sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Frågan om ersättning då ett sällskapsdjur avlivats regleras inte i smittskyddslagen utan i stället i förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom (se nedan). Här skall erinras om att bestämmelser om ersättning vid smittskyddsåtgärder riktade mot djur också finns i 294 Den enskildes ekonomiska förmåner epizootilagen (1980:369) och förordningen (1984:306) om bekämpande av salmonella hos djur (jfr kap. 9). I förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom finns bestämmelser om ersättning för företagsförluster och dylikt vid vissa ingripanden för att förhindra smittspridning. Genom förordningen ges möjlighet till ersättning i de fall det anses oskäligt att den skadelidande själv skall bära förlusten. En grundläggande förutsättning för ersätt- ningsreglernas tillämpning är att ingripandet skett enligt smittskydds- lagen och avsett de samhällsfarliga sjukdomarna upptagna under 1.1 och 1.2 i bilagan till smittskyddslagen eller sjukdomarna legionärssjuka, papegojsjuka eller tularemi eller enligt livsmedelslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av sistnämnda lag. Vad som ersätts är i huvudsak förluster på grund av förstörda varor och förluster på grund av driftsavbrott eller annat intrång i näringen. När det gäller ersättning till företag för utbetalda löner och ersättning för förlorad arbetsinkomst är ersättningen begränsad till visst belopp. Detta belopp har justerats för att följa sjukpenningens utveckling men efter 1966 har någon höjning inte skett. Enligt en sär- skild bestämmelse kan ägaren till ett sällskapsdjur få skälig ersättning för den kostnad och förlust som åsamkats honom om en myndighet låtit avliva djuret. Ersättningen enligt förordningen skall minskas med vad som kan utfås på grund av försäkringsavtal. Det föreligger vidare inskränkningar i ersättningsmöjligheterna vid bl.a. vållande eller försummelse av den skadelidande. Frågor om ersättning enligt förordningen prövas av Kammarkollegiet. –1997 prövade Kammarkollegiet drygt 50 ansökningar. Den absolut övervägande delen av dessa ansökningar avsåg ingripanden enligt livsmedelslagstiftningen. I endast några enstaka fall hade ingripandet som låg till grund för ansökan skett med stöd smittskyddslagen. 18Samhällets kostnader för smittsamma sjukdomar I detta kapitel behandlas samhällets kostnader för smittsamma sjuk- domar. Någon samlad bild av dessa kostnader i finns inte, vare sig när det gäller sådana kostnader som direkt orsakats av sjukdomarna eller när det gäller kostnaderna för samhällets åtgärder att förhindra vi- dare spridning. Försök har gjorts i olika sammanhang att beräkna kost- naderna. Flera svårigheter har dock förelegat bl.a. på grund av att nöd- vändig grundinformation om enskilda åtgärder eller enskilda kostnads- poster saknas. För att åskådliggöra olika kostnader ges i kapitlet exem- pel på sådana beräkningar beträffande kostnader i olika avseenden. De olika studierna kan emellertid inte ge någon grund för en korrekt sam- lad bedömning. Det är vidare svårt att jämföra de olika beräkningarna bl.a. med hänsyn till att skilda beräkningsmetoder har använts för be- räkningarna och med hänsyn till att underlaget för beräkningarna är ofullständigt och bygger på olika antaganden. Vidare omfattar vissa beräkningar av kostnaderna samtliga infektionssjuk- domar medan andra har avgränsats till samtliga i smittskyddslagen an- mälningspliktiga sjukdomar eller till de samhällsfarliga sjukdomarna. Redovisningen i kapitlet bygger främst på en studie över samhällets kostnader för smittsamma sjukdomar av smittskyddsläkaren och professor (fortsättningsvis benämnd )UHGOXQG P IO publicerad i nr 6 1998;95:522–526), "Vad kostar sjukdomarna" och den ut- värdering av smittskyddsorganisationen genomfört på kommitténs uppdrag (se närmare kap. 16). I Statskontorets uppdrag ingick att redovisa kostnaderna för smitt- skyddsorganisationen i snäv bemärkelse, dvs. 296 