sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt 1 och 2 §§ kungörelsen ( 1972:416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall (skaderegleringskungörelsen) prövas bl.a. er- sättningsanspråk som riktas mot staten med stöd av 2 kap. 1 § eller 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen (1972:207) av justitiekanslern om an- språket grundas på påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut. Enligt 1 och 2 §§ skaderegleringskungörelsen prövas också ersätt- ningsanspråk enligt 36 kap. 17 § andra stycket BrB av justitiekanslern. Däremot finns inte några särskilda regler för behandlingen av an- språk mot staten som grundar sig på särskild rätt till egendom som för- verkas, när den egendom som förverkas inte utgör utbyte av brott. Frågan om den särskilda rättens ställning vid förverkande behandla- des i prop. 1986/87:81 om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott m.m. Frågan togs upp i anslutning till det fall att ett på avbe- talning med äganderättsförbehåll köpt fordon förverkas på grund av tra- fikbrott. Om avbetalningssäljarens rätt konstaterade föredragande statsrådet att denna rätt skyddades utan att särskilt förbehåll behövde göras. Stats- rådet fortsatte: Detta framgår av bestämmelsen i 36 kap. 5 § tredje stycket BrB som gäller även utanför område. särskild rätt till egendom som förklaras förverkad består, om ej även den särskilda rätten förklaras förverkad. Med särskild rätt förstås enligt motiven bl.a. säljares rätt till gods som har sålts un- der äganderättsförbehåll (jfr SOU 1970:61 s. 280). Innebörden av denna reglering torde vara att avbetalningssäljaren behåller sin rätt gentemot staten och att han kan vända sig till den myndighet eller det bolag som sålt det förverkade fordonet - i allmänhet (se SFS 1979:536) - med anspråk på den del av köpeskillingen som tillkommer honom, om försäljningen skulle ha skett utan förbehåll för hans rätt. Då regleringen i sist- nämnda hänseende emellertid enligt min mening inte kan anses va- ra fullt tydlig, har regeringen i annat sammanhang på min före- dragning uppdragit åt JK att se över den. har i ett avgörande (NJA 1988 s. 80; se också NJA 1968 s. 336) som avsåg förverkande av en bil i mål om olovlig körning, berört frågan om äganderättsanspråk från tredje man. I målet hade på- ståtts att bilen var överlåten till en syster till gärningsmannen, . uttalade om denna invändning bl.a. följande. Det är inte möjligt att bedöma om överlåtelsen verkligen ägt rum, om den i så fall varit allvarligt menad och om systern eljest gjort ett giltigt förvärv av bilen. Skulle så vara förhållandet är systern, om hon kan styrka förvärvet, oförhindrad att framställa anspråk med hänvisning härtill utan hinder av att bilen förklaras förverkad på talan mot J (jfr m fl, III, 3 uppl s 427 f samt vad i prop 1986/87:81 s 12 sägs om avbetalningssäljares rätt). Från Js invändning om överlåtelsen kan därför bortses. Frågan om äganderättens ställning vid förverkande har senast berörts av högsta domstolen i ett beslut (SB 392) i ett mål (B 723½/90) om förverkande. Domstolen har bl.a. uttalat att dom, varige- nom viss egendom förklaras förverkad, i regel får anses gälla endast i förhållande till den mot vilken talan om förverkande har förts. Om någon annan rätteligen var ägare till egendomen vid tiden för förverkandet, är han bibehållen vid sin rätt enligt domstolen. Som anförs i prop. 1986/87:81 torde innebörden av den nuvarande regle- ringen av förhållandet mellan den särskilda rätten och förverkandet vara att rätten bibehålls gentemot staten och att rättsinnehavaren kan vända SOU 1999:147 Bilaga 3 297 sig mot den myndighet eller det statliga bolag som sålt den förverkade egendomen när egendomen sålts utan iakttagande av den särskilda rätten. synes också, i den utsträckning som domstolens sak- prövning föranlett det, ha anslutit sig till denna mening. Det anspråk som rättsinnehavaren kan framställa mot staten torde, i enlighet med vad som sägs i den nämnda propositionen, efter egendomens försäljning ut- göra ett anspråk på del i den köpeskilling som influtit vid försäljningen av egendomen. Mitt utredningsuppdrag avser ordningen för pr övning av anspråk mot staten som grundas på den särskilda rätten till den egendom som förver- kats och sålts utan iakttagande av denna särskilda rätt. En lösning som ligger nära till hands vore att betrakta en försäljning utan iakttagande av en bestående särskild rätt som ett sådant fel eller en sådan försummelse i myndighetsutövning som medför skadeståndsskyl- dighet för staten. Anspråket mot staten får då bygga på skadeståndsla- gen och i första hand prövas i den ordning som anges i skaderegle- ringskungörelsen. Förutom invändningen att en sådan allmän skadeståndstalan medför de juridiska komplikationer som en prövning enligt skadeståndslagen kan innebära kan det också invändas att förverkandeförfarandet är så speci- ellt att den enskilde som oförskyllt drabbas inte bör vara hänvisad till allmänna regler som inte är anpassade till den särskilda situation som är i fråga. I stället bör han ha en särskilt anvisad möjlighet att få sin rätt till ersättning prövad. Detta är ju också förhållandet när det gäller såda- na anspråk som behandlas i 36 kap. 17 § andra stycket BrB och ersätt- ningsanspråk beträffande egendom som tagits i förvar med stöd av lagen om visst stöldgods m.m. En särskild ordning för prövning av anspråk som bygger på att en be- stående särskild rätt inte iakttagits vid försäljning av förverkad egendom bör därför införas. Någon anledning att skilja mellan olika särskilda