sou · GNB3126 · 2000-01-01 00:00:00 — Striptease reportage om missfˆrhÂllandena i gymnasiesko- lan skapade t.ex. diskussioner om skolan, framfˆr allt i tvÂ grupper dr det inte bara fanns lrare utan ocksÂ flera som hade egna barn som gick eller slutat pÂ gymnasiet. NÂgra tittare framhˆll ocksÂ att Striptease just denna kvll inte innehˆll sÂ mycket att reagera pÂ men att de i andra fall brukade bli bÂde engagerade och fˆrbannade nr de tagit del av Stripteaseí s avslˆjanden. Att TV-mediets egenskaper under vissa omstndigheter har en srskild kraft att berˆra och engagera blev extra tydlig i ett fall. Det var i en grupp bestÂende av tre par i 50-ÂrsÂldern, samtliga tillhˆ- rande samhllets ˆverklass. Nr de fick se programmet Svart eller vitt, som hade en mycket tydlig tabloidkaraktr, och vars fˆrsta inslag innehˆll ett spektakulrt framtrdande av en ung artist som under en koncert pÂstods ha upptrtt drogad och ikldd pyjamas pÂ scen, blev tittarna inte ovntat mycket kritiska till programmet. De beskrev programmet som rent trams, nÂgot som de absolut inte skulle titta pÂ i vanliga fall. Den starka kritiken kan del- vis ses som ett uttryck fˆr att denna populrjournalistik inte alls passade tittarnas kulturella smak. De fˆrsvarade den îseriˆsaî jour- nalistiken. Med dessa utgÂngspunkter kunde man fˆrvnta sig att tittarna ocksÂ skulle vara kritiska till resten av programmet. Inslaget som sedan fˆljde handlade om tvÂ brˆder som dˆdat sin pappa efter att den senare under mÂnga Âr misshandlat bÂde mamman och brˆ- derna. Presenterat pÂ ett visst stt skulle skerligen ven detta inslag ha vckt kritik. Dessa tittare skulle mycket vl ha kunnat uppfatta det som att redaktionen, likt annan sensationsjournalistik, cyniskt utnyttjade en tragisk hndelse fˆr att locka tittare. Inslaget fick dock ett helt annan mottagande i gruppen. Tittarna berˆrdes mycket starkt av brˆdernas berttelse och identifierade sig med deras lev- nadsˆden. I denna, och i ett par andra grupper, fˆrdes relativt engagerade diskussioner dels om pojkarnas situation, dels i mer generella frÂgor gllande t.ex. de sociala myndigheternas ansvar fˆr det som intrffat, samt vilka straff som bˆr utdelas till mnniskor som dˆdar nÂgon annan i den situation som pojkarna befann sig. Inslaget fungerade i flera grupper som en inspirationsklla fˆr samtal kring politiska, juridiska och moraliska frÂgor som ocksÂ gick utˆver det konkreta fall som togs upp i programmet. Det stt pÂ vil- ket inslaget var gjort hade enligt vÂr tolkning avgˆrande betydelse fˆr att ven de pÂ fˆrhand kritiska tittarna tog till sig berttelsen och engagerades av den. Programledaren framstod som autentisk nr hon med allvarlig blick introducerade inslaget och berttade om den tragiska hndelsen. Reportaget var uppbyggt kring en intervju med brˆderna vilken var iscensatt inom ramen fˆr en lyrisk framstll- ningsform som skapade tryckt stmning och starka knslor. Brˆ- derna framstlldes som nrmast oskyldiga offer som Ângrade det de gjort och som av fri vilja berttade om det fruktansvrda de varit med om. I studion diskuterades sedan fallet av brˆdernas advokat TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN och en rad andra personer som pÂ olika stt fˆrstrkte berttelsen, samt gav trovrdighet och legitimitet Ât inslaget. De program som skapade det genomgÂende mest oengagerade TV-tittandet var utan tvekan de traditionella nyhetsprogrammen (jfr 1995). Receptionerna prglades