6DPKlOOHWV NRVWQDGHU I|U VPLWWVDPPD VMXNGRPDU (SMI), , smittskyddsläkarna och kommunerna. Av sär- skilt intresse har här varit landstingens kostnader för smittskyddsorga- nisationen. Av Statskontorets rapport framgår emellertid att någon sam- lad kostnadsbild inte har kunnat ges eftersom landstingen har svårt att redovisa flera kostnadsposter på ett enhetligt sätt. Vidare skiljer det sig markant mellan de olika landstingen beträffande vad som ingår i smitt- skyddsläkarnas budget, t.ex. när det gäller huruvida smittskyddsläkaren får anslaget medel för laboratorieanalyser och fria läkemedel. Enligt rapporten uppgick 6RFLDOVW\UHOVHQV kostnader 1997 för tillsyn och föreskrifter rörande smittskyddet till . 60, V kostna- der för den del av verksamheten som mer direkt är föranledd av smitt- skyddslagen uppgick till . det direkta smittskyddet har i rapporten uppskattats till storleksord- Landstingens kostnader för VPLWWVN\GGVOlNDUQDV YHUNVDPKHW, med grund i statskontorets enkät till smittskyddsläkarna, har uppgivits upp- gå till . Härav avser lönekostnader för smittskyddsläkarorganisationen och vissa drifts- och övriga kostnader. Resterande belopp hänför sig till kostnader för uteblivna patientavgifter och tvångsisolering, se vidare avsnitt 18.3 nedan. Till detta kommer bl.a. kostnader för laboratorieprov och fria läkemedel vid de samhällsfarliga sjukdomarna samt för information och utbildning. För de smittskyddsläkare som redovisat dessa kostnader i enkäten uppgick sådana kostnader till sammanlagt . Statskontoret framhåller emellertid att kostnaderna för smittskyddsverksamheten torde vara väsentligt högre än vad som kunnat redovisats. Enligt Statskontorets rapport uppgick smittskyddsläkarenheternas löne- och driftskostnader (utöver lokal och telefon) 1997 till totalt ca . Beräknat per invånare var den genomsnittliga kostnaden därvid . Emellertid var spännvidden mellan de olika landstingen mycket stor. Kostnaden per invånare varierade mellan () och (). Smittskyddsverksamheten, med den avgränsning som gjorts ovan, är i huvudsak offentligt finansierad. För landstingen utgörs dock en mind- re del av finansieringen av patientavgifter. Det bör dock erinras om att för de samhällsfarliga sjukdomarna är undersökning och läkemedel som behövs från smittskyddssynpunkt helt kostnadsfria för patienten. För SMI:s del är den verksamhet som medräknats ovan anslagsfinan- sierad. Emellertid har SMI också avgiftsfinansierad verksamhet för bl.a. diagnostik av smittämnen. 6DPKlOOHWV NRVWQDGHU I|U VPLWWVDPPD VMXNGRPDU 297 18.3Kostnader för vissa smittskyddsåtgärder Bland de konkreta smittskyddsåtgärder som omfattas av smittskydds- lagens bestämmelser ingår bl.a. för den enskilde kostnadsfri undersök- ning, vård och behandling i vissa fall vid samhällsfarliga sjukdomar. Det har emellertid visat sig mycket svårt att få kunskap om kostnaderna för dessa förmåner. Enligt en grov uppskattning beräknar Statskontoret att kostnaderna för uteblivna patientavgifter uppgår till . Någon motsvarande uppskattning beträffande kostnaden för de fria läkemedlen, dvs. den del av läkemedelskostnaden patienten själv skall betala, har inte kunnat erhållas. Enligt m.fl:s beräkning kan de årliga laboratoriekostna- derna för de enligt smittskyddslagen anmälningspliktiga sjukdomarna uppskattas till . I Statskontorets rapport var de redo- visade totala kostnaderna för de samhällsfarliga sjukdomarna ca för 16 landsting. Med grund i de redovisade kostnaderna skulle en omräkning till riket enligt Statskontoret indikera på att kostnaderna ligger runt 90–. Beträffande kostnaderna för tvångsåtgärder har kostnaden för tvångsisolering enligt Statskontoret beräknats uppgå till 1997. Någon uppgift om vad tvångsundersökning kostar samhället har inte kunnat erhållas. Kostnaderna för blodgivarscreening beräknas enligt m.fl. uppgå till ca och för mödrahälsovårdsscreening till . Vidare uppskattar m.fl. kostnaderna för barnvaccinationsprogrammet till och skol- vaccinationsprogrammet till . Här bör också nämnas kostnaderna för preven- tiva arbete när det gäller hivinfektion och andra sexuellt överförbara sjukdomar. I institutets budget för har ca ansla- gits för denna verksamhet. Härutöver har staten beviljat som tillfälligt bidrag till storstadsområdena för hivpreventivt arbete. Beträffande kostnaderna för smittutredning vid objektrelaterad smit- ta har Statskontoret beräknat att kommunernas kostnader till följd av vatten- och livsmedelsburen smitta uppgår till . Enligt uppgick kostnaderna 1997 för utredning vid salmonella hos djur till ca . 