sou · GNB348d4 · 2000-01-01 00:00:00 — B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Bilaga 1 Överlevandes röster Överlevande efter Estoniakatastrofen har känt sig åsidosatta av samhället i många sammanhang. De kan be- rätta för oss vad som hände under olycksnatten och vad som har hänt därefter. Vilka funderingar har överlevande kring katastrof beredskapen i samhället utifrån de erfaren- heter som Estoniakatastrofen givit dem? I det följande presenteras de berättelser och minnes- bilder som gavs av , , , och un- der analysgruppens seminarium om framtida katastrofbe- redskap den 21–. ; är fortfarande i ett Estoniatrauma Jag ville överleva, sa jag till medierna kort efter olyckan och det uttalandet har förföljt mig . Det känns för mig som en poäng att vara här i igen. Jag var den enda dansk som överlevde Estoniakatastrofen, jag de- lade hytt med en dansk kollega som var på konferens i Est- land och på men han dog. Estonia är glömt i och , det är han som är Estonia i . Att komma till är därför lite som att vara till- baka i en familj, ni känner till det sammanhang jag var med i och lite om det som skedde då, fast vi knappt har mötts tidigare. Jag får en varm känsla av att vara här. från är fortfarande i ett Estonia- trauma. I vill ni vara vänner med alla och det är väl bra. Men några svenska politiker borde inte utgått från detta när man hanterade frågan om Estonia. Istället för att försöka göra några nöjda ville man att alla skulle bli vänner och vara lite nöjda och lite missnöjda, vilket ledde till att nu är alla missnöjda på ett eller annat vis. Ett konkret exempel på detta är hanteringen av bärgningsfrågan. Att bärga eller inte. fat- tade regeringen beslut om att fartyget skall ligga kvar. talar man återigen om att bärga . Jag är den sista som skall döma andra i denna fråga eftersom jag också själv har svårt att bestämma mig. Det finns så mycket å ena sidan och å andra sidan. Man skall också inse att politiker inte skall lösa alla problem i världen. Många människor blir besvikna på att politiker ändrar uppfattning. Man saknar ledarskap. Estonia var inte bara en katastrof som hände 1994 det är också en kris som på- gått . Jag har skrivit en bok91 som handlar om min kamp för livet och om den tid med livskrisen som följde efter Esto- nia. Ta upp fartyget och utse den ansvarige Så länge fartyget ligger kvar och så länge man inte visat vem som bär ansvaret kommer krisen att finnas kvar i . Jag tror inte att det går att nå försoning innan detta skett. Utse också någon att granska haveriutred- ningen. Det måste också finnas en vilja att finna den eller de som är ansvariga för att detta kunde ske. I har detta målats upp som något ont men det är viktigt att det sker om vi skall nå försoning. Mitt budskap är att arbetet i alla stödgrupper och liknande i många delar är förspillt när inte ansvaret för haveriet är klart. Jag kan inte förstå att , och andra berörda inte betraktas som ansvariga. Egentli- gen är ni som kommit till detta seminarium fel målgrupp för detta tal men det sitter så starkt i mig, jag kan inte ac- ceptera att man går ifrån sitt ansvar. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Journalister de första som hörde av sig Den första jag hörde ifrån när jag kom till sjukhuset i Ma- riehamn var inte de som hade ansvar för transporten eller för att olyckan skedde, utan en journalist. Journalisten sände mig en lapp där det stod att han kände till min situa- tion och ville tala med mig. Jag ville i det läget gärna be- rätta att det som skedde var fel, men det ville de inte lyssna till. Jag berättade om det jag upplevt. Alla fel som kunde begås begicks i det sammanhanget från mediernas sida. Alla etiska regler som kunde brytas bröts. Allt gick fel. I det nationella svenska Estoniatraumat har alla varit så upptagna med att försvara sig eftersom de ville så väl. De har inte velat inse vad som gick fel. Alla har sagt: Vi har inte gjort något fel – och ingen frågade mig eller oss vad som var