sou · GNB38 · 2000-01-01 00:00:00 — Den valfrihet som skulle bli ett av de invandrarpolitiska målen 1975 introducerades således som ett nödvändigt ont, ett undantag, som den svenska staten kände sig nödgad att gå med på – men blott inom ramen för de monolitiska systemen – visavi de avvikande grupper och annorlunda människor som inte kunde inordnas i enhetliggörandets modell. Men då modersmålsundervisning, infördes i ett land där, som det uppdagades 1957, lokala skolmyndigheter förbjudit elever i skolor med tornedalsfinska elever att tala finska med varandra på rasterna (ett förbud som trots att det upphävdes året därpå skol- överstyrelsen ändå behövde påpeka var upphävt) stod statsmakten inför vissa politiskt-pedagogiska problem visavi STÄRK INDIVIDENS FRIHET GENTEMOT KOLLEKTIVEN den infödda befolkningen. Varför skulle språklig assimilering, som var påbjuden , därefter ersättas med en valfrihet att få undervisning på ett annat språk än majoritetsbe- folkningens? Lösningen blev, som framgått inledningsvis, den politiska försäljningsidén om den sociolinguistiskt förmenta vetenskapliga sanningen att svenskinlärning bäst sker genom att barnet får en fast grund i sitt hemspråk genom hemspråksunder- visning. Men om detta nu var vetenskaplig sanning borde givetvis hemspråksundervisning inte vara frivillig utan obligatorisk. Det var också vad t.ex. , lärarfackföreningar och minst en invandrarminister kom att förfäkta. Enligt detta synsätt borde således valfriheten för allas bästa vara obligatorisk, alltså påtvingad. När statsmakten med invandrarpolitikens valfrihetsmål lyckades lösa problemet med att inordna det annorlunda i det enhetliga slog pendeln över åt andra hållet. Politiken visavi de andra fördes raskt ihop till en invandrar- och minoritetspolitik som skulle gälla alla icke-svenska minoritetsgrupper utom samerna (som hade en egen samepolitik). Sammanslagningen motiverades, felaktigt givetvis, med att alla minoritetsgrupper varit in- vandrargrupper och, implicit, att alla invandrargrupper också skulle bli minoriteter i . Att t.ex. tornedalingarna vandrat in till sina bosättningsområden långt innan blev svenskt, eller att infödda människor ur etablerade minoritetsgrupper inte kan betecknas som invandrare beaktades inte. På frågan om vad för slags grupper dessa minoritetsgrupper var gavs, åter det felaktiga, svaret att det rörde sig om språkliga minoriteter. Inte bara betecknades svenska judar som en språklig minoritet, dessutom sammanslogs med ett penndrag den inhemska finska minoriteten i med de finska invandrare som bosatt sig i landet. Alla tyskspråkiga invandrare blev till en grupp, och nya språk- grupper som jugoslavturkiska eller jugoslavungerska, bägge betecknade som jugoslaviska, alltså sydslaviska, språk uppfanns. Valfriheten gick ut på att var och en med samhällets stöd skulle ha rätt att välja hur mycket han ville bevara av sin ursprungliga kulturella identitet och hur mycket han ville gå upp i en svensk identitet. Att det förra innebar hemspråksundervisning, förenings- stöd m.m. klargjordes tydligt, men hur samhällsstöd för att uppgå i en svensk identitet skulle se ut förblev en oklar punkt. Och utvecklades valfriheten, såväl i allmänhetens ögon som i be- rörda politikers, till ett stöd för kulturbevarande. Sålunda kunde diskrimineringsutredning i sitt slutbetänkande (SOU 1984:55) hävda att vår strävan för individernas och vårt gemen- samma bästa bör således vara att främja den etniska gruppsamman- hållningen. I invandrar- och minoritetspolitikens spår fick dess- utom, med författningsreformen , ett slags författningsskydd enligt vilken etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas (RF 1:2). I regeringsformens för- arbeten (SOU 1975:75) påpekas att genom detta tillägg har grundvalen för svensk invandrings- och minoritetspolitik pro- grammatiskt förankrats i grundlagen, nämligen etniska och lik- nande minoriteters rätt av välja att bevara sin kulturella identitet och sitt samfundsliv. Förutom