298 6DPKlOOHWV NRVWQDGHU I|U VPLWWVDPPD VMXNGRPDU 18.4Direkta och indirekta kostnader för smittsamma sjukdomar I föregående avsnitt har olika uppskattningar presenterats av kostnader för organisation och åtgärder för att förhindra spridning av smittsamma sjukdomar. Av intresse är också att belysa de kostnader i övrigt som förekomsten av de smittsamma sjukdomarna orsakar samhället. Sådana kostnader kan delas in i direkta kostnader, varmed här avses kostnader för den öppna och den slutna vården samt läkemedelskostnader och indirekta kostnader, varmed avses kostnaderna för samhället i övrigt och för den enskilde. Nedan redogörs för olika uppskattningar av såda- na direkta och indirekta kostnader. Samlade uppgifter för hela riket avseende kostnader för den slutna vår- den vid olika sjukdomar saknas. Uppgifter i patientre- gister om diagnos och vårdtid kan emellertid ge en viss uppfattning om i vilken utsträckning olika sjukdomar föranlett sluten vård och med led- ning av dessa uppgifter kan kostnaderna till viss del belysas. Någon rättvisande bild ger dock inte dessa uppgifter, bl.a. på grund av att flera sjukdomstillstånd kan föreligga . Det skall också beaktas att kostnaderna är beroende av vilka insatser från sjukvårdens sida som krävs vid det aktuella vårdtillfället. Så kan kostnaden för ett vårddygn i genomsnitt beräknas till . Om sjukdomstillståndet emellertid är sådant att det föranleder vård på en intensivvårdsavdel- ning kan vårddygnskostnaden istället uppgå till . Även om uppgifterna från patientregistret inte kan ge grund för någ- ra tillförlitliga kostnadsberäkningar kan dessa ändå ge en viss bild av kostnadsläget. För de samhällsfarliga sjukdomar som rapporterats till SMI 1996 har sammanlagt 16 858 vårddygn registrerats där den sam- hällsfarliga sjukdomen angivits som huvuddiagnos. Vid en vårdkostnad om per vårddygn skulle kostnaden för den slutna vården för de samhällsfarliga sjukdomarna 1996 uppgå till . Bland dessa samhällsfarliga sjukdomar svarade tuberkulos för 7 658 vårddygn, vilket skulle motsvara . Vidare registrerades hivinfektion som huvuddiagnos under 1 709 vårddygn vilket skulle motsvara 6, och salmonella vilket skul- le motsvara . 6DPKlOOHWV NRVWQDGHU I|U VPLWWVDPPD VMXNGRPDU 299 Vid övriga anmälningspliktiga sjukdomar enligt smittskyddslagen skulle vid en motsvarande beräkning kostnaderna för slutenvård uppgå till 59, , varav campylobacter svarade för de största kostnaderna. Ett försök att skatta kostnaderna för den slutna vården på grund av infektionsrelaterade sjukdomar har också gjorts i studien av m.fl. Enligt denna analys beräknas kostnaderna för sluten vård uppgå till . Som jämförelse kan nämnas att i beräknades kostnaderna för slutenvård vid sjukdoms- gruppen infektionssjukdomar och parasitsjukdomar till ca 0,8 miljarder. Emellertid utgör denna grupp endast en begränsad del av de infektionsrelaterade sjukdomarna, eftersom sådana även förekommer under bl.a. sjukdomsgrupperna andningsorganens sjukdomar och sjuk- domar i urin- och könsorganen. m.fl. skattar kostnaden för läkarbesök inom primärvården på grund av infektioner till . I Socialstyrel- sens rapport uppskattades kostnaderna för enbart sjukdomarna i sjuk- domsgruppen infektions- och parasitsjukdomar 1991 till ca . I dessa kostnader ingår dock såväl primärvård som öppen specialist- vård. Som ovan anmärkts upptar emellertid denna sjukdomsgrupp