sou · GNB3129d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Boltanski är möjligen naiv men kanske inte cynisk; hans uttrycksmedel kan dock ofrivilligt bli det.17 Fotografiet befinner sig automatiskt i en riskzon, eftersom det uppfattas som förbundet med massmedial makt och offentlighet. I visas en utställning, där curatorn utöver sex unga kvinnliga fotografers verk, visar en svit amatörfotografier som hon har funnit på en soptipp.18 De visar varma, glada scener med en mor och hennes dotter. De lär vara avskrapet en man kastat ut efter en skilsmässa och ett hems upp- lösning. Därför diskuteras de också: vem har rätt att så gå in i andras liv, även om det är övergivet? Borde inte bilderna ha lämnats in till det lokala stadsarkivet eller stannat i upphittarens privata arkiv? Den konstnärliga och den därmed sammanhängande massmediala yttran- defrihetens rätt att laborera med det sociala rummets skenbara ano- nymitet, skär sig i tillämpningar som dessa drastiskt mot det reala rummets existentiella autencitet. Från paparazzi-fotografer till ledande gestalter i det internatio- nella konstlivet utövas en påverkan på vår kulturella självbild genom det fotografiska mediets och konstens sanningssägaranspråk. Olyck- ligtvis har inte analysen av fotografiets eller konstens kommunikativa roll fördjupats i paritet med denna process. har denna funk- tion fått stå åt sidan för experimentivern. varning, att ingen någonsin kan förutse någon annans punctum och sårbara reaktion på mötet med den fotografiska bilden, har häcklats.19 Men den väger tungt som civilisationskritik. Och den kan bl.a. riktas mot den förenklade revisionism med vilken lärjungar inom såväl forskning som konstliv diskursanalytiskt har granskat den väs- terländska kulturens arkivaliska grundvalar. Socialkonstruktivisternas många intressanta ad hoc-nedslag i de materialsamlingar och minnes- diskurser som vår kultur har ackumulerat, tycks på det negativa kon- tot ha medfört en genomskådarens omnipotensupplevelse och okänslighet för integritets- och mottagarperspektiv. Många tycks metaforiskt uppleva vår tids bildutbud som ett enda kollektivt arkiv. Men metaforen kolliderar med det elementära faktum, att det mänsk- liga ansiktet aldrig kan bli eller förbli anonymt. Dessa exempel visar hur nära varandra konst, journalistik, reklam och forskning har placerat sig i fråga om sina estetiska uttrycksfor- mer och gemensamma teoretiska inspirationskällor.20 De visar också att det är en hårsmåns skillnad mellan dokumentarism, voyerism och exotism. Och det tål att reflektera över att i den mån forskningen är ett attraktivt metaparadigm för journalister och konstnärer m.fl., måste forskningens demokratiska spelregler och spärrmekanismer också lyftas fram. Självkritiskt – och idealt – hanterat är forskningens regelverk kapabelt att ge rättssäkerhet för individen genom det käll- kritiska kontrollsystemet, genom de strikta redovisningskraven, genom avkodning av personuppgifter och genom de icke privata arki- verings- och dokumentationskraven. Det tycks dock som om fors- karna själva inte alltid har insett det demokratiska värdet i dessa for- maliserande grundregler.21 Protokollets estetik och etikettens etik Det vetenskapliga systemet för självkontroll och tillgänglighet, påminner till sin grundstruktur om det diplomatiska protokollet. Båda är till för att garantera insyn och garantera uppkomna resultat. diskuterar den solipsism och nihilism som uppkommit inom forskningen, där dessa tillgänglighetens mekanis- mer satts på undantag för det tolkande forskarjagets subjektivitet. Inom politiken har frånvaron av förståelse för detta protokollets kommunikativa regelverk fått svårartade konsekvenser såsom t.ex. vid statsminister , då förväx- lingen av protokollets etik med nonchalerbar etikett visade sig vara ett faktum. Om etiketten är en estetiskt organiserad form för umgänge, så är protokollet både på diplomatisk nivå och i DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD föreningslokalen den etiska