det sorglustiga i att de svenska grundlagsfäderna inte förmådde att skilja på invandringspolitik och invandrarpolitik är det här värt att notera att grundlagens minoritetsskydd genom politikens likställande av minoriteter och invandrare också kom att omfatta de nyanlända invandrarna. Invandrarna är inte minoriteter Men detta skydd varade inte längre än . Med en ny invand- rarpolitisk proposition (1985/86:98) avskaffades likställandet av invandrare med minoritetsgrupper, eftersom minoritetsbegreppet med utgångspunkt från sina internationella definitioner inte kunde sägas vara tillämpligt på invandrarsituationen i . Genom att antog propositionen kan därmed grundlagens mino- ritetsskydd inte längre sägas gälla för invandrargrupper. STÄRK INDIVIDENS FRIHET GENTEMOT KOLLEKTIVEN tiken betyder detta att innebörden i svensk grundlag kom att förändras genom ett enkelt riksdagsbeslut. avskaffade regeringen invandrarpolitiken också, och den ersattes med integrationspolitik. Med den beteckningen frångick man också den princip som den tidigare inrikesministern fastslagit 1968 i direktiven till den första invandrarpolitiska utredningen att inriktningen på anpassnings- åtgärderna borde frigöras från begrepp som assimilering och integration och i stället behandlas med hänsyn till vad som i varje särskilt fall är ändamålsenligt från skilda synpunkter. Vad integrationspolitiken går ut på har ingen lyckats förklara. Att den inte har invandrarna i som sitt huvudsakliga objekt är uppenbart. Integrationspolitikens målgrupp är samtliga invånare i landet, och samtliga invånare i landet skall också verka för denna politik. Det är i och för sig inte annorlunda än invandrarminister förmaning att de invandrarpolitiska målen måste bli verklighet i den miljö där invandrarfamiljen lever, de måste praktiseras av myndigheter och organisationer, men också av grannar, arbetskamrater och skolkamrater, men den avgörande skillnaden tycks vara att vi alla skall praktisera integra- tionspolitiken på varandra. Vad samtliga invånare skall integreras i är också oklart. Den integrationspolitiska propositionen (Prop. 1997/98:16) talar om att åstadkomma en samhällsgemenskap med samhällets mångfald som grund (det gamla begreppet det mång- kulturella samhället har också avskaffats), men eftersom både in- vandrade och infödda skall integreras i detta mångfaldens samhälle och en ny nationell gemenskap sägs behöva skapas, tycks sam- hället i fråga snarare än i sinnevärlden finnas i idéernas värld – eller mer prosaiskt, vara lagrad i nervcellernas proteinkoder kring hjärn- vindlingarna hos ett antal ansvariga politiker och tjänstemän. Och naturligtvis råder det ingen brist på allvarsam retorik att den nya politiken är inte bara är den enda möjliga utan också den bästa i hela världen. Vad den svenska invandrarpolitiken i grunden förbisett under snart tre decennier är att invandrarskapets gestaltning i mångt och mycket är ett individuellt val. Detta förbiseende har tillsammans med den svenska statsmaktens förkärlek till den sociala ingenjörs- konstens grovyxande inordning av komplexa fenomen i några enkla kategorier tagit sig i förunderliga uttryck. Att migrantpolitiken sedan den började formuleras i slutet av 1960- talet ungefär ändrat, namn, inriktning, omfattning, mål och målgrupp är ett utslag av dessa futila försök att med så trubbiga verktyg infånga det komplicerade. Men att invandrarskapets gestaltning sker som individuella val innebär inte att de individuella valen saknar mönster. Tvärtom utkristalliseras dessa individuella val som huvudsakligen tre olika grupper eller konstellationer, som jag, utan några normativa värderingar, kommer att benämna som assimilation, integration och segregation. Konstellationernas inbördes storlek kommer att vara beroende av ett flertal faktorer, som vilken invandrargrupp det handlar om, vilket slags samhälle till vilken invandringen sker samt om det är en etnisk eller nationell ackulturisations- eller anpassningsprocess