av ett passivt registreran- de. Bara undantagsvis gjorde tittarna korta kommentarer till det de sÂg. Nr de efter programmet ombads kommentera vad de sett, do- minerades dessa kommentarer av att de Âtergav och fˆrsˆkte minnas vad nyheterna hade handlat om. Det de dÂ Âtergav var i huvudsak de ˆvergripande temana fˆr respektive nyhet. Nyheter har naturligtvis stor betydelse fˆr att hÂlla allmnheten informerad. Att titta pÂ ny- heter r fˆr mÂnga en vardaglig rutin och ritual som ger en knsla av att vara vlorienterad, utan att man fˆr den skull behˆver fsta nÂ- gon srskild vikt vid vad som egentligen tas upp. Det viktiga r att ha sett dagens nyheter. Detta behˆver naturligtvis inte betyda att innehÂllet i nyheterna saknar betydelse fˆr mnniskors vrderingar och handlingar mer lÂngsiktigt. Genom televisionen kan hndelser utanfˆr vÂr egen vardagsverk- lighet integreras i vÂra liv och bli en del av det vi knner ansvar fˆr. I autentiska bilder och engagerande berttelser som handlar om poli- tiskt maktmissbruk, ojmlikhet, mnniskors utsatthet eller globala miljˆproblem finns en uppmaning till moraliskt och politiska enga- gemang. Vi mˆter dessa bilder . Men televisionens stt att fungera r motsgelsefullt. Som jag fˆrsˆkt visa finns flera olika me- kanismer som snarare bidrar till ett TV-tittande prglat av distans och likgiltighet. I televisionen riskerar ven hndelser med tydliga moraliska och politiska innebˆrder att bli till avkopplande visuella upplevelser och tillflliga begivenheter fˆr ÂskÂdare. Nr politiken blir politik i TV, och drigenom en del i en privat konsumtion av tillflliga upplevelser, kan detta enligt vissa forskare bidra till att potentiellt kontroversiella frÂgor i praktiken avpolitiseras (Steven- son 1995, s. 183). De kritiska och okritiska TV-publikerna Inom medieforskningen har tvÂ olika perspektiv ofta stllts mot varandra (se t.ex. Corner, 1996, 1998). Enligt det ena beto- nas mediernas och hela kulturindustrins makt ˆver publikerna. Publikerna fˆrstÂs i huvudsak som passiva konsumenter pÂverkade (fˆr att inte sga manipulerade) av dominerande ideologier, liksom av de smaker, livsstilar och identiteter som kulturindustrin skapar Dominerande vrderingar och bilder av verkligheten reproduceras effektivt genom medierna och ˆvertas okritiskt av publikerna. Enligt det andra perspektivet betonas att publikerna har, och faktiskt utnyttjar, en frihet att tolka budskap i medierna pÂ olika stt, utifrÂn egna erfarenheter och referensramar. TV-tittande inbe- griper alltid nÂgon form av aktivt tolkande. FrÂgan om hur vi utifrÂn vÂra egna referensramar tolkar eller avkodar det vi ser pÂ TV, r mycket komplicerad och jag vljer att inte gÂ in nrmare pÂ detta hr (se t.ex. 1992). En slutsats vi definitivt kan dra av den forskning som bedrivits under r att vi som TV-tittare inte r vare sig helt fria att tolka det vi ser hur vi vill, eller helt styrda av programmens budskap. TV-tittare r inte antingen kritiska och aktivt tolkande eller okritiska och manipulerade ñ utan snarare bÂde och. Med utgÂngspunkt i vÂr studie av nyhets- och aktualitetsprogram skall jag hr undersˆka tvÂ speciella frÂgor: (1) Vad var det som de undersˆkta TV-tittarna var kritiska till och vad tenderade de att ta fˆr givet? Resultatet pÂ den fˆrsta frÂgan leder fram till den andra: (2) Vad kommer det sig att personerna i samtliga grupper med fÂ undantag accepterade nyheternas verklighetsbeskrivningar som sjlvklara