design som garanterar det demokratiska arbetets hållbarhet. Det finns en utbredd rädsla för att lära sig etikettens regler och det finns en utbredd fascination inför det informella beslutsfattandet. Det olyckliga med denna kombination av tendenser är att det gamla sammanträdesväsendet med sina dagordningar och valda jus- teringspersoner och skriftliga mötesprotokoll åsidosätts till förmån för de osynliga vägarnas beslutsföring. Därmed försvinner ett av den klassiska folkrörelsedemokratins mest inflytelserika sociala funda- ment. Det var via mötesordningens rituella organisation av samvaron, som många lärde sig det sociala och politiska turtagandets oumbär- liga instrumentering. Ny forskning har visat, hur mötesordningens disciplinerande talkultur och förhandlingsumgänge samt kunskapen i att föra pennan för mötesprotokoll och mötesreferat i lokaltid- ningen, för många blev vägen till ordets makt och till samhälleligt inflytande.22 Förlusten av dessa små välregisserade kommunikativa ytor i ett samhälle som vårt kan inte överblickas. Det står emellertid klart att inget annat har ersatt denna virtuella gemenskapsstruktur, som ingen enskild person givit form men som format så många människors tillit till det demokratiska rummets tillgänglighet. Uppenbart är att många nu insett att dessa synligt kommunikativa strukturer inte längre prio- riteras i den samhälleliga självbilden. Resultatet är å ena sidan en överdriven tilltro till självpåfunna regler och å den andra en upple- velse av maktlöshet inför en osynlig beslutssfär.23 Ett tredje reak- tionssätt består i medvetna förflyttningar från kända ideologiska hemvister till nya som man kan vara med om att själv påverka. Fotfolkets förflyttningar: kulturens bag ladies och teckenskapande klottrare Intressantast är att se hur de stora grupperna av ungdomar och pensionärer beter sig i denna situation. De äldre för att de om några kan ju bedöma effekten av upplösningen av de kända mötes- ceremonielen, de är också de som mest av alla skulle kunna sörja detta. Nedläggningen av det svenska föreningssammanträdet har i sak varit lika kännbart för den sociala tilliten som nedläggningen av ett brukssamhälle. Fast mindre synlig. Men pensionärerna reagerar uppenbarligen inte traditionellt uti- från förutsägbara generationsanspråk. I stället kan man se hur ett nytt ansvarstagande växer fram och att man tar ett steg bort från de givna folkrörelserollerna och mot de kanaler som genererar nya till- talsmöjligheter. Folkpartisten går av troget partiar- bete över till , om inte vill ompröva sin stånd- punkt i kärnkraftsfrågan. Och om inte partistämmorna eller årsmö- tena fungerar, så ringer man in sina synpunkter till radions debattkanal Klarspråk i stället för att sitta overksam och kverulera. När generaldirektör bestraffades med den informella maktens mest flagrant oåtkomliga metoder och näringsminister dagarna innan hade beviljats ansvarsfrihet av lika outgrundliga skäl, dröjde inte kom- mentarerna på Klarspråk. Dessa reflekterande, erfarna och fortfa- rande så vitala samhällsmedborgare är de som verkligen hinner ana- lysera det politiska och samhälleliga skeendets undertext. låter i sin senaste bok, , den berömda och åtrådda skådespelerskan lämna sitt liv i kändisskapets rampljus för att dra omkring på med en gammal barnvagn och i ur och skur träna zen och transcendens på parkbän- karna. Hon blir till en sinnebild för alla som lämnat sitt yrkesliv med all dess makt och sociala access och som med tiden ser andra värden i sina liv och med distans kan analysera sina tidigare yrkespositioner. Det var längesedan Zeste senast hade sett sig själv uppklistrad på fasaderna och stadens papperskorgar med ansiktet sönderslitet. Trots det blev hon då och då igenkänd. Och människor kom fram och tack- ade henne. 