vi talar om. Vissa majoritetssamhällen kommer att tillåta en hög grad av assimilation, andra inte. Vissa invandrar- grupper kommer genom gångbarheten av sitt kulturella och sociala kapital i majoritetssamhället att ha lätt att integreras eller assimile- ras, andra inte. Slutligen kan det som ser ut som en integration i ett etniskt perspektiv vara assimilation i ett nationellt osv. – t.ex. är de svenska judarna i ett etniskt perspektiv väl integrerade visavi svenskar som etnisk grupp, men i perspektivet av den nationella gemenskapen kan de flesta av dem också beskrivas som assimile- rade i den svenska nationen. Just judenhetens erfarenheter utgör i detta avseende pregnanta exempel. Den förre rabbinen i , , har i STÄRK INDIVIDENS FRIHET GENTEMOT KOLLEKTIVEN en essä om invandrarfrågan i , framhållit tre judiska modeller för anpassning i majoritetssamhället. Wolkoff benämner dessa modeller för neutrala medborgare – religionen är en privat- sak, Traditionalister – 'allt som är nytt är förbjudet' samt ömsesidigt bejakande. Enligt uppdelningen ovan skulle dessa tre modeller i tur och ordning motsvara assimilation, segregation och integration. En liknande uppdelning i tre grupper förekommer t.ex. i en undersökning bland danska judar genomförd 1973. I undersökningen uppgav av de tillfrågade att de upp- fattade sig i första hand som danskar, uppfattade sig i första hand som danska judar och uppfattade sig i första hand som judar. Åter utan några normativa tecken skulle dessa tre grupper i nationell eller etnisk bemärkelse kunna in- sorteras under begreppen, i tur och ordning, assimilation, integra- tion och segregation. En precisering i etnisk eller nationell be- märkelse innebär att för den sista, och minsta, gruppen av judar är den judiska självuppfattningen den avgörande identiteten. Huru- vida denna uppfattning endast är religiöst eller endast etniskt/ nationellt grundad (mosaisk tro kontra en kulturell/etnisk/politisk [sionistisk] identitet som jude) eller en kombination av de bägge, är omöjlig att avgöra. Likaså är det omöjligt att avgöra huruvida dessa personer som inte valt att beteckna sig som danskar eller danska judar verkligen inte känner någon samhörighet med det danska i vare sig etnisk eller nationell bemärkelse. Men i den mån det vid undersökningstillfället funnits judar i (danska medborgare) som inte uppfattade sig som delaktiga i den danska nationen eller den danska etniciteten torde de givetvis ha funnits inom denna grupp. Sålunda talar även i mer allmänna migrations- termer om tre grupper. 1)att den inflyttade behåller sin etniska identitet oförändrad; 2)den inflyttade identifierar sig efter en omställningstid som svensk och eftersträvar att smälta in i majoritetssamhället; 3)den inflyttade accepterar sin position i majoritetssamhället, men identifierar sig emellertid med sin egen kulturella bak grund. Men intressantare än den uppdelning Wolkoff gör, och som alltså kan kännas igen i både andras uppdelningar och i empiriska studier, är att han poängterar att samtliga modeller också är problematiska, delvis beroende på majoritetssamhällets attityder. Således uppvisar judarnas integration ännu , fortfarande tecken på spänning. Integrationen för dagens invandrare är i vissa avseenden ännu mer komplicerad. Det är följaktligen svårt att dra någon annan slutsats än att 'problemet' är praktiskt taget olösligt. Det vill säga, någon politisk 'magisk kula' som en gång för alla skulle upplösa alla etniska spänningar går inte att finna ... Det bästa man kan hoppas på är följaktligen att kontinuerligt söka de hand- lingssätt som minimerar integrationens avigsidor. Med utgångspunkt i de olika livsvalen i migrationsprocessen och med det omöjliga att finna en politisk metod att upplösa alla etniska spänningar, framstår en invandrarpolitik som tar fasta på det ena eller andra livsvalsmönstret, som främjar integration, assimilation eller segregation som i allra högsta grad som olämp- ligt. Olämpligt därför att det för