fel eller sa att de visste att något var fel. ; att vara överlevande och individ När olyckan skedde var jag i karaokebaren tillsammans med marknadschefen . Fartyget fick slagsida och jag kände instinktivt att jag skulle ta mig ut. Jag minns det jag upplevde som i ett tunnelseende, ett sorts adrenalindrivet fokus. Jag kom ut på däck och satte igång med att langa flytvästar. Fartygets slagsida ökade till ca och jag insåg att detta inte skulle komma att gå väl. Jag har en bakgrund som marinofficer och en instinkt att hjälpa som byttes mot ett fokus på att rädda mitt eget liv. Jag fattade beslut steg för steg. Det gällde att göra bra saker. Fyra till fem livflottar dök upp i vattnet på styr- bordssidan. Jag hoppade i vattnet från skorstensöver- byggnaden. Det var en märklig känsla, det kändes inte som vatten. Om någon frågar mig om hur kallt det var i vattnet så kan jag inte svara på det, det var varken kallt eller blött. Jag hade hela mitt jag fokuserat på att överleva. Jag låg i en flotte i 4–tills kom. Det kändes skönt att få komma ombord när jag tog mig dit, att bli trygg. Jag hade många frågor när jag kom ombord på . Hur gick det, sjönk fartyget helt och hållet, hur gick det för ? Jag sköttes bra av per- sonalen och av de sjukvårdare som var på konferens om- bord. Information kom regelbundet, framför allt kände jag en stor trygghet bara av att vara där och att det fanns sjukvårdare ombord. Värre var det när vi kom till , där var det kaos, vi blev mottagna med en buss och hänvisade till varsin sjukbädd. Rutinkontroller genomfördes och kom en psykolog med en Einstein-liknande frisyr fram, satte sig vid fotändan och frågade: Hur mår du? – Hur skulle jag kunna svara på det?! I det här läget hade jag ingen aning om hur jag mådde. Allt var så nytt, en upple- velse som jag hade varit med om, kroppsliga processer som sätts igång och som är helt nya för mig. Det var nog mer jag som behövde ställa frågan: Hur mår jag? Men det utbytet gavs aldrig mellan mig och psykologen eller övrig sjukvårdspersonal. Jag såg istället till att jag kunde komma ut från SÖS fortast möjligt och träffa mina föräldrar och den familjära tryggheten. Min rekommendation till den som möter en person som överlevt en katastrofsituation som denna är att er- bjuda en fast närvarande hand och mänsklig beröring, lämna information steg för steg. Finnas tillgänglig och ge trygghet byggd på empatiska förutsättningar. Så fungerade det enligt uppgift för dem som kom till och . , m.fl. har för mig berättat om hur bra det fungerade där. En person fanns tillgänglig för varje överlevande och detta gav trygghet och stöd. Samtliga överlevande, i blandade nationaliteter, samlades i debriefing där de fick utbyta intryck och erfarenheter med varandra. Det viktiga pusslet, såväl fysiska som emotio- nella, började läggas och samtliga hade ett oerhört stort utbyte av detta. Hur har min bearbetning skett Den undrade jag hur det var meningen att det skulle vara. Jag behövde lägga mitt pussel. Vad hände, vad är rätt och vad är fel och hur kommer jag in i det stora sammanhanget? Jag sover ganska bra om nätterna, är det rätt? Jag sökte kontroll över livet och mina känslor men undrade vad det var som kunde förväntas. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Jag behövde träffa andra överlevande för att se hur de mår och hur de upplever situationen. och hade någon månad efter olyckan försökt kontakta för att få en möjlighet att träffa övriga överlevande och tillsammans skapa det nätverk vi behövde för att lägga vårt viktiga pussel och få ihop en begriplig helhet. De blev där kopplade till någon Överpsykolog som till svar ut- tryckte att Det är inte bra för er att träffas, ni kan gräva ned er i händelsen och fastna så det behovet kunde samhället inte möta. För att ändå få möjlighet till ett så- dant möte hotade vi med att annars tala med pressen. Detta medförde att vi fick till stånd det hela och vi träffa- des sedan på SÖS. Möten som för mig och övriga