24 Sannolikt kommer vi att se fler och fler av dessa frihet- liga bag ladies och vagabonder i samhällsdebatten under kom- mande år. De har utgjort fotfolket inom frivilligorganisationerna och deras frihet från maktens bagage och distans till sin egen framgångs- bild som yrkeslivsaktörer, gör dem ovärderliga som informanter om demokratins nomadiserande existens . packades de vackra fackföreningsfanorna ned och med dem tilltron till samlande emblem. skulle det bara stå LO eller Metall på det röda tyget och inget känslosvall fick blåsa upp och veckla ut dukarna för vinden.25 försöker man återvända till de gamla fanborgarnas hägnande värdighet, och är det regionala motiv som får ta plats i form av landskapsblommor etc. Det är inte lätt att finna den gemensamma bekännelsen i dessa vaga tecken; de är av samma karaktär som de visuella tillfällighetsdikter som man väl- jer som sammanfattning av ett helt liv för dödsannonser och gravste- nar. En älg mot solnedgången blir en rimlig hinsidesmetafor i det naturromantiska , fågelstreck över en uppgående sol likaså, vajande sädesax påminner både om ett ekologiskt paradis och det goda utsädets liknelse.26 Men golfklubbor i kors, segelbåtar med DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD Svenska bildklichéer för dödsannonser : tros- och kärleks- emblem som korset och rosen förekommer parallellt med de tecken för natur- och fritidsupplevelser som dominerar paradisvisionerna . Yrkesemblemen har även gjort sitt intåg, precis som i barockens grav- stenssymbolik och arbetarrörelsens barndom genuan i topp, katter och små nallebjörnar visar att vi är tillbaka i de tanketraditioner, där människan drömmer om att träda in i det okända med samma status och trygghetsattribut som tillfredsställde henne i livet. Det okändas kraft och det meditativas roll erkänns inte i detta tryckeriernas och reklambyråernas allmängods utan relation till vare sig bild- eller troskulturernas uttrycksformer.27 Mot bakgrund av detta är det inte oväsentligt vad ungdomarnas symbolrum rymmer för analytiska instrument. När det gäller det tra- ditionsbärande teckenförrådet är konventionalismen lika entydig där. Förutom berlocker med kors, hjärtan och ankare, är det den fornnor- diska motivsfären som lockar. Ju längre ut mot högerextremismen man kommer desto tydligare är beroendet av mer eller mindre approximerade och fiktiva traditioner från satanism, kätteri, ockul- tism med dödskallar, benknotor, ormar etc. I dessa sektorer – som rör smycken och märkesförråd – finns inte mycket nytt. Det nya och ständigt föränderliga ligger i klädkoderna och i kroppskulturen som i fråga om hårklippningar, skäggtyper, piercing, tatueringar etc. Där pågår en ständig kodförfining, som dock är så snabb att den inte hin- ner manifestera sig som samlande tecken. Även om grupper som hip- hopare, skatare, kickers m.fl. med sina speciella klädstilar markerar sin tillhörighet är det som tecken inåt om den egna gruppens identitet och sammanhållning. Den bildpraktik som är genuin för och verkligen vidareutvecklas inom ungdomsgenerationerna är graffitin. Detta är visserligen också en hårt formaliserad estetisk genre, som både i färgval och formspråk är påverkad av science fiction-illustrationen, men av och till blixtrar den till och har någon skapat en ny tag, en ny formel som sedan spri- der sig snabbt. Alldeles oavsett det typiska och begränsande i genrens formspråk, så är den sannolikt grovt underskattad som samhälls- tecken. Att den är en av de få exponenter vårt västerländska samhälle har på frivilligt och kollektivt motiverat bildkonstnärligt skapande, glömmer man lätt på grund av den kriminalisering graffitin alltid utsätts för. Att den dessutom vanligen fungerar som en hemvistmar- kör och en inmutning av en tillhörighet, kommer fram eller analyseras främst i revirtermer. I stället analyseras klottret ensidigt som destruktion. Undersökningar visar att graffitin kan avläsas som ett positivt närmande till en miljö och början till acceptans, och vi borde ha möjligheter att läsa av även dessa symboliska åtbörder inom ramen för en demokratisk kommunikation som söker sig fram på nya vägar.28 analys i denna volym av det ianspråktagna rummets annorlundahet mot arkitektens planer, visar