varje politisk inriktning också kommer att finnas individuella livsval som kommer att bli förför- delade. Så är fallet både i det assimilationistiska och det segregationistiska (där till och med förbundspresidenten kan tala om tredje generationens utlänningar). Och så har varit fallet också i det förr assimilationistiska, till alldeles kulturbevarande och integrationistiska . Det är således ingen slump att den integrationspolitiska propositionen som talar om att staten skall stödja den individuella integrationsprocessen genom att föra en politik som ger individen möjlighet att förverk- liga sina mål i livet, direkt på nästa sida påpekar att eftersom integrationsprocesserna är ömsesidiga i den bemärkelsen att alla är delaktiga och medansvariga i dem och alla måste bidra är också segregation, självvald eller påtvingad ... därför lika lite önskvärd som påtvingad assimilation. Eftersom begreppet segregation av statsmakterna också används som en markör av livsval som staten inte gillar om dessa strider mot socialstatens strävanden efter enhetliggörande, blir det också uppenbart att det även med integrationspolitik finns STÄRK INDIVIDENS FRIHET GENTEMOT KOLLEKTIVEN livsval i invandrarskapet som inte är önskvärda: det som politiken benämner för självvald segregation. Det är värt att notera att de mest lyckade processerna för framgång i det svenska samhället - de judiska och estniska friskolorna - aktivt bekämpades av vissa politiker just med motiveringen att de skulle vara segregerande. Samma slags argument mot den självvalda segregationen används betecknande nog av politiker som inte vill se vissa invandrar- grupper starta egna daghem och skolor eller bygga egna bönehus, enkannerligen moskéer. Det var också i samma anda som förre integrationsministern avvisade vad han kallade för ghettotanken med motiveringen att invandrarna kan inte bilda egna samhällen här och de måste ingå i den allmänna gemen- skapen. I den svenska integrationspolitiken ställs symptomatiskt fenomenen att bilda egna samhällen och ingå i den allmänna gemenskapen mot varandra, varpå t.ex. just de judiska och estniska invandrarnas exempel och erfarenheter av starka gemenskapskulturer och delaktighet i det svenska samhället förringas. Integrationspolitiken talar också typiskt i termer av vi och dom så fort den går från allmänna deklarationer till konkreta åtgärder. Sålunda heter det att bl.a. statsförvaltningens personal- sammansättning skall sträva efter att avspegla den arbetsföra befolkningens etniska sammansättning, något som i förarbetena till den nya lagen mot etnisk diskriminering (SOU 1997:174) förtydligats som proportionerna mellan de anställda med svensk etnicitet respektive annan etnisk tillhörighet. Den etniska mång- falden i det svenska samhället som integrationspolitiken målar upp, visar sig vid närmare granskning bestå av två etniska grupper – svenskar och icke-svenskar, med andra ord vi och dom. Att annan etnisk tillhörighet dessutom i sig inte kan vara beteckning på en etnisk grupp, utgör ett gott exempel på integra- tionspolitikens (och integrationspolitikernas) intellektuella des- orientering i de frågor som politiken utger sig för att behandla. Politiseringen av det etniska Den nuvarande integrationspolitiken är ännu en gestaltning av den politisering av invandrarfrågan i som inleddes . Med invandrarpolitiken utsträcktes social- statens aktivitetsområde till en ny grupp av människor, vilket också kom att innebära att förekomsten av individer med utländsk härkomst i blev en politisk fråga. Människor som inte var födda i , eller som var etniskt avskiljbara, drogs in i det som lagråd kallade för den sociala polis- och välfärdsstaten. I och med detta övergick också olika idéer om hur relationer mellan infödda och invandrade bör se ut från den privata sfären till den politiska. Det innebar också att även rent främlingsfientliga pro- gram fått en legitimitet som accepterade inlägg i en politisk diskussion. Sålunda kan man i vissa delar av