överle- vande var av ovärderlig betydelse. Det är här viktigt att påtala att detta endast gällde de som bodde i närområde. Vi som var drabbade och överlevde ville bara få ihop delarna av det vi alla upplevt så att vi fick en begriplig hel- het. Genom vår övriga kontakt med psykologer m.fl. kän- des det som om vi hamnade i en konkurrens mellan de olika psykologerna och andra som alla ville bevaka sina in- dividuella intressen och närma sig oss som objekt. Nå- gon form av ensidigt utbyte där vi gav och fick lite tillbaka. Var fanns den samordnade expertisen som kunde bemöta oss i vår utsatta situation. Vi kände oss helt utelämnade. En fördjupad insikt kom till mig senare när jag fick träffa vid . En person som gav mig ett förtroende och förutsättning för likvärdigt utbyte. Jag förstod genom dessa möten mer om de faser jag själv befann mig i och att det var ganska normalt att förvänta sig. Jag var inte ensam. För egen del och av terapeutiska skäl hade jag skriftligen dokumenterat och associerat kring händelserna. Jag ville söka upp möjligheterna så jag frågade mig: Vad är jag i sammanhanget? Jag har ju ändå fått en chans till här i livet. Sommaren efter Estonia kom den första glädjen över att överleva och den visade sig genom upp- skattning av små vardagliga saker, naturen m.m. Vardagen kom ändå ikapp på olika sätt och medierna rapporterade ständigt om Estonia i olika frågor. Haveri- kommissionen arbetade länge, bärgningsfrågan diskutera- des fram och tillbaka, övertäckningen också. Man ställdes på något sätt högljutt inför situationen och olika ställ- ningstaganden. Jag befann mig länge i ett vacuum, kände mig innesluten, för allt som skedde i Estoniafrågan skedde också inombords inom mig. Detta pågick , jag tänker först att detta pågår kanske borde det vara nog för att klara av att gå vidare och bygga nytt. Jag har insett att det inte bara är frågan om att glömma och gå vidare, utan mer att inte- grera det som har hänt och att ha ett acceptabelt förhål- lande till det hela i det fortsatta livet. Vad ska hända ? Jag kan acceptera att fartyget stannar kvar i havet men krävs det att man dyker efter kroppar eller bärgar fartyget för att försoning skall kunna nås så får det bli så. finns det så många frågor som är obesvarade och hela hanteringen har skötts på ett så oprofessionellt sätt. Jag önskar att man gör sitt bästa för att nå klarhet i orsaker och att ge förutsättningar för en gemensam försoningsprocess. Jag har några ytterligare rekommendationer för fram- tiden: Att träffas i grupp så som några av oss överlevande gjorde, och har fortsatt att göra, var och är viktigt. Vi fick då ett forum där vi kunde tala om saken och det som var viktigt för oss. Detta borde ha skett direkt efter katastrofen – ett slags uppsökande nätverk, det kunde vara av nytta av olika skäl: dels för att få kontroll över våra liv och förståelse för det vi varit med om, dels därför att ett samlat utbyte skulle också kunna ge ett viktigt bidrag till anhöriga i deras sorgbearbetning. Det måste också finnas en långsiktighet i det stöd som erbjuds och det måste finnas både individuellt stöd och stöd i grupp. Ett exempel på behovet av samordning är de enkäter som många instanser har skickat till oss. De har mest varit jobbiga att fylla i, man vet oftast inte vad de skall vara bra för. Någon återkoppling har ej givits. Bl.a. så har den un- dersökning skickat ut inte ens sam- manställts. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A gen undersökning direkt på plats vid terminalen, undersökning av drabbade, räddningspersonal, myndig- heter m.m. sökte möjligheter till utbyte av erfarenheter från de respektive undersökningarna men något sådant har inte skett. Båda dessa undersökninger ligger fortfarande osammanställda i arkiv. Detta är skräm- mande. Här utnyttjar och misshandlar man de drabbade och så fastnar materialet i arkiv där inget sker. Jag tycker att det finns bättre sätt att ta vara på erfarenheter för att säkra en framtida beredskap i dessa frågor. vill jag rikta ett stort tack till de insatser som gör för oss överlevande och anhöriga. Det är endast genom dem som vi har kunnat skapa ett för- troende för samordnade insatser gentemot oss överle- vande och anhöriga. Vi överlevande träffas regelbun- det genom försorg. ; en betraktelse av det svenska samhället Jag vill göra en betraktelse av samhället som helhet efter Estonia. Jag känner mycket svek, och bitterhet kring hur samhället hanterade chocken efter Estonia. När vi låg där i livflotten efter att ha kämpat hörde vi slutli- gen ljudet av helikoptrarna i gryningen. Det var nästan som en film man hade upplevt, det var rena drömmen. Man tänkte att nu var det över, nu kommer tryggheten, nu sträcker samhället ut sin hjälpande trygga hand till dem som behöver. Vi togs till där vi fick fantastisk omvård- nad. Det är en av de varmaste och finaste upplevelser jag har haft i livet. Det var en total trygghet och den var un- derbar att känna då. Men efter ett kort tag var det dags att resa tillbaka till . Alla människor man kom i kon- takt med ville hjälpa och stötta. Vad är det då som har orsa- kat ärren i den samhällsengagerade själen på mig? Detta får aldrig hända mer! Det fanns en klar oförståelse inför behovet som vi överlevande hade av att få möta andra överlevande. Sam- hället visste bäst och samhället hade mycket små öron för att lyssna på oss. Det har varit en lång process efter Estonia; Först hade vi utsatts för kaos och tumult, legat mellan 3 och i en livflotte bland människor som dog och man visste inte själv om man skulle dö. Det fanns stunder då jag själv ville kasta mig i vågorna för att slippa ifrån allt, jag ville inte dö kämpande, jag ville inte ligga där och kämpa bara för att vänta in döden. Därefter följde ytterligare en lång process, vi fick underteckna dokument av juridisk karaktär och fatta en rad viktiga beslut. Vi fick till exempel vår uppgörelse med försäkringsbolaget då. Några av oss, som jag själv, valde att arbeta frenetiskt . Alla hade vi våra egna olika metoder att komma igenom den första ti- den. Vi var utestängda från samhällets utredning om hur olyckan skedde, våra vittnesmål ansågs inte vara värda nå- got. Man höll polisförhör med oss i syfte att utesluta att olyckan skett som en följd av ett attentat men den interna- brydde sig inte om att lyssna på de överlevandes berättelser. Dess återgivning av våra vittnesmål i haverirapporten baserades på polisförhören, de hade inte lyssnat direkt på oss. Det visade sig senare att haverirapporten inte stämmer med vår berättelse så som vi kom fram till att förloppet var när vi tillsam- mans satte ihop de delar vi har. Det var haverikommissio- nen som var arkitekten och visste hur förloppet hade varit, inte vi. Det finns andra exempel på hur man försummade oss. Minnesmärken har upprättats på olika platser i landet utan att vi fått veta om det annat än genom medierna. Vi har inte fått information om olyckans följder som de anhöriga fick, numera får även vi överlevande information via Sty- relsen för psykologiskt försvar men länge var vi exkluderade från dessa utskick. Det har tagit för oss att organisera oss och formulera detta. Många av oss kommer för alltid i andra människors ögon att förknippas med Estoniakatastrofen. Jag var med vid en konferens i dit jag bjudits in av SPF, och fick då en känsla som jag upplevt tidigare. Det hela på- minde om hur jag hört Vietnamveteranerna lämna vitt- nesmål efter kriget. De uttryckte att ingen brydde sig om B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A dem och ingen ville höra något om det krig de varit med om att utkämpa. Jag och flera av oss överlevande efter Estonia- katastrofen känner bitterhet, besvikelse och chock över att ha tvingats upptäcka att vi lever i ett samhälle som är så stängt och så kallt. Det hela blev en märklig situation för mig som individ Först var jag helt inriktad på att gå vidare i livet, lämna detta bakom mig och inte tala mer om Estonia. Men