att all verk- ligt formskapande och uttryckande kreativitet måste läsas av som tecken till en tolkande omvärld, inte alltid bara som aggressiva mot- aktioner mot en obestämd övermakt. I synnerhet i och just , då svenska graffitimålare internationellt anses höra till de innova- tiva, som tekniskt och formalt oerhört eleganta. Graffititecknarna kan jämföras med garagerockarna på musiksi- dan; i båda fallen är det kreativiteten som bör räknas och som bör tas med i kalkylen över var nyskapande krafter rör sig. och för den närmaste framtiden är det websiterna och de egna hemsidorna på nätet som tycks ha största dragkraften som ytor för visualisering av tankar och drömmar. Och som därför borde stu- deras som utvidgning av det socialt expanderande estetiska och semi- otiska rummet. Men graffitin är ensam om att ha varit en kollektiv rörelse inom bildkonsten; något som annars är mycket sällsynt inom bildskapandet till skillnad från inom musicerandet. Vad den dessutom varit ensam om är att inte sträva efter konstnärlig uppmärksamhet inom annat än den egna kretsen; den har alltså hållit sig utanför två av det konstinstitutionella systemets främsta statuskrav: den söker inte skapa sociala genombrottsarenor för enskilda talanger och den går inte att lansera ekonomiskt som investeringsobjekt. DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD Att graffitin är så bevakad och belastad måste hänga samman med dess självvalda vagabondage och att den antastar det materiella ägan- det. Den agerar visavi något som någon har betalat för. Då reagerar vi. Men vi reagerar inte på övergrepp mot den immateriella visualiteten som sannolikt skadar många fler och på ett mycket långvarigare och djupare plan. förser det samlade TV-utbudet i oss med 5–6 våldsinriktade underhållningsinslag, thrillers, morddramer, deckarfall etc. Och kvällarna igenom avannonseras de lojalt välvilligt av hallåor som vill få oss att tro att det var alldagligheter vi såg. För när som helst under kvällens lopp och även direkt efter barnpro- grammen kan trailers sändas som plockar ut de våldsammaste sce- nerna ur dessa filmer. Alla vet att det jag nu har påstått inte är någon överdrift. Alla har fått skydda sig själv eller någon anhörig för de oönskade bilderna. Men ingen frågar någonsin vem det är som gör dessa inslag skyddade bakom en total anonymitet och bakom public service-uppdragets hedervärda legitimitet. Och ingen rättegång har någonsin hållits rörande denna riskabla överrumplingsteknik. TV- tittandets immateriella och anonyma effekter kostar ingen något; ingen behöver individuellt betala för vården av den som drabbas av tvångstankar efter att ofrivilligt ha blivit översköljd av ångestskapande mordscener. Därför kriminaliseras inte detta missbruk av visualiteten och den mentala allemansrätten. Det ifrågasätts inte ens. Skillnaden mellan detta agerande och graffitimålarnas aktionsradie är himmels- vid, men det är bara de senare som ställs till svars. Om den visuella allemansrätten och gemenskapsrummet Självfallet rör sig graffitimålaren på sina nattliga i en spän- ningsfylld social dialektik, där ett av målen är just att kunna kringgå samhällets vakande öga och i stället hitta dess okända eller osedda brottytor. Kontrasten kan inte vara större mellan att utsätta sig för detta spänningsfält, mellan det privata och det offentliga, och trailer- regissörens stridsvagnsliknande framrullande av sina våldscollage i miljonupplagor bakom en totalt skyddad anonymitet. Jag har avsiktligt hårdragit detta resonemang om TV:s visuella marknadsföringsmonopol kontra graffitimålarnas fläckvisa aktioner, för att komma åt den svaga grund som det samhälleliga agerandet står på i sitt förhållande till den visuella kulturen och vår visuella antropo- logi. Min önskan är givetvis att med det fästa uppmärksamheten på zoner av den demokratiska samvaron där nya umgängesmönster och kommunikativa uttryck har växt upp och på det faktum att både positiva och negativa varianter av dessa kan analyseras och