en- dast en del av infektionssjukdomarna. På grundval av statistik från Apoteksbolaget har m.fl. beräknat att apotekskostnaderna för infektionssjukdomar uppgår till ca . Enligt beräknades de indirekta kostnaderna, avseende kostnader för mortalitet, förtidspension och tillfällig sjuklig- het, för sjukdomsgruppen infektions- och parasitsjukdomar 1991 uppgå till ca . Med indirekta kostnader avsågs här produk- tionsbortfallet, dvs. de varor och tjänster som en nation går miste om till följd av att vissa människor drabbas av sjukdom. Beträffande kostnader för sjukskrivning p.g.a. infektionssjukdom betalas av arbetsgivaren. 300 6DPKlOOHWV NRVWQDGHU I|U VPLWWVDPPD VMXNGRPDU för heller inte någon löpande statistik över hur utbetald sjukersättning fördelar sig på olika diagnoser. Någon uppgift om kostnaderna för sjuk- skrivning vid smittsam sjukdom kan därför inte erhållas. Riksförsäk- ringsverket har emellertid genomfört vissa studier bl.a. för antal sjuk- dagar och diagnos . Av studien framgick att av sammanlagt drygt 121 miljoner ersatta sjukdagar svarade sjukdomsgruppen infektions- och parasitsjukdomar för 4 miljoner sjukdagar. Drygt hälf- ten av dessa berodde på "olika tarminfektioner". Härutöver svarade infektioner i andningsorganen för 12 miljoner sjukdagar och influensa för 3,5 miljoner sjukdagar. utbetalades i ersättning till smittbärare enligt lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare (jfr kap. 17). Huvuddelen av dessa ersättningar torde hänföra sig till personer som smittats av salmonella. Vidare utbetalades tillfällig föräldrapenning för vård av sjukt barn med . Enligt m.fl.:s studie torde en övervägande del av denna kostnad kunna hänföras till infektionssjuk- domar. 18.4.3Kostnadsberäkningar för vissa sjukdomar Beträffande vissa sjukdomar finns studier som närmare belyser kost- naderna som dessa sjukdomar föranlett. Här skall ges några sådana Den genomsnittliga kostnaden, direkta och indirekta kost- nader inbegripna, för KHSDWLW % hos vuxna har beräknats uppgå till ca per patient, varav 13 000 hänförde sig till medicinsk vård. Kostnaderna för inhemska fall av VDOPRQHOOD har, enligt en studie som även den grundade sig på förhållanden , beräknats sammanlagt till varav avsåg direkta kostnader. Här bör dock uppmärksammas att i majoriteten av de fall av salmonella som diagnosticeras i har smittan erhållits utomlands. Kostnaderna för salmonella är således väsentligt högre än denna De direkta och indirekta kostnaderna vid okomplicerad NODP\GLD har enligt m.fl.:s artikel beräknats till sammanlagt I 1994:3 "HIV och AIDS i vården i stor- stadsregionerna" uppskattades landstingens kostnader vid KLY DLGV totalt till 300–. Därav avsåg 200–somatisk vård och 100–preventiva psykosociala insatser. Enligt en analys vid har vården förändrats bl.a. på så sätt att mindre kostnadskrävande vårdformer har börjat tillämpats. 6DPKlOOHWV NRVWQDGHU I|U VPLWWVDPPD VMXNGRPDU 301 ökat till att numera utgöra av den sammanlagda budgeten för hiv/aidsvården. Analysen visade att totalkostnaden för en hivpatient vid , och vid den s.k. (se kap. 13.5.1) uppgick till , varav avsåg kostnader för hiv- läkemedel. För de tre Stockholmsklinikerna, som tillsammans har kontakt med omkring 1 400 hivinfekterade, uppgår den årliga kost- naden för hivläkemedel till . Några direkta studier över kostnaderna för YnUGUHODWHUDGH LQIHNWLRQHU i finns I 1998:19 "Vårdrelaterade infektioner. En verksamhetsöversyn" presenteras olika försök att uppskatta dessa kost- nader. I rapporten konstateras dock att beräkningarna är ofullständiga och bygger på vi ssa antaganden. Enligt vad som presenteras i rapporten beräknades vårdkostnaderna för postoperativa infektioner till 1988. Vidare beräknas kostnaderna för vård av patienter med antibiotikautlöst diarré vara i storleksordningen 250–. Här kan också nämnas att vården av patienter med MRSA (meticillinresistenta stafylokocker jfr kap. 4) i beräknas ha kostat i storleksordningen 1995. Som