mer och mer insåg jag att jag måste fortsätta. Jag känner att jag har ett ansvar mot dem som dog. Vi var 23 människor till- sammans på konferens, vi åt middag tillsammans kring samma bord och är alla utom två av oss döda. Jag känner ett ansvar. ställer jag mig frågor som: Hur kan pressen ha tele- fonjour om bärgning som man har ? Det är fullständigt ovärdigt! Medierna har givit sig på enskilda individer och framställt dem mer eller mindre som idioter. Ta till exempel som mer eller mindre idiot- förklarades i medierna för sin kärlek och sitt löfte till sin som omkom i katastrofen. De hade givit varan- dra ett löfte, eftersom de båda arbetade ombord på färjan, att de skulle begrava varandra på kyrkogården om någon av dem omkom. visste också med stor säkerhet var i fartyget fanns eftersom hennes överlevande kollegor berättat det för honom. Så han tog de försäk- ringspengar han fått ut efter katastrofen för att betala dy- kare att omhänderta hennes kropp så att hon kunde få be- gravas hemma. Han gjorde det innan någon lag eller avtal om gravfrid trätt i kraft men när han var ute på havet ovan- för olycksplatsen blev han stoppad av båt och medierna skrev om händelsen. Det är inte så lätt att överleva Det finns överlevande som inte vill leva längre, de var så nära att dö och de kanske förlorade sina närmaste. För mig är Estoniakatastrofen lite som en fotboja men den har också varit något som fått mig att leva mer. För att komma ifrån och Estonia for jag till Sri Lanka och arbetade i 2–3 mån. Det kändes bra, Estonia bleknade. Så kom jag hem och bland posten som väntade på mig låg en av de många enkäterna som görs och väntade på mig. Genast kände jag den deppighet komma som jag känt tidigare. kan jag tala om det som hände och stänga av käns- lorna så att det är möjligt för mig att tala om det. Men jag mår ändå dåligt av det efteråt. Det kan bero på att vi inte får svar på varför det hela skedde och det kan bero på att det i samhället finns en brist på empati och värdighet vil- ket verkligen är något som behövs för att vi skall nå en försoning och komma till en slutpunkt. Att vara med om Estonia var att tappa identiteten. Den måste man hitta igen, man måste därför på ett sätt återer- övra sig själv. ; Jag låg i hytten och sov när båten krängde Jag förstod ganska snabbt att jag måste ta mig ut så jag klädde på mig och försökte ta mig ut. Min öppna väska hade ramlat ner på golvet och allt låg innanför dörren, bl.a. min lilla kamera. För att inte dörren skulle fastna i sakerna plockade jag bort allt innan jag försökte öppna den. Kameran stoppade jag i bakfickan på mina jeans för att den inte återigen skulle falla på golvet, sedan gav jag mig ut i korridoren. När jag väl kommit ut och satt på fartygssidan och insåg att detta skulle sluta i katastrof såg jag Finlandsfärjorna långt bort. Jag ville kalla på hjälp men jag hade inga nödraketer. Då kände jag min lilla kamera i byxfickan och använde den och signalerade efter hjälp ge- nom att använda kamerablixten. Bilderna har därefter va- rit publicerade i flera tidningar. kom en helikopter och räddade oss alla ur den flotte där jag legat under nat- ten. Vi var 10 överlevande som togs till . På togs vi till konferensutrymmet där vi fick uppge våra namn och adresser. Jag tänkte att när detta var gjort kontaktade säkert rederiet min familj hemma i . Så jag somnade sedan och vaknade inte förrän . När jag då ville ringa hem gick det inte. Jag såg att text-TV publicerat namnen på överlevande B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A men jag saknade mitt eget namn där så jag ville absolut ringa hem. Det gick inte att ringa från fartyget då alla ut- gående linjer var blockerade. såg jag att en av konferensdeltagarna hade egen mobiltelefon som han pratade i. Jag bad att få låna telefonen och ringa, vilket gick bra. Jag ringde hem men fick inget svar så jag ringde mina föräldrar där mamma svarade. Hon ville först inte tro att det var jag så jag rabblade upp mitt