diskuteras. Det är som om det inte existerar någon medvetenhet om styrkan i kreativitetens positiva självbild, om inte verksamheten kan kategori- seras inom studieförbunds- eller utbildningssystemen eller inom de etablerade konstinstitutionernas ramar. Den omfattande estetiska verksamhet som utövas inom vad här har kallat det anarkocivila samhället, ges inte uppmärksamhet i paritet med dess normbildande verkan. I andra ändan finns en passiv normtilläg- nelse och en konsumistiskt färgad självbild, som ingen heller vill åta sig att riskbedöma för att den är så vag. Med ett historiskt perspektiv går det emellertid att ge denna process en tydligare kontur. Man kan t.ex. se att den indirekta självreflektionen sker via visuella troper som sprids av modet och som kroppsspråksstilar. Tidningstecknare som och hade underVecko-Revyns storhetstid ett ofattbart stort inflytande på unga männis- kors självbild, kvinnors som mäns. De skapade inte bara perfekta modedockor i sina teckningar utan de gav också gestalt åt nya koder inom kroppsspråket och för relationerna mellan könen.29 Vi kan bl. a. genom intervjuer rekonstruera detta spel mellan bildförlagan och verklighetens livsmannekäng. I livet som i konsten gäller regeln bild föder bild. Det finns ingen anledning att tro att inte detta också gäller den negativa normbildningen. Tyvärr är det nästan bara i krislägen som dessa fenomen observe- ras som samhälleligt tolkningsbara uttryck, men då är dessa mani- festationer desto tydligare. Fotbollsvåldet är kanske de exempel vi hör mest om. Men brandkatastrofen vid Makedoniska föreningens fest i allhelgonahelgen 1998 visade ett samhälle, som var mäktigt att byta självbild över tros- och rasgränser och över de soci- ala skrankorna. De långa slingrande drivorna av värmeljus, blommor och porträtt omfattade de närmastes förtvivlan och de mångas vilja att trösta och att söka en väg att förstå. Runt det lilla utrymmet på reste sig ett visuellt och rituellt gemenskapsrum av gigantiska mått.30 (Fig. 9a, b) Vid bortgång 1986 skedde ett markant gränsöver- skridande i detta avseende i . Oavsett vilken partifärg man bar, lade man ned en röd ros eller nejlika vid mordplatsen. För att uttrycka den djupaste formen av deltagande, kunde man överträda sin egen självbild och t.o.m. anamma motståndarsidans symbolspråk. Många klev den gången över en osynlig tröskel och in i ett större demokratiskt symbolrum. DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD Figur 9 a, b. I gick halloween-festligheterna 1998 över i en katastrof, när en festlokal tog eld. 63 unga människor innebrändes. Den över alla gränser delade sorgen skapade annorlunda självbilder och gemenskapsrum. växte det fram ett tyst delaktighetens cere- moniel kring ljusdiket i det tunga mörkret. Foto: 1.11 t.v. och 2.11 t.h., förstasidebilder i DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD 1Guernica visades i och fick ett ointresserat mottagande. Kritiken ifrågasatte målningens förmåga att engagera, (1968), s. 117–118, Grünberger (1984), s. 24. tackas för dessa referenser. Fotografi och bildkonst efter apartheid (1999). 3Johannesson (1989), s. 85–95 samt (1994), s. 12–16. 4Neurath (1973), s. 224–248. 5Neurath (1973), s. 220. 1933 grundades i och verksamheten flyttades 1940 över till och , numera vid . 6Johannesson (1991), s. 9–14. 7Key (1914). 8Paulsson (1949), s. 75, 88. 9acceptera (1931), s. 151. 10Detta sakernas tillstånd uttrycks av i artikeln Svårt att få en syl i vädret i serien Konsten åt folket! i den 24.7.99, där hon skriver: ...Samhällsförbättraren har ersatts av ett slags terrorist som kommente- rar och ibland medvetet saboterar och synliggör de överenskommelser som hål- ler det offentliga rummet samman. 11Tomas Forser klargör en rad av argumenten i denna svårhanterade debatt i sitt bidrag till denna antologi. 12Liknande bedömning återfinns t.ex. i artikel Konstliv vikti- gare än konst, ett bidrag i serien Konstens tillstånd/Bruten dialog i , den 11. 13Jfr särskilt avsnittet ...om publikmötenas bemötande i bidrag till denna volym. 