sou · GNB383 · 2000-01-01 00:00:00 — Nobelpristagaren utvecklar i sin ofta citerade bok , Institutional Change and Economic Performance (1990) det historiska sambandet mellan institutionerna och ekono- min. Utgångspunkten för analysen är att institutionerna påverkar ekonomins transaktionskostnader. Som en illustration på hur olika vägar den institutionella utvecklingen kan ta, och vilka ekonomiska konsekvenser detta kan få, jämför North och Weingast (1989) och North (1990) utvecklingen i och från senmedel- tiden och framåt. Båda länderna hade tidigt ställts inför samma pro- blem; hur skulle staten öka sina tillgångar på likvida medel för att kunna finansiera de ökande krigskostnaderna? En viktig lösning i båda länderna var att kungamakten, i utbyte mot ökat folkligt infly- tande genom skapandet av representativa församlingar (Parlamentet i och Cortes i ), fick rätt att kräva mer skatt av fol- ket. På andra områden tog den nationella utvecklingen emellertid mycket olika vägar. I innebar den gradvisa förstärkningen av Parlamentets makt (som kulminerade med regim ) att den privata äganderätten stärktes och att ett opartiskt rättsväsende växte fram. Efter den Ärofulla Revolutionens politiska konsolidering bildades , vilket stärkte kronans förtroende som låntagare och fick till följd att en avancerad kapital- marknad tog form. Merkantilistiska restriktioner slopades, skråvä- sendet luckrades upp, patentlagar infördes, och marknaderna växte. När stod för dörren var inte bara en ekonomisk stormakt i utan befäste alltmer sin roll som världens militärt och politiskt mäktigaste nation. I tog utvecklingen en mycket annorlunda inriktning. Där styrdes landet av en stark och centraliserad byråkrati som i detalj styrde politiken och ekonomin i syfte att skapa den mäktigaste staten sedan Roms dagar. Så länge guldtransporterna från gödde statskassan var allt också gott och väl men sedan denna in- komstkälla började sina och kronan ställdes inför upproret i Neder- länderna, började den finansiella situationen att skena iväg. Kronans svar blev ökad beskattning, konfiskering av privat egendom, infö- rande av pris- och räntetak, utdrivning av judar och morer. Detta kunde emellertid inte förhindra att staten förklarades bankrutt ett antal gånger . Den gradvisa raseringen av till- växtfrämjande institutioner gjorde att landet fastnade i en ond cir- kel. Under ett enda århundrade () förvandlades från världens mäktigaste rike till en andra rangens nation. Enligt North (1990) lämnade utvecklingen i och viktiga spår även annorstädes. I den engelskdominerade delen av tog man över många av de engelska institutionerna; stark privat äganderätt, fria kapitalmarknader, opersonliga byten av varor och tjänster, liten statlig inblanding i ekonomin. Det spansktalande ärvde i stället de spanska institutionerna med centraliserad och interventionistisk byråkrati där personliga kontakter inom de styrande eliterna var nyckeln till ekonomisk framgång. Även i har dessa institutionella skillnader, enligt North, bidragit till ekonomiska framgångar och relativa fattigdom. Institutionernas betydelse för ekonomisk utveckling Som framgår av kapitlet ovan kan institutionerna i ett samhälle ta i det närmaste oändligt många former. Vi skall fortsättningsvis kon- centrera oss på ett mindre antal institutioner som har karaktären av långsiktiga spelregler för länders ekonomiska utveckling. , . , JR dessa märks ländernas styrelseskick, synen på jämlikhet och in- komstfördelning, äganderätt och korruption, intressegruppernas struktur och inflytande, kunskaps- och lönebildningens utformning, samt välfärdsstatens institutioner. Utformningen och efterlevnaden av sådana institutioner har stor betydelse för länders ekonomiska utveckling. Nedanstående avsnitt behandlar den internationella eko- nomiska forskningens syn på sambandet mellan dessa institutioner och den ekonomiska utvecklingen. har mycket forskning fokuserats på det empiriska sam- bandet mellan institutionerna (i