landet, precis som man folkomröstar om slutförvaring av kärnavfall, också folkomrösta om kommunens flyktingmottagande. Men oavsett hur politiken formuleras , och mönstret talar för att vi om något decennium åter byter invandrarpolitik och lämnar även integrationspolitiken bakom oss, kommer olika individuella livsval ändå att präglas av de tre förhållningssätten som jag refererade till tidigare. Medan några kommer att beteckna sig som svenskar även i sin etniska identitet (jag är förvisso till födseln turk, men jag betraktar mig numera som svensk), andra åberopa en integrerad etnisk identitet (jag är svensk-turk) eller till och med skilja på etnisk och nationell identitet (jag är svensk i min nationella identitet och svensk-turk i etnicitet) kommer ytterligare andra att förfäkta sin ursprungliga identitet (jag är en turk som bor i ). Det är också fullt möjligt att en person under olika delar av sitt livslopp, i likhet med författaren av dessa rader, kommer att bekänna sig till olika identiteter efter dessa tre linjer. är i etniska och nationella termer ett samhälle som är öppet för assimilation. Att de flesta infödda i attitydundersök- ningar håller med formuleringar som invandrare bör måna sig om att bli så svenska som möjligt innebär att det är för den invand- rade, i de inföddas ögon, möjligt att bli svensk. STÄRK INDIVIDENS FRIHET GENTEMOT KOLLEKTIVEN med andra ord en öppen gemenskap. Den historiska erfarenheten talar för att invandrare i efter två generationer uppgår i den nationella gemenskapen och att en stor del av dem också assimile- ras in i den svenska etniciteten, även om några grupper med stark inre sammanhållning också utvecklas till minoritetsgrupper inom det nationella samfundet. Men även om det sannolika för är att en mycket stor majoritet av de invandrade i landet kommer att assimileras in i en nationell eller etnisk svensk identitet, betyder det inte att politiken skall syfta till det ena eller det andra. Av det enkla skälet att det för dessa komplexa och ständigt varierande strategier inte kan och inte kommer att finnas en enhetlig politik att tillämpa. Frågan blir därför inte hur statsmakterna skall hjälpa människor med det ena eller andra livsvalet, eller om politiken skall syfta till assimilation, integration eller kulturbevarande. Frågan blir i stället hur den politik och den statsmakt skall se ut så att alla människor, invandrade som infödda, oberoende av livsval, och utan att diskri- mineras eller beviljas särskilda privilegier, kan i möjligaste mån leva som de själva valt inom ramarna för ett öppet och pluralistiskt samhälle. Bygg en integrerad välfärdsstat Refik Sener, politiskt sakkunnig Trots att integrationsfrågorna betraktas av allt fler som en av viktigaste framtidsfrågor, finns det en viss skepticism hos vissa debattörer. Dessa kritiska röster, som också är representerade i dagens symposium, undrar helt enkelt om det verkligen behövs en integrationspolitik och ett statligt integrationsverk för att integrera invandrade individer i det svenska samhället. Integra- tionspolitiken döms ut som överflödig och som ett exempel på social ingenjörskonst. Kritiken grundar sig emellertid på en grov missuppfattning. Integrationspolitik handlar inte om att integrera enskilda invand- rade individer i samhället, som om det hela vore en mekanisk monteringsprocess. Individerna blir del av ett samhälle av egen kraft och av egen fri vilja. Vad samhället däremot kan göra, är att skapa förutsättningar, undanröja eventuella hinder och göra det möjligt för den invandrade att ta sig in och bli en del av det sam- hälle som hon lever i. Det är också det som är kärnsubstansen och det övergripande målet för integrationspolitiken – att skapa lika rättigheter och möjligheter för alla oavsett kulturell och etnisk bakgrund. Integration är med andra ord ingen invandrarfråga, utan en samhällsfråga. Integration handlar inte om en ensidig anpassning av den invandrade individen i samhället. Integrationsprocessen, eller