sanningar? De grupper vi studerade accepterade inte alls TV-programmen rakt upp och ner. Tvrtom skapade programmen bÂde enskilda spontana kritiska kommentarer och kritiska diskussioner. Av allt att dˆma intog Âtminstone vissa av TV-tittarna ett mer kritiskt fˆrhÂll- ningsstt n vanligt, detta som en fˆljd av forskningssituationen och de fˆrvntningar som skapas i en sÂdan situation. Detta gˆr det inte mindre intressant att undersˆka vad de kritiska kommentarerna handlade om samt vad tittarna tenderade att ta fˆr givet. De kritiska kommentarer som fˆrekom, srskilt i vissa grupper, riktades i mÂnga fall mot sjlva programmen. Striptease och Mosaik beskrevs t.ex. som ointressanta och lÂngtrÂkiga, medan och co och Svart eller vitt kritiserades fˆr att vara ointressanta men ocksÂ tramsiga, meningslˆsa och inte heller srskilt underhÂllande. Kommentarer riktades ocksÂ mer direkt mot journalistiken, vilken kunde beskrivas som hafsig, vinklad, tendentiˆs, exploaterande och hnsynslˆs. Kritiken mot programmen kan delvis ses som uttryck fˆr publi- kernas smak. De gillade vissa program men inte andra. Som Bour- dieu (1979/1984) framhÂllit r mnniskors smak kulturellt bestmd. Smaker r en viktig del i de kulturella praktiker som skapar och upp- rtthÂller distinktioner mellan olika livsstilar och klasser i samhllet. TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN Mnniskor frÂn olika klasser gillar (och lr sig att gilla) olika saker. Detta gller ocksÂ TV-program. I vÂr studie kunde en del av tittar- nas kommentarer tolkas som uttryck fˆr att de indirekt markerade sin sociala och kulturella tillhˆrighet. Typiskt fˆr vissa tittare med rˆtter i en intellektuell ˆverklass var t.ex. att de pÂ fˆrhand vrdera- de de îseriˆsaî nyheterna mycket hˆgt som de avfrdade tabloidjournalistiken som îoseriˆst tramsî och uttryck fˆr dÂlig smak. Fˆr andra tittare var tabloidprogrammen en sjlvklar del av deras normala mediakonsumtion och inget som de pÂ nÂgot stt skmdes fˆr att de tittade pÂ. Tittarnas kritiska kommentarer var ocksÂ i mÂnga fall uttryck fˆr att de upplevde att programmen och journalistiken gjorde ansprÂk som inte alls uppfylldes; ansprÂk pÂ objektivitet, sensationella ny- heter, intressant information eller underhÂllning. Programmen (och de som framtrdde i programmen) fˆrsˆkte vara nÂgot som det (de) inte levde upp till. De spontana kommentarerna till programmen var inte sllan ironiska. NÂgra exempel: îJa det dr var ju vldigt sensa- tionellt.î îVad r det fˆr nytt med det dr?î îSkulle det dr vara ett debattprogram?î îNu var han ju vldigt rolig.î Detta drabbade samtliga program utom nyhetsprogrammen. Nyhetsprogrammen bemˆttes inte alls med denna typ av kritik. Dessa tycks representera en pÂ fˆrhand accepterad programform; en genre som av tradition, genom sina vl etablerade presentationsformer, fÂtt en nrmast sjlvklar legitimitet. Som TV-tittare ligger det nra till hands att rikta sin uppmrk- samhet mot det man ser och inte minst de personer som upptrder i programmen. I den studie vi genomfˆrt handlade mycket av tittar- nas spontana kommentarer om hur personer sÂg ut, vilka de var, hur de uttalade sig och agerade i programmen. Srskilt i pratprogram som och co och Svart eller vitt blir huvudpersonernas fˆr- mÂga att vinna TV-tittarnas fˆrtroende och gillande avgˆrande fˆr hur vl programmen som helhet gÂr hem. Tittarna roades av att ironisera ˆver huvudpersonernas upptrdanden, det de sa, hur