vid mening såsom definierats ovan) och internationella nivåskillnader i inkomst (BNP per capita) res- pektive tillväxt (procentuell ökning av BNP per capita). Denna forskning skiljer sig i viss mån från äldre studier. I den neoklassiska tillväxtteorin antas institutioner såsom marknader, äganderätt, och kontrakt vara givna och identiska i alla länder. Huvudorsaken till skillnader i tillväxt mellan länder är i stället tillgången till fysiskt kapital och teknologi (Solow, 1956, m.fl.). Den nyare tillväxtforskningen har inkluderat förklaringsfaktorer som tidigare ansågs ligga utanför nationalekonomin. En viktig och ofta omnämnd influens för forskningen på det här området är Put- nam (1993) vars analys av det starka civila samhället i på ett övertygande sätt visat på institutionernas eller det sociala kapitalets betydelse för ekonomin. Resultaten av denna nyorien- tering i den empiriska tillväxtlitteraturen har varit slående. och (1999) använder ett index över social infrastruktur där en mängd faktorer såsom lag och ordning, byråkratins kvalitet, korrup- tion, och öppenhet för handel ingår. Författarna visar att detta mått på social infrastruktur på ett tydligt sätt samkorrelerar med länders inkomstnivå. Temple och (1998) använder sig av ett annat index över social utveckling och finner ett signifikant positivt sam- band mellan detta index och ekonomisk tillväxt. En allmän och vik- tig slutsats som kan dras från de bägge studierna är att samhälls- institutionerna spelar en avgörande roll för ekonomisk utveckling. Betydelsen av specifika institutioner utvecklas i nedanstående av- snitt. En central fråga i sammanhanget är förstås hur politisk frihet och demokrati påverkar ett lands tillväxt och ekonomiska utveckling. Med demokrati avses här ett styrelseskick där allmän och lika röst- rätt råder liksom fri åsiktsbildning. Andra institutioner, som ibland placeras under demokratins paraply, såsom äganderätt, ekonomisk jämlikhet, och social trygghet, är enligt vår definition inte inklude- rade i begreppet demokrati. På ett teoretiskt plan är sambandet mellan demokrati och eko- nomisk utveckling något problematiskt. I en kritisk översikt över litteraturen på området noterar Przeworski och Limongi (1993) att det ofta gjorda antagandet att politisk frihet skulle höra ihop med en stark privat äganderätt, inte alls är uppenbart.5 I demokratier kan exempelvis en mycket ojämlik inkomstfördelning ge mindre väl- borna majoriteter incitament att lägga beslag på de mera välbeställda gruppernas inkomster och tillgångar. Vidare diskuterar Przeworski och Limongi som argument mot demokratin att denna tillåter indi- viderna att konsumera i stället för att spara, vilket på lång sikt är hämmande för utvecklingen, samt att den inte håller till- baka förmånssökande intressegrupper.6 Till dess fördel framhåller Przeworski och Limongi emellertid att demokratier inte tillåter re- gimer som förtrycker och suger ut sin egen befolkning. En av de mest inflytelserika empiriska studierna vad gäller demo- krati och tillväxt är Barro (1996). Barro använder paneldata från över 100 länder för tidsperioden –90. Det mått på graden av demokrati som Barro använder sig av är hämtat från Gastil (1982) och baserar sig på subjektiva bedömningar av publicerad och opub- licerad information om de politiska rättigheterna i de olika länderna. En allmän slutsats från Barro (1996) är att den genomsnittliga de- mokratinivån sett över alla länder tenderade att sjunka , för att därefter öka igen. När flera demokratirelaterade va- riabler såsom lag och ordning och utbildningsnivå inkluderas som oberoende variabler i den statistiska analysen, finner Barro, i likhet med nästan alla andra studier, inget signifikant linjärt samband mel- lan graden av demokrati och tillväxt.7 Möjligen kan man i datamäng- den skymta ett icke-linjärt samband; när länder börjar demokrati- seras verkar det som om tillväxten ökar för att senare falla tillbaka igen när ytterligare demokratisering sker. Dock