kraftigt ingrepp i den kommunala självbestämmanderätten och därmed även stod i strid med den Europeiska konventionen om självstyrelse. Förslaget ansågs ogenomförbart och ledde inte till några åtgärder ,OKALDEMOKRATIKOMMITT©N hade bl.a. i uppdrag att utreda hur man skall komma till rätta med domstolstrots, lagtrots och lik- nande överträdelser från kommuner och landsting. I betänkandet Förtroendevaldas ansvar vid domstolstrots och lagtrots (SOU 1993:109) ansåg kommittén att det behövdes sanktioner, men att det fanns principiella skäl mot att införa straff. Inte heller skadestånd ansågs vara en lämplig sanktionsform. Förslaget var i stället att kommunerna och landstingen i första hand själva skulle granska om deras beslut var lagliga. Nämn- derna skulle också ha rätt att vägra verkställa fullmäktigebeslut som överklagats eller var uppenbart olagliga. Utredningen före- slog ett personligt vite när ledamöter i en nämnd trotsar ett verk- ställighetsförbud eller underlåter att rätta ett beslut som en domstol upphävt och som redan är verkställt.