de sÂg ut och vilka de fˆrsˆkte vara. En programledare som rÂkade sga fel kunde hÂnas och beskrivas som en îfˆrvirrad klantskalleî. En per- son som fˆrsˆkte skmta bemˆttes med kommentarer som îja det dr var ju djvligt kulî. Personer beskrevs som îuppblÂstaî, îsjlv- godaî eller îtramsigaî. I de olika TV-programmen framtrdde ett antal personer mer eller mindre knda frÂn tidigare framtrdanden i medierna. Den underliggande meningen i mÂnga spontana kommen- tarer till dessa mediekndisar kan sammanfattas pÂ fˆljande stt: Vad fÂr dem att tro att vi skulle vara intresserade av att hˆra deras Âsikter om allt mˆjligt; vilka tror dem att dem r? Den ironiska kritiken mot programmen och personer som medverkar behˆver inte inne- bra att tittarna i vanliga fall undviker de aktuella programmen. Tvrtom tyder vÂra intervjuer pÂ att man som tittare roas av att kri- tisera och ironisera, att hckla dem som genom att framtrda i TV gˆr ansprÂk pÂ auktoritet. Detta kan vara en del i en underhÂllande och avkopplande TV-konsumtion (jfr Fiske 1992). Tittarna intog ocksÂ ganska ofta ett kritiskt reflekterat fˆrhÂll- ningsstt till de stt pÂ vilka programmen var konstruerade: att journalisterna valt ut vissa (och valt bort andra) intervjupersoner fˆr att det skulle passa det budskap som man vill fˆrmedla; att journa- listerna ˆverraskade mnniskor med kameran fˆr att ge en bild av att de var skyldiga; att reportagen var redigerade sÂ att de skulle bli sÂ spnnande och dramatiska som mˆjligt; att debatter var iscensatta sÂ att det skulle bli en stark konfrontation osv. Men det var ocksÂ van- ligt att TV-tittarna relaterade till det de sÂg som om det vore verk- ligheten de sÂg. Det tycks vara typiskt fˆr TV-tittande att vi pendlar mellan dessa tvÂ olika fˆrhÂllningsstt ñ att ena stunden betrakta programmen som konstruerade och producerade fˆr att i nsta stund betrakta det vi ser som om det vore verkligheten vi sÂg med egna ˆgon. Jag har gett exempel pÂ olika former av kritik som tittarna gav uttryck fˆr nr de fick se programmen. Ingen av TV-tittarna accep- terade okritiskt allt de sÂg. Men jag har ocksÂ kunnat konstatera att tittarnas kritik bara undantagsvis, i enstaka fall, innebar att de ifrÂ- gasatte sanningshalten i den kunskap som fˆrmedlades, och/eller ut- vecklade tolkningar som radikalt avvek frÂn de dominerande bud- skapen i reportagen. Jag ger ett exempel. Samma tittare som resone- rade kritiskt om hur reportagen i Striptease var konstruerade, kunde i nsta stund ta redaktionens bild av verkligheten fˆr given. Nr Striptease-redaktionen gjorde det ovan nmnda reportaget om bˆn- derna och EU-bidragen var redaktionens tes att det fˆrekom ett stort fusk med dessa bidrag, att bˆnder fˆrsˆker fuska sig till hˆgre bidrag n vad de r berttigade till. Det fanns siffror som talade fˆr detta. Redaktionen Âkte ut fˆr att intervjua vad man trodde var nÂgra riktiga storfuskare. Det visade sig dock att man i de flesta fall inte alls kunde bevisa att bˆnderna fuskat. Tvrtom kunde det fak- tiskt finnas andra rimliga fˆrklaringar till att dessa bˆnder sˆkt mer bidrag n vad de fÂtt. I det frdiga reportaget iscensattes ndÂ flera av bˆnderna inom ramen fˆr en berttelse som tydligt antydde att de fuskat (utan att man uttryckligen pÂstod det i de enskilda fallen). Tittarna tolkade genomgÂende reportaget inom ramen fˆr denna TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN ˆvergripande berttelse utan att ifrÂgastta