finns det ett tydligt samband mellan graden av demokrati och inkomstnivån (BNP per capita). Barro tolkar detta som ett stöd för den s.k. Lipset-hypotesen (Lipset, 1959) om att demokrati och , . , JR politisk frihet tenderar att utvecklas först när länderna har nått en viss nivå av välstånd. Orsakssambandet skulle alltså vara att tillväxt ger hög inkomst, vilket i sin tur ger demokrati. I enlighet med sina resultat drar Barro slutsatsen att politiska friheter i längden enbart kan bevaras i länder med en någorlunda god inkomstnivå. I de fall då graden av demokrati i ett land är högre än vad dess inkomstnivå indikerar, förutspår Barro att demokratin i landet kommer att för- sämras. På så vis förutspår Barro att bland annat , och kommer att ha en högre grad av demokrati än vad länderna hade 1994, medan , och kommer att ha en lägre grad. Som sammanfattning av sina slutsatser skriver Barro att en bild framträder av politisk frihet som något av en lyxvara som rika länder kan ha råd att konsumera trots att den inte förbättrar eko- nomin (Barro, 1996, s. 24). Denna slutsats skulle således ha dystra konsekvenser för fattiga länders möjlighet att uppnå varaktig demo- krati. Emellertid har graden av demokrati sannolikt en viktig inver- kan på flera andra institutionella variabler, vilket indirekt skulle kunna tyda på att demokrati har ett positivt samband med ekono- misk utveckling. Många länder i världen plågas av korruption och byråkratisk inef- fektivitet inom den offentliga förvaltningen. Detta kan yttra sig på en mängd olika sätt; mutor, speciella förmåner till släktingar eller partivänner, överdimensionerad personalstyrka, sammanblanding av offentliga och privata affärer, etc.8 (1995) undersöker hur det empiriska sambandet mellan kurruption och tillväxt ser ut. använder sig av subjektiva be- dömningar av länders korruption genomförda av det amerikanska informationsföretaget övergripande resultatet är att det finns ett klart negativt samband mellan korrup- tion och tillväxt. Det finns också en stark korrelation mellan graden av byråkratisk effektivitet och inkomstnivå. Det fattigaste landet i undersökningen, (nuvarande ), var även det land med sämst byråkratisk effektivitet. Undersökningen visar också att det finns ett klart samband mellan byråkratisk ineffektivitet och etniskt/språklig heterogenitet. Befolkningsmässigt mindre ho- mogena länder har klart större benägenhet att utveckla byråkratisk ineffektivitet än kulturellt homogena länder.10 Den privata äganderätten anses allmänt av nationalekonomer vara av utomordentlig betydelse för ekonomisk utveckling (Alchian, 1965; Eggertsson, 1990; North, 1990). Äganderätten kan indelas i tre ka- tegorier: (1) Nyttjanderätt som föreskriver hur en vara får användas. Här inkluderas exempelvis rätten att förändra och förstöra en vara. (2) Rätten att uppbära inkomst från en vara. (3) Rätten att överlåta rättigheterna till en vara. I den marxistiska traditionen har individens rätt till sitt eget ar- bete varit en central frågeställning och exemplet belyser även de tre kategorierna på ett tydligt sätt. I det moderna industrisamhället får en arbetare använda sin arbetsinsats för produktion men inte för samhällsomstörtande verksamheter. Arbetaren får uppbära inkomst för sitt arbete med det finns inget tvång (oavlönat idéellt arbete accepteras). Arbetaren får i regel fritt överlåta rättigheterna till sina tjänster till någon annan (såvitt inte kontraktsförhållanden stipulerar något annat). Fri äganderätt där ovanstående rättigheter gäller (särskilt de två sistnämnda), är i själva verket en av utgångspunkterna för den klas- siska ekonomiska teorin. Med en stabil äganderätt kan frihandel uppstå och människor kan byta varor med varandra tills alla uppnår den högsta möjliga graden av tillfredsställelse. Emellertid är ägande- rätten i sig ofta en problematisk fråga. Vem äger världshaven eller luften vi andas? När ingen äger en viss nyttighet, så att denna alltså får karaktären av en kollektiv