personnum- mer för henne varpå hon blev både lättad och överraskad. Jag undrar varför jag inte fick ringa tidigare och varför jag skulle behöva använda konferens-gästernas telefoner. Och varför hade inte våra namn vidareförmedlats till så att våra anhöriga kunde få besked? Vi var cirka 20 personer ombord på som hade räddats och våra familjer kände inte till det. Efteråt har jag och flera överlevande pratat om våra telefonkontakter med de närmaste. Alla säger att det hela var så overkligt för de anhöriga, de visste inte om det var på riktigt eller om de hade drömt. Det hade varit bra om jag ringt igen för att bekräfta det första samtalet. I denna extrema situation hade det säkert varit upptaget hos den man ringt till. ; Ambulanserna visste inte vart de skulle åka Alla som talat tycker jag beskriver hur också jag känner inför samhällets agerande. Därför behöver jag inte gå in på det. Vi flögs från till och kom Jag hade ont i hela kroppen, var oerhört trött och kände mig helt utmattad. Det blev så efter ett par da- gar när den första chocken lagt sig. På stod ett tiotal ambulanser och väntade på oss. När vi skulle ta oss in i ambulanserna visste förarna inte om de skulle köra oss till eller till . Det hela slu- tade med att vi åkte polisbil istället. Jag med min ömma kropp som knappt kunde sitta fick försöka åka i en vanlig bil medan ambulanserna stod kvar. Efter att ha varit med om en händelse som Estonia- katastrofen vet man inte någonting om vilken hjälp man behöver eller vad som finns att få. Man vet egentligen inte heller hur man mår. Medierna är aktiva då, de vill inter- vjua. Man är ett ögonvittne, en överlevande. Jag ställde upp i två intervjuer i medierna. Den första när jag befann mig i chock direkt efter räddningen, då vis- ste jag egentligen inte vad jag gjorde. Den ställde jag upp för att jag ville berätta om hur och jag hade hjälpt varandra i livflotten innan vi blev räddade. Jag tyckte att jag tänkte efter noga innan jag ställ- de upp på den andra intervjun men det var inte tillräckligt. Intervjun sändes överallt. Vart jag gick kände folk igen mig. Jag reste bort och bodde i för att kom- ma ifrån Estonia och för att få tänka. Jag isolerade mig. Hemma var jag överallt, jag hörde folk tissla om det bakom min rygg när jag var ute bland mina kompi- sar, ibland kom folk fram och betedde sig som om jag var allmän egendom eftersom de sett mig i TV. Det var svårt. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A inbjöd analysgruppen anhöriga och överlevande på sju orter i till öppna möten, s.k. hearings. Orterna var , , Lindes- berg, , , och . Syftet med dessa möten var att gruppen skulle få ta del av de erfarenheter och synpunkter som finns bland dem som berördes av Estoniakatastrofen. Samtalen fördes fritt och stämningen var tillåtande. När analysgruppen summerar intrycken från dessa möten framstår de som viktiga för gruppens förståelse för katastrofens omfattning och inne- börd för såväl individer som vårt samhälle. Här redovisas några av alla de personliga synpunkter som analysgruppen fick ta del av. Urvalet har gjorts för att spegla framförallt anhörigas reaktioner och upplevelser av det offentliga bemötande och det psykosociala stödet som erbjöds. Man måste tänka på att det är många som sörjer en som gått bort och ge stöd åt dem som behöver. Att vara anhörig och sörja kan vara många olika saker. En uppfattning som framfördes är att några kategorier sörjande tycks ha blivit bortglömda, vuxna som förlorade föräldrar och syskon exempelvis.I framtiden tycker jag att man bör tänka på att det är en vidare krets som sörjer, än vad man tänker på . Stödet har fungerat bäst på platser där många drabbade bor. En återkommande uppfattning var att det psykosociala stödet fungerade bäst för anhöriga som bodde på orter med många drabbade. Utanför dessa upplever man sig ha hängt i luften. Flera säger också att hjälp ibland måste tvingas på en. När man befinner sig i chock orkar man inte alltid själv ta kontakt.