om den var sann eller inte. De resonerade pÂ ett sjlvklart stt om bˆnderna som fuskare. Programmet skapade det Fiske (1992) kallat fˆr îa believing sub- jectî. Tittarna accepterade i huvudsak programmets dominerande budskap som om det vore sjlvklara sanningar. Fiske (1989, 1992) vnder sig mot den kritik som ofta riktats mot tabloid- och populrjournalistiken. Den har beskrivits (och fˆrdˆmts) som osaklig, oetisk och oseriˆs. Den traditionella ny- hetsjournalistiken har vanligen betraktats som mer vrdefull fˆr en upplyst allmnhet. Fiske vnder pÂ dessa resonemang nr han argu- menterar fˆr att tabloidjournalistiken spelar en viktig roll fˆr demo- kratin eftersom den stimulerar publikerna till kritik och opposition. De traditionella nyheterna tenderar dremot att skapa îa believing subjectî. Nyheterna presenteras i en form som ger dem karaktren av objektiva sanningar. I dessa nyheter fÂr makthavare (politiker, fˆretagsledare etc.) ofta framtrda som officiella representanter utan att deras status och stllning ifrÂgastts, utan att deras Âsikter kritiseras. Tabloidjournalistiken gˆr inte samma ansprÂk pÂ objekti- vitet utan lÂter subjektiviteten slÂ igenom. I fˆrhÂllande till makt- havare, samhllets etablissemang, dominerande normer och vrde- ringar, intar tabloidjournalistiken enligt Fiske rollen som en ironisk, skeptisk provokatˆr. Drigenom kan denna journalistik stimulera publikerna till det Fiske kallar îthe pleasure of disbeliefî, att roas av att ironisera, se igenom och rikta sin misstro mot makthavare och etablerade sanningar. VÂra egna empiriska studier bekrftar delvis Fiskes teori. I fˆr- hÂllande till de traditionella nyhetsprogrammen var publikerna i huvudsak passivt registrerande. Nyheterna betraktades med fÂ undantag som sjlvklara sanningar. I stllet fˆr att engagera sig i programmen, kritisera och problematisera det som sas, gnade sig publikerna mer Ât det Fiske kallar fˆr îdechiffreringî, dvs. man fˆr- sˆker uttyda och komma ihÂg vad som sas. Publikerna kritiserade inte heller journalistiken utan betraktade den i huvudsak som sjlv- klart legitim och viktig. Nyhetsprogrammen, men ocksÂ program som Striptease och Mosaik skapade îbelieving subjectsî i betydligt stˆrre utstrckning n de mer tabloidorienterade programmen Svart eller vitt och och co. De senare stimulerade till vsentligt mer ifrÂgasttande och ironiserande jmfˆrt med nyheterna. Det finns exempel i vÂr studie pÂ att tittarna aktualiserade och uttryckligen ifrÂgastte sanningshalten i det som sas i programmen. Detta var dock mer undantag n regel. Reaktionerna pÂ program- men handlade vanligtvis om annat. Det var Âtta grupper som deltog i studien, de fick se fyra olika aktualitetsprogram och tvÂ nyhetspro- gram. Det hnde bara undantagsvis att nÂgon antingen under pro- grammet eller i diskussionen efterÂt kom med kommentarer av typen: îDet dr tror jag inte pÂî; îDet dr r inte santî; îDet dr tror jag inte han har stˆd fˆr att pÂstÂî; eller att de gav en radikalt annorlunda tolkning av de hndelser som inslagen handlade om. Det i denna mening okritiska fˆrhÂllningsstt var srskilt pÂtagligt dÂ det gllde mottagandet av nyhetsprogrammen. Undantagen frÂn detta var framfˆr allt dÂ programmen i nÂgra fall tog upp sÂdant som nÂgon av tittarna hade egna direkta kunskaper om. Mot bakgrund av egna kunskaper eller erfarenheter reagerade nÂgra tittare pÂ att den bild som gavs i programmet var delvis felaktig eller fˆrenklad