nyttighet (se ovan), leder detta ofta till överexploatering eller att nyttigheten inte framtages i optimal mängd (, 1968; , 1954). En form av äganderätt som är av stor betydelse för utvecklingen av forskning och teknologi är patentet. Ett patent är en tidsbegrän- sad äganderätt till en ny idé. Äganderätten gör att dess innehavare kan använda sin idé i kommersiellt syfte. Hade patentinstitutionen inte funnits hade vem som helst kunnat använda den framtagna idén sedan den blivit känd, med andra ord, den hade fått karaktären av en kollektiv nyttighet. Detta hade inneburit att viljan att uppfinna dras- tiskt hade försämrats. Det är med största sannolikhet ingen slump att tidpunkten för patentlagstiftningens införande i de västerländska länderna sammanfaller med tiden då vetenskapen gick in i en ny fas av snabba framsteg.11 I utvecklingsländerna är patentinstitutionen, liksom de flesta andra äganderätter, mindre utvecklad och mindre säker. , . , JR I den nationalekonomiska forskningen talar man ofta om människ- ors kompetens och färdigheter som humankapital. Analogin med fysiskt kapital har att göra med att de båda formerna har vissa grundläggande likheter. Båda används i produktionen, båda har ka- raktären av en mängdvariabel vilken devalveras över tiden och som kan ökas genom investeringar. Humankapitalets värdeminskning är en följd av att människor glömmer och att gammal kunskap blir för- åldrad. Investeringarna och skapandet av nytt humankapital sker genom att folk sätts i utbildning eller får erfarenhet. För att en hög kvalitet på humankapitalet skall kunna säkras är ett välutvecklat skolsystem av avgörande betydelse. Den process genom vilken människor skaffar sig kunskap är en formell institution i de flesta länder i världen. Som mått på ett lands humankapital brukar forskare använda an- delen invånare med läskunnighet eller med högre utbildning. Man- kiw et al. (1992), Barro (1997, 1998), m.fl. påvisar ett tydligt positivt samband mellan humankapital och tillväxt. Barro (1998) använder också data från internationellt genomförda prov i ett antal skol- ämnen. Det visar sig att bra nationella provresultat hänger samman med hög tillväxt. Alltså drar Barro slutsatsen att både kvalitet och kvantitet på utbildningen spelar roll. Ett inflytelserikt verk om institutioner och tillväxt är Mancur Olsons The and Decline of Nations (1982). Boken grundar sig på Olsons (1965) tidigare presenterade teori om den kollektiva handlingens logik och behandlar intressegruppernas utveckling och påverkan på länders ekonomi. De intressegrupper som studeras är de som huvudsakligen sysslar med rent seeking, eller förmånssö- kande, vilket något förenklat kan beskrivas som aktiviteter som syftar till att få en större del av den redan existerande kakan, med andra ord på någon annans bekostnad.12 Sådana aktiviteter anses i regel som improduktiva då de inte är inriktade på att öka kakans storlek. Vad det i stället handlar om är att försöka få till stånd om- fördelningar av resurser och en strävan efter att få till lagar, regle- ringar, rättigheter, och kvoter som ger den egna intressegruppen monopol eller andra exklusiva fördelar. Rent seeking kan därför sä- gas vara förknippat med sådana transaktionskostnader som uppstår när marknaden inte är perfekt utan styrd av en regerings påverkbara detaljreglering. Intressegruppernas inflytande i samhället grundar sig på två om- ständigheter: (1) Samtliga medlemmar i den relativt lilla gruppen tjänar mycket på att få en omfördelning/lagändring/reglering till stånd och är därför mycket engagerade i frågan. (2) Kostnaderna för förändringen kan spridas på en stor, diffus och tämligen oengagerad majoritet så att varje individs kostnad för intressegruppens önskade förmån understiger kostnaderna för att opponera sig mot densam- ma. På så vis kan de små minoriteterna utnyttja majoriteten i ett samhälle. Olsons huvudtes är att när ett samhälle tillåter, och kanske till och med uppmuntrar, att alltmer av ett