framhållits i inledningen finns inte någon samlad bild av vad de smittsamma sjukdomarna kostar samhället. Att det inte är möjligt att närmare beräkna samhällets kostnader för smittsamma sjukdomar beror delvis på att många frågor kring smittsamma sjukdomar är svåra att värdera ekonomiskt. Bristerna beror emellertid till stor del också på att uppgifter rörande olika kostnader saknas eller inte finns redovisade på ett sådant sätt att de kan ligga till grund för samhällsekonomiska analy- ser. I kapitlet har redovisats olika försök att beräkna och uppskatta kostnader för smittsamma sjukdomar. Från dessa olika beräkningar kan dock inte de sammanlagda samhällskostnaderna fastställas. m.fl. har med grund i de sammanställda beräkningarna av olika kost- nader försökt att uppskatta de totala kostnaderna. Deras slutsats är att samhällets kostnader för att förebygga sm ittsamma sjukdomar rimligen kan uppskattas till någon miljard kr och att samhällets kostnader för dem som blivit smittade kan uppskattas ligga mellan 5 och 10 mil- jarder kr. Smittskyddet regleras genom PRG VPLWVRPPH V\JGRPPH som trädde i kraft . Lagen gäller endast vissa uppräk- nade sjukdomar (dit hör inte hivinfektion eller aids), och de sjukdomar som omfattas indelas i allmänfarliga sådana (bl.a. fläckfeber och difte- ri) och övriga (t.ex. salmonella, tuberkulos och hepatit A). Vissa av bestämmelserna omfattar endast de allmänfarliga sjukdomarna. Sund- hetsministern kan emellertid besluta att bestämmelserna även skall kunna tillämpas på övriga smittsamma sjukdomar då dessa uppträder på ett särskilt elakartat sätt eller har stor utbredning eller när existerande hygieniska förhållanden innebär en särskild risk för smitt- spridning. har utfärdat en kungörelse om läkares skyldighet att anmäla smittsamma sjukdomar. Somliga sjukdomar, bl.a. de allmänfarliga sjukdomarna och aids (men inte hivinfektion), är individuellt anmälningspliktiga. , en smittskyddsorganisation som finns i var- je amtskommun (närmast motsvarande län), fattar beslut om flertalet av de åtgärder som regleras i smittskyddslagen. Kommissionen kan t.ex. låta avspärra områden, förbjuda offentliga möten, helt eller delvis stänga verksamheter som rör framställning eller distribution av livsme- del samt förbjuda smittbärare att arbeta inom sådan verksamhet, använ- da allmänna kommunikationsmedel m.m. Vidare kan förordnas att den som lider av en allmänfarlig sjukdom eller kan antas vara smittad av sådan skall låta sig läkarundersökas, isoleras och läggas in på sjukhus. Lagen anger ingen gräns för hur länge en isolering kan pågå. Om ut- bredningen av en allmänfarlig sjukdom inte kan hindras genom isole- ring kan sundhetsministern besluta att tvångsbehandling skall tillgripas; sådant beslut förutsätts endast fattas i extraordinära situationer. Sund- hetsministern kan även förordna om tvångsvaccinering inom ett av- gränsat område eller av en begränsad personkrets. Någon skyldighet för läkare att meddela förhållningsregler finns inte. Könssjukdomar är uttryckligen undantagna från smittskyddslagens tillämpningsområde. Vissa bestämmelser rörande dessa återfinns i form av rekommendationer i den s.k. vejledning som har utarbetat för diagnosticering och behandling av sexuellt överförbara sjukdomar. När det gäller smittspårning anges att läkaren i möjligaste mån skall försöka motivera sin patient att delta i sådan, men patienten har inte någon skyldighet att uppge vilka kontakter han haft. Möjlighet till anonym testning av sexuellt överförbara sjukdomar finns. I den danska strafflagen finns en särskild ansvarsbestämmelse om överförande av smittsamma sjukdomar. Enligt bestämmelsen kan den som på ett hänsynslöst sätt upprepade gånger eller under i övrigt sär- skilt försvårande omständigheter framkallar fara för att annan skall smittas med en livshotande och obotlig sjukdom dömas till böter eller fängelse i högst . Bestämmelsens tillämpningsområde är inte begränsat till de sjukdomar som omfattas av