och missvisande. Men i de flesta fall handlade programmen om sÂdant som tittarna saknade egna direkta kunskaper om. Vi skall naturligtvis vara fˆrsiktiga med att dra alltfˆr generella slutsatser utifrÂn den hr refererade studien. Mycket tyder dock pÂ att TV-journalistiken (och dÂ i synnerhet nyheterna) tenderar att skapa det Fiske kallar îa believing subjectî. Det finns ocksÂ rimliga orsaker till detta. Jag skall hr presentera sex samverkande orsaker. Fˆr det fˆrsta r journalistiken en institution med hˆg legitimitet i samhllet. Journalistiken och inte minst TV-nyheterna har en mycket hˆg trovrdighet som kunskapsklla. Detta kan lÂta som ett mrkligt pÂstÂende med tanke pÂ den kritik som riktas mot journa- listiken och den allmnna diskussionen om dess reducerade fˆrtro- endekapital. Det verkar dock finnas en mycket tydlig skillnad mel- lan denna allmnna kritik och den legitimitet som journalistiken har i praktiken. Journalistiken och journalisterna stÂr i centrum fˆr sam- hllsdebatten och refereras regelbundet i olika sammanhang. MÂnga mnniskor tittar regelbundet pÂ TV-nyheter och lser morgontidningar. I vardagslivets samtal talar vi om det vi sett pÂ TV och lst om i tidningarna som om det vore en ofˆrmedlad verklighet vi tagit del av. En rad sÂvl amerikanska som svenska enktstudier har ocksÂ visat att publikerna i stor utstrckning tror pÂ det de ser i TV-nyheterna. Studierna visar att publikerna uppfattar televisionen som srskilt trovrdig (1994, och 1999). I konstruktionen av nyhetsprogram, men ven andra program, tillmpas fˆr det andra s.k. diskursiva (sprÂkliga) strategier som gˆr att journalisterna framstÂr som objektiva och neutrala och att det som sgs och visas framstÂr som sjlvklara sanningar och vl under- byggda fakta (1996). Det finns inte utrymme att gÂ in nrma- re pÂ dessa strategier hr. LÂt mig bara nmna nÂgra exempel. TV- TITTARNA OCH DEMOKRATIN gramledaren i en nyhetssndning anvnder ett sakligt, korrekt sprÂk och distanserar sig sjlv frÂn det som sgs genom att t.ex. inte refe- rera till egna Âsikter. Journalisterna lÂter andra personer uttala pÂstÂ- enden eller hnvisar till oidentifierbara andra. I stllet fˆr att sga îjag tyckerî eller îvi trorî (med hnvisning till redaktionen) vljer journalistiken formuleringar som îdet har hvdatsî, eller îman pÂ- stÂr attî. PÂ ett sjlvklart stt beskriver journalisterna hur det r och vad som faktiskt hnt utan att aktualisera sanningsproblem eller tolkningsproblem. Ingen har hˆrt en journalist i en nyhetssndning sga: îJag r inte sker pÂ om detta r sant, men vi har fÂtt denna uppgift och valt att tro pÂ denî eller îdet finns sker flera stt att be- skriva denna hndelse, vi har valt detta perspektiv.î Typiskt fˆr nyhetsjournalistiken r att nyhetsankaret och nyhetsreportrarna framtrder med en formell, distanserad och auktoritativ rˆst, detta i en miljˆ (nyhetsstudion) som symboliserar en organisation som regelbundet fÂr in fakta frÂn vrldens alla hˆrn (1988). I inte minst den undersˆkande journalistiken r konstruktionen av sammanhngande berttelser en viktig diskursiv strategi. Typiskt fˆr berttelser r att de som (1992) pÂpekar skapar en vrld i sig sjlva. Styrkan i televisionens berttelser r att de med hjlp av en genomtnkt dramaturgi, visuella effekter, ljud etc. kan skapa en helhet som tittaren fÂngas av. En berttelse som fungerar, som tittarna dras in i och accepterar som tillrckligt trovrdig, ska- par tittare som inte reflekterar