14Reaktionerna på film om det inträffade, Il Capitano , bidrog också till att väcka frågan om konstens förklaringsvärde i då konst- verket rör sig med samma mediala kontext som nyhetsförmedlingen. 15Erlandson (1989). Dessa tre massmediahändelser har tillsammans med några få ytterligare för mig framstått som ovanligt tydliga peripetier, förändrings- punkter, i det publicistiska landskap jag själv kan överblicka genom erfarenhet som pressbildsforskare. 16Jag vill understryka att jag endast fotograferar kroppar som ingen gjort anspråk på. Som Head of Dead Man, han var ihjälslagen av den mexikanska polisen, förklarar fotografen i en intervju med i FOTO nr 8/ 1996, s.4. i intervjun fortsätter han Beträffande det moraliska så gör jag ingenting som jag anser vara omoraliskt. Det är min sanning, min show du får. Sedan är det upp till dig om du accepterar det (s. 5). En mer filosofisk reflek- tion avslutar samtalet: ...Jag anser att om det finns en sak kvar som är verkligt demokratisk så är det döden. Men döden borde vara den största signifikanten för ett lyckligt liv. Döden borde inte vara svart. Den borde inte vara våldsam., s.11; i intervjun Det avskyvärdas frigörande kraft med A-C. Glasberg i Göte- borgs-Posten 18.10.97 framhåller Witkin det juridiskt korrekta i att det handlar om oidentifierade lik, vilket dock inte undgår frågan om vem som kan tänkas sörja vem. 17Gumpert (1990), s. 24–29. 18Modern Times #1 (1999). 19Barthes (1986), s. 52, 137–138. 20Detta resonemang tangeras av analys i denna volym av och tidskriften moderepor- tage med funktionshindrade; i dessa fall har man skickligt både kringgått och utnyttjat forskningens och källkritikens legitimitetskoder i det att man har upp- givit personernas namn och placerat in dem i ett – mer eller mindre problemfritt – socialt sammanhang. 21En av de få bildteoretiker som reflekterat över forskningsetikens kunskapste- ori är . Han hävdar, att humanioras främsta roll som demokra- tiskt bålverk ligger i dess kritiska och självkritiska metodtradition, se Baxandall (1988) s. 119, 136–137. 22Josephson (1996), s. 138–139. 23Det omfattande festceremoniel som utvecklas vid nya universitet och läroanstalter belägger ytterligt tydligt behovet av mötespunkter och samlingstecken. Se (1999), s. 7–8. 24Brøgger (1998), s. 488. 25Ståhl (1999), s. 319–320. 26Johannesson (1996), s. 279–286. 27Detta neutraliseringsfenomen är av samma karaktär som det diskuterar i denna volym rörande de politiska partiernas förlitan på reklam- byråerna som skapare av de samlande visioner, emblem och symboler som skall nå väljarna. 28Se t.ex. Sommer (1980), s. 120–129, (1980), s. 80–82. Nyare studier som (1993) Mellan subkultur och finkultur, s. 37bekräftar bilden, liksom även doktorsavhandling lade bilden som behandlar tematiken utförligt. 29Johannesson (1995), s. 64–88. 30För denna definition se (1993), s. 402–407. DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD acceptera (1980) (1931) (red. , , , , , , ). 1980 m. efterskrift av . Amnå, , (1993) Tro mot tradition. Om den frikyrkliga identiteten. , (1999) Svårt att få en syl i vädret. Baetens, (1996) . FOTO nr 8, s. 4 Barthes, (1986) (1980) Det ljusa rummet. Tankar om fotografi. Baxandall, (1988) (1985) Patterns of Intention. On the Histo- rical Explanation of Pictures. & : Yale Univer- sity Press , (1998) (1997) Jadekatten. Fotografi och bildkonst efter apartheid. (1999) Utställningskatalog , samt . , (1989) Så olika bedömer läsarna två bilder, Glasberg, (1997) Det avskyvärdas frigörande kraft. Grünberger, (1984) Svenskt måleri under speglat genom dagspressens konstrecensioner av utställningsverk- samheten i –1945. : Acta Uni- versitatis Stockholmiensis , (1990) in Conversation with . C. Papadakis), & : Academy Editions, s. , (1993) Mellan subkultur och finkultur. Paletten nr 214, 3: 1993 , (1966) Den spraymålade bilden: graffitimåleriet som bildform, konströrelse och läroprocess. (Diss.) : Aerosol Art Archives , (1980) Handens och maskinens bilder.