lands resurser läggs på rent seeking i stället för på produktion, är detta skadligt för landets eko- nomiska utveckling. Rent seeking blir då en institution, ett beteen- demönster som snarare ökar transaktionskostnaderna än minskar dem. Men intressegruppers inflytande kan också vara skadligt på ett annat sätt. Intressegrupper är ofta demokratiska och har därmed en långsam beslutsprocess. Denna inbyggda tröghet i intressegrup- pernas agerande innebär att landet försämrar sin förmåga att ställa om till nya teknologier och produktionssätt och att rent allmänt anpassa sig till förändrade villkor. Av Olsons hypotes följer att länder med lägre grad av intresse- gruppsaktiviteter ceteris paribus borde ha högre tillväxt än länder med många och starka intressegrupper. argumenterar vidare att det på grund av fripassagerarproblematiken (se föregående ka- pitel) i regel tar innan effektiva intressegrupper uppstår. Intressegrupperna torde därför vara som starkast i länder som fått utvecklas ostört av krig, revolutioner och liknande omvälvande händelser. prövar sedan sitt resonemang på empiriska data. Det visar sig också mycket riktigt att länder som , och , vars institutionella strukturer slogs i spillror under andra världskri- get, har haft en högre tillväxt än länder såsom , , , och , vars politiska och ekonomiska struk- turer var minst skadade av kriget. tolkar detta som ett stöd för sin hypotes.13 Hypotesen stärks också av empiriska data från 48 amerikanska delstater. Det visar sig att det finns ett signifikant ne- gativt samband mellan inkomstnivå och antalet år sedan staten grundades (där alltså den senare variabeln anses kunna vara ett in- direkt mått på intressegruppernas styrka). Mancur Olsons teori har även testats av flera andra forskare.14 De flesta studier, däribland , . , JR (1983) och Murrell (1983, 1985), ger stöd åt Olsons teori, även om det statistiska tillvägagångssättet gör att undersökningarna måste tas med en nypa salt. Institutionerna för lönebildning, i synnerhet löneförhandlingarnas grad av centralisering, antas av många ekonomer ha en viktig inver- kan på utvecklingen av den relativa kostnaden per arbetskraftsen- het15. Lönenivåerna påverkar efterfrågan på arbetskraft och därmed arbetslösheten och eftersom arbetskraften är en faktor i produktio- nen påverkas också produktionsnivån. En tämligen vanlig utgångs- punkt är att stark central facklig påverkan av lönenivåer, liksom fackföreningsstödda beslut som främjar trygghet vid anställning och inkomsttrygghet vid arbetslöshet, har en ofördelaktig inverkan på inflation, sysselsättning, arbetslöshet och produktion. Detta reso- nemang är mer baserad på walrasiansk teori än på systematiska em- piriska observationer. Empiriskt har de makroekonomiska konse- kvenserna av centraliserade förhandlingar, och det nära besläktade begreppet korporatism, visat sig mindre uppenbart. En framträdande hypotes som härrör från den kvalitativa histo- riska studien av (1982) är att förhållandet mellan positivt ekonomiskt utfall och graden av korporatism har ett U-format för- hållande till varandra. I lönebildningsfallet kan graden av korpo- ratism definieras som graden av centraliserade lönebildningsinsti- tutioner. Den huvudsakliga idén är att löner är mer känsliga för rå- dande ekonomiska förhållanden under decentraliserade förhand- lingsarrangemang. Detta beror på att alltför höga fackliga lönekrav skulle driva vissa företag från marknaden, givet fullständig konkur- rens på varumarknaden.16 Centraliserade löneförhandlingar, å andra sidan, involverar nationella fackföreningar (och arbetsgivarför- eningar) som har stort marknadsinflytande men som tenderar att hålla tillbaka sina krav och tar hänsyn till de samhällsekonomiska konsekvenserna av sina handlingar. Särskilt fackföreningar med mycket bred bas tar hänsyn till lönekravens externa effekter på sys- selsättning och konsumentpriser. Detta beror på att de företräder stora delar av befolkningen och därmed är allomfattande (eng. encompassing). Enligt detta synsätt är den värsta av alla institutio- nella världar de lönesättningssystem som kännetecknas av förhand- lingar på branschnivå. De enskilda fackföreningarna på branschnivå har avsevärt inflytade över den egna sektorn, som de har relativt svaga incitament att internalisera de makroekonomiska kon- sekvenserna av sina handlingar. Den kvantitativa empiriska forskningen på det här området har begränsat sig till relativt utvecklade länder () med mogna institutioner för industriella relationer och där de relevanta variablerna är mätbara. Den olsonska prediktionen om ett U-for- mat förhållande mellan exempelvis centraliserad lönebildning och sysselsättning har fått stöd av en välkänd studie av Calmfors och Driffil (1988). Vidare har (1988) beskrivit ett U-format förhållande mellan lönespridning och sysselsättning. Länder med liten lönespridning, som de skandinaviska länderna, och de med stor lönespridning, som och , har haft de mest gynnsamma sysselsättnings- och arbetslöshetsnivåerna. Emellertid har U-formen inte visat sig vara särskilt empiriskt robust i andra undersökningar.17 och (1985), m.fl., har funnit att makroekonomins utfall18 försämras med graden av korporatism. (1999) vi- sar på ett övertygande sätt att lönespridningen minskar med centra- liserade förhandlingar om man ser till . Nickell och Layard (1999) visar i en tvärsnittsstudie över sex , däribland , att löneskillnader främst beror på skillnader i verkligt kunnande, mätt som genomsnittliga resultat från läsprov, i motsats till mer konventionella men mindre lämpliga mått på nomi- nella utbildningsnivåer. Sammantaget implicerar resultaten från och och att lönekompression som upp- nåtts genom starka centrala fackföreningar i viss mån kan vara marknadsanpassade – de speglar skillnaderna i verkligt kunnande – vilket skulle kunna betyda att korporatistiska länder, vilket utan att generalisera alltför mycket kan sägas vara länder med socialdemo- kratisk dominans, medvetet har uppnått en minimal spridning av kompetens via en jämlikhetsorienterad utbildningspolitik, för att därigenom uppnå det ideologiska målet om minimal lönespridning. Om fackföreningsledd lönekompression är marknadsanpassad skulle detta i så fall inte vara någon källa till arbetslöshet och pro- duktionsminskning. Teulings och Hartog (1998) förfinar och fördjupar resultaten om sambandet mellan centralisering, kunskapsskillnader och löneskill- nader genom en undersökning av data från elva . De visar att centraliserade förhandlingsrutiner mer effektivt utjämnar löneskillnader mellan olika företag för arbetare med samma kompe- tens, än vad som är fallet vid decentraliserade lönebildningssystem, och detta sker trots att de marknadsanpassade löneskillnaderna kvarstår. Detta kan uppnås eftersom centraliserade förhandlingar , . , JR leder till minskad förhandlingsmakt för arbetare på företagsnivå, vilka annars skulle kunna utvinna lönefördelar i fall de arbetar i mer effektiva, produktiva och dynamiska företag.19 Dessutom argumen- terar Teulings och Hartog att centraliserade förhandlingar, just där- för att de är koordinerade och nationella, lättare kan anpassa den nominella lönenivån till makroekonomiska chocker än vad som är fallet under decentraliserade förhållanden, då en vacklande, före- tagsvis anpassningsprocess är oundviklig. Dessa resultat och argu- ment skapar bilden av att centraliserade, korporatistiska institutio- ner för lönebildning kan förbättra det makroekonomiska utfallet genom att dels underlätta löneflexibiliteten, dels anpassa de relativa lönerna till skillnader i kompetensnivå. I likhet med konventionella neoklassiska argument mot fackligt löneinflytande förblir dock Teulings och Hartogs analys i viss ut- sträckning teoretisk och grundad på gissningar. Således krävs avse- värt mycket mer empirisk forskning innan starka slutsatser kan dras om de eventuella makroekonomiska fördelarna som centraliserade, korporatistiska lönebildningsarrangemang medför.