ˆver om de enskilda delarna r sanna eller inte. Fˆr det tredje r TV ett medium som innebr att vi blir ˆgonvitt- nen till det som sker. Vi ser det som hnder, att det som sker fak- tiskt sker, att personer sger det de sger. Varfˆr skulle vi inte tro pÂ detta? Att framstllningen kan vara konstruerad fˆr att underbygga ett visst budskap, att slutprodukten r ett resultat av en rad strate- giska val, r inget vi tnker pÂ om vi inte bˆrjar reflektera ˆver den bakomliggande produktionsprocessen. Det ligger i TV-journalisti- kens presentationsform att denna process fˆrblir dold och sllan eller aldrig aktualiseras. TV-bilden har som Corner (1995, s. 12) s- ger en îindexikal karaktrî, vilket syftar pÂ att bilden framstÂr som en direkt bild av verkligheten. TV:n fungerar ofta likt ett teleskop som vi anvnder fˆr att se hur det ser ut utanfˆr det rum vi sitter i. Bilden har en stark bevisande/dokumenterande karaktr som kan utnyttjas fˆr att skapa budskap vars sanningshalt sllan aktualiseras. Fˆr det fjrde handlar nyheter och aktualitetsprogram bara undantagsvis om sÂdant som publikerna har egna direkta erfarenhe- ter eller kunskaper om. Hur vi tolkar det vi ser r i stor utstrckning beroende av vilka erfarenheter och fˆrestllningar vi har med oss. Det finns ingen anledning att ifrÂgastta en beskrivning av verklig- heten nr man inte sjlv har en kunskap som sger nÂgot annat. Som Roscoe m.fl. (1995) framhÂller fˆrutstter en kritisk tolkning av innehÂllet och budskapet att tittarna kan gÂ utanfˆr det som sgs i texten. Det var i vÂr studie (liksom i den studie Roscoe m.fl. pre- senterar) mycket ovanligt att tittarna gjorde detta. De hade inte till- gÂng till alternativa kunskaper om det som togs upp. Detta resulte- rade i att tittarnas bengenhet och vilja att vara kritiska till pro- grammet i stllet kom till uttryck i kritik mot sjlva programmets form, i ironiska kommentarer till personerna som deltog, eller i sÂ- dana allmnna kommentarer som att journalistiken skert r vinklad, utan att tittarna angav hur man kunde tolka och beskriva den aktuella hndelsen pÂ ett annorlunda sett. Ett srskilt demokratiskt problem r att det i mÂnga fall saknas alternativa offentligheter som kan erbjuda medborgarna motbilder, alternativ till de bilder av verkligheten som dominerar i massmedierna. Fˆr det femte domineras mÂnga aktualitetsprogram av iscensatta personliga framtrdanden och subjektiva tilltal. Det finns en tendens att TV-journalistiken utvecklas allt mer frÂn en objektiv till en subjektiv presentationsform. Detta bidrar till att skapa en reception dr mycket av publikernas kommentarer och vrderingar kretsar kring just personers framtrdanden, deras utseende, personlighet och trovrdighet. FrÂgan om sanning blir mindre viktig n frÂgan om personernas sannfrdighet och autenticitet. Avgˆrande blir det som inom retoriken kallas talarens kommunikativa etos, dvs. perso- ners fˆrmÂga att ˆvertyga med sin personlighet och karaktr. Att TV-tittarna inte i nÂgon stˆrre utstrckning ifrÂgasatte san- ningshalten i det som pÂstods har fˆr det sjtte, enligt min tolkning, att gˆra med den form av kommunikation som TV-tittandet r en del i. I vissa kommunikativa situationer finns fˆrvntningar pÂ att de som deltar skall inta ett kritiskt fˆrhÂllningsstt och vrdera det som sgs med avseende pÂ dess sanningshalt. Det gller bl.a. vetenskap- liga seminarier, ˆverlggningar i domstolar och debatter pÂ tidning- arnas debattsidor.