smittskyddslagen utan har en generell räckvidd. Enligt förarbetena innebär bestämmelsens utformning emellertid att den f.n. endast kan tillämpas på hiv/aids. Den norska smittskyddslagen, RP YHUQ PRW VPLWW VRPPH V\NGRPPHU, trädde i kraft . alla smittsamma sjukdomar, men skiljer mellan allmänfarliga och övri- ga smittsamma sjukdomar. Vilka sjukdomar som räknas till den först- nämnda kategorin bestäms av Social- och hälsodepartementet (bl.a. an- ses tuberkulos, difteri, hivinfektion och olika typer av hepatit som all- mänfarliga smittsamma sjukdomar). Vissa av lagens bestämmelser gäl- ler endast de allmänfarliga smittsamma sjukdomarna. Statens helsetillsyn har meddelat föreskrifter rörande anmälnings- plikten av smittsamma sjukdomar. Ett antal förtecknade sjukdomar skall anmälas till (motsv. ) och till kommun- läkaren. Ett mindre antal sjukdomar, bl.a. gonorré, hivinfektion och sy- filis, skall utan angivande av personuppgifter endast anmälas till . Den som har skäl att tro att han har smittats av en allmänfarlig smittsam sjukdom har fyra typer av skyldigheter; att ge besked till och uppsöka läkare för nödvändig undersökning, att ge nödvändiga upp- lysningar som kan klargöra smittförhållandena, att ta emot smittskydds- vägledning samt att låta sig isoleras när det är nödvändigt. Skyldig- heterna är emellertid inte sanktionerade. Önskemål om anonym hiv- testning godtas. Kommunstyrelsen kan besluta om att ett flertal olika åtgärder skall vidtas för att motverka smittspridning; bl.a. kan mötesförbud, stängning av verksamheter och desinfektion komma ifråga. Beslut om tvångsåt- gärder mot person fattas av den s.k. smittskyddsnämnden efter fram- av kommunläkaren (kommunläkaren har i vissa fall möjlighet att tillsammans med en läkare utsedd av fylkeskommunen fatta interi- mistiska beslut). Vägrar en smittad person att efter anmaning låta un- dersöka sig, kan beslutas att vederbörande skall läggas in på sjukhus för undersökning eller isolering i . Dessa åtgärder får bara vidtas i syfte att klarlägga om en allmänfarlig smittsam sjukdom föreligger. Som ytterligare förutsättning gäller dessutom att åtgärden skall vara nödvändig för att motverka smittspridning. Tvångsundersök- ning kan således ej komma i fråga om resultatet av undersökningen har liten eller ingen betydelse för att motverka att sjukdomen överförs till andra. I smittskyddslagens förarbeten pekas på att det mot denna bak- grund vanligtvis inte är möjligt att företa hivtestning med tvång. Om det är nödvändigt för att föreb ygga eller förhindra spridning av allmänfarlig smittsam sjukdom skall den smittade anmanas att låta iso- lera sig. Motsätter den smittade sig detta kan beslutas om tvångsisole- ring på sjukhus. Sådant beslut får inte fattas innan det övervägts om den smittade kan ges tillfredsställande behandling eller vård eller få an- nat erbjudande om frivillig smittföreb yggande åtgärd. Det förutsätts att tvångsåtgärder enligt smittskyddslagen skall stå tillbaka för andra åt- gärder som ligger närmare till hands för att lösa smittproblemet. Tvångsisolering kan endast komma ifråga om isolering vid en hel- hetsbedömning är den mest försvarliga lösningen i förhållande till faran för smittöverföring och den belastning som tvångsingreppet kan antas medföra. Det skall dessutom vara övervägande sannolikt att smittan sprids om isolering inte sker. När det gäller att bedöma faran för smitt- spridning skall bl.a. kännedomen om sjukdomens smittsamhet och smittvägar vägas samman med uppgifter om den enskildes kontakter med omgivningen och hans uppförande. Behovet av isolering vid sjuk- domar som smittar vid vanligt socialt umgänge (t.ex. tuberkulos) är an- norlunda än beträffande sjukdomar som inte smittar vid sådant um- gänge (t.ex. hivinfektion). Isolering får pågå . Genom nya beslut kan isoleringen förlängas med högst åt gången, men får inte pågå . Det är emellertid inte ute- slutet att en person kan bli föremål för isolering på nytt om smittfaran kvarstår.