snarare processerna, är ömsesidiga. De berör såväl individer (både invandrade och infödda) som samhället i stort. Utgångs- punkten för integrationspolitiken är inte den invandrade eller invandrarna, för att säga det med detta grovt generaliserande BYGG EN INTEGRERAD VÄLFÄRDSSTAT begrepp, utan den förändring som har ägt rum i det svenska sam- hället under . Under en relativt kort tidsrymd, knappt fyra decennier, genom- gick en omfattande förändring vad gäller befolkningens etniska sammansättning. har var femte samhällsmedborgare en annan etnisk bakgrund än den traditionellt svenska. Karaktären av denna förändring begränsar sig dock inte bara till en enkel huvudräkning av etnisk tillhörighet, utan har också andra, djupare dimensioner och förgreningar. Här handlar det om en mångfald av språk, traditioner, levnadsmönster, kulturella och sociala referen- ser, religioner, trosinriktningar och livserfarenheter som har sipprat in i det svenska samhället och som oåterkalleligt och genomgripande har förvandlat efterkrigstidens relativt homogena till ett samhälle av sprakande mångfald. Denna mångfald som präglar det svenska samhället be- sitter tveklöst en potentiell skaparkraft som både kan vitalisera kulturlivet och bidra till en mångsidig utveckling av såväl samhället som arbetslivet. har nya, komplexa samhällsfrågor växt fram. Det är hög arbetslöshet bland samhällsmedborgare med utländsk bak- grund, tilltagande boendesegregation, utanförskap, diskriminering, rasism och främlingsfientlighet, ett växande vi-och-dem-tänkande i samhället och en påtaglig brist på delaktighet i alla delar av sam- hällslivet. Dessa frågor förutsätter omfattande, långsiktiga och samord- nade insatser från samhällets sida och ställer krav på nytänkande och nya initiativ både inom politiken och inom myndigheternas och övriga samhällsinstitutioners verksamhetsområden. Sammanfattningsvis är integrationspolitik ett samlat förhåll- ningssätt till samhällets nya verklighet som präglas av mångfald och till de samhällsfrågor som växt fram i kölvattnet av den för- ändring som ägt rum i under . Målet är givet – att skapa ett för alla. Vilka är då individens och vilka är samhällets uppgifter i integrationsarbetet? beskrev jag integration som en rad parallella processer, som berör både individer och samhället. På individnivån kan integration beskrivas som en process, som berör den invandrade individens väg in i det svenska samhället. I första hand handlar det om stark vilja och individuella ansträngningar. Ingen politik – om det nu inte rör sig om en regelrätt indoktrinering – kan mekaniskt plantera in en individ i ett nytt samhälle. Individen själv måste vilja det och arbeta för det. Det handlar om att lära sig språket och de kulturella referenserna. Det handlar om att lära sig samhället, dess historia och nutid. Och det handlar om att komma in i arbetslivet och beroende på intresse delta i någon av samhällslivets olika för- greningar, som idrott, politik och övrig föreningsliv. Att bli del av ett samhälle är en individuell viljeakt. Men denna individuella process förutsätter också insatser från samhällets sida. Språkkurser, samhällskunskap, kompletterande yrkesutbildning för den som har någon form av yrkesbakgrund och andra former av förberedelser och stöd för att komma in i arbetslivet. Alla dessa insatser görs inom ramen för ett individuellt introduktions- program för nyanlända flyktingar. Och det är en del av den svenska integrationspolitiken. Det finns en rad faktorer bakom den höga arbetslöshet som drabbar samhällsmedborgare med utländsk bakgrund och driver dem till samhällsgemenskapens och vanmaktens utkanter. En av dessa faktorer stavas etnisk diskriminering. Den internationella arbetsorganisationen, , presenterade en omfattande undersökning om etnisk diskriminering i arbetslivet. Enligt denna undersökning, som genomfördes i en rad väst- europeiska länder, drabbas en tredjedel av de arbetssökande med utländsk bakgrund av etnisk diskriminering.