rättigheter torde inte finnas utan regleringen bör omfatta alla typer av särskilda rättigheter, även om äganderättsförbehåll torde vara den rättig- het som i första hand kan bli aktuell. I och för sig torde det inte vara nödvändigt att slå fast rätten till er- sättning. Mitt utredningsuppdrag är också begränsat till själva ordning- en för prövning av ersättningen. En ledning för en sådan ordning skulle kunna sökas i vad som gäller för prövning av anspråk enligt 36 kap. 17 § andra stycket BrB. Ett tillägg kan göras till skaderegleringskungörel- sen i enlighet härmed. Justitiekanslern får sålunda företräda staten vid ersättningsanspråk som grundas på att en särskild rättighet ej iakttagits vid försäljning av förverkad egendom och skaderegleringskungörelsens förfaranderegler blir tillämpliga. Vid fastställandet av en ordning för prövning av nu aktuella anspråk uppkommer emellertid frågan om vilka principer som bör gälla för be- stämmandet av ersättningen. De överväganden som därvid kommer i fråga är av samma art som de som förekom vid utformningen av nuva- rande 36 kap. 17 § andra stycket BrB. En allmänt skadeståndsrättslig syn skulle innebära att ersättningen borde bestämmas till det värde som den särskilda rätten representerade vid förverkandetillfället eller snarare vid det tillfälle då egendomen för- såldes utan iakttagande av den särskilda rätten. Detta stämmer emellertid mindre väl med den princip som slås fast i 36 kap. 17 § andra stycket BrB. Statens ansvar är i det sammanhanget begränsat till värdet av vad som har tillfallit staten på grund av förver- kandebeslutet. Detta är också förhållandet när det gäller rätten till er- sättning när försäljning skett av sådan egendom som tagits i förvar med stöd av lagen om visst stöldgods m.m. Föredragande statsrådet synes också i sitt tidigare nämnda uttalande i prop. 1986/87:81 ha utgått från att ersättningsrätten är begränsad till den till staten influtna köpeskilling- en. Vid tillkomsten av nuvarande 36 kap. 17 § andra stycket BrB disku- terades huruvida ersättningen i stället skulle motsvara värdet av den egendom som förklarats förverkad (prop. 1986/87:6 s. 20 f). Denna lös- ning avvisades med hänvisning till att målsäganden i så fall skulle ställas i en avsevärt bättre situation än om han på vanligt sätt fört en skade- ståndstalan. Huruvida ramen för ersättningsanspråket bör vara värdet på den sär- skilda rätten eller den köpeskilling som influtit till staten torde i många fall bygga på en skenbar motsättning. De fall då värdet skulle kunna sä- gas klart överstiga den influtna köpeskillingen torde vara sällsynta. Lik- som när det gäller förverkande vid utbyte av brott skulle också en ersätt- ning utöver vad som influtit innebära ett omotiverat gynnande av den som drabbas av förverkandet. Målsäganden är vidare oförhindrad att i talan enligt vanliga regler mot annan än staten begära ersättning när det gäller den del av värdet på den särskilda rätten som inte ersatts av staten. Möjligheterna till framgång med en sådan talan kan dock i en del fall naturligtvis diskuteras. Till det nu sagda kommer svårigheterna att värdera en särskild rättig- het. Det mest rättvisande torde vara att vid värderingen som utgångs- punkt ha det värde som den av rättigheten omfattade egendomen visat sig ha vid en försäljning. När det sedan gäller att närmare bestämma värdet av rättigheten, dvs. hur stor del av köpeskillingen som skall tas i an- språk, kan detta naturligtvis stöta på svårigheter. Dessa får lösas utifrån förutsättningarna i varje särskilt fall. När det gäller återtaganderätt en- ligt konsumentkreditlagen (1977:981) eller lagen (1978:599) om avbe- Enligt min mening bör ersättningsrätten således begränsas till vad som tillfallit staten på grund av förverkandebeslutet. En sådan begräns- ning bör vara uttryckligen reglerad. För att införa den föreslagna regeln krävs i klarhetens intresse att den grundläggande rätten till ersättning också slås fast. Utöver ett faststäl- lande i skaderegleringskungörelsen av ordningen för prövning av nu ifrå- gavarande anspråk bör därför en särskild bestämmelse införas som slår fast ersättningsrätten och dennas begränsning. Denna bestämmelse bör lämpligen återfinnas i 36 kap. BrB. Till skillnad från vad som skett i 36 kap. 17 § andra stycket BrB bör någon reglering av förhållandet mellan staten och den hos vilken förver- kande sker inte göras. Ej heller synes det vara påkallat eller praktiskt möjligt att reglera statens ersättningsskyldighet i förhållande till eventu- ellt andra personer. Grunden för statens ersättningsskyldighet i nu före- varande fall bygger på ett felaktigt förfarande från statens sida och inte på ett utbyte av egendom som kan jämställas med det utbyte som skulle tillfallit den hos vilken förverkande skett om inte just förverkandet ägt rum. Av allmänna skadeståndsregler följer att den skadelidande - för det fall han fått ersättning av staten - inte kan vända sig mot någon annan med anspråk avseende den skada för vilken han fått ersättning. Det nya skadeståndsansvaret för staten bör - liksom vid införandet av ersättningsregeln i nuvarande 36 kap. 17 § - endast bli tillämpligt på så- dana förverkanden som sker till följd av brott som begås efter ikraftträ- dandet av ändringen. Jag föreslår att det i 36 kap. 17 § BrB införs en bestämmelse som inne- bär att, om förverkad egendom försäljs utan förbehåll för en bestående särskild rättighet, staten svarar för den skada som orsakats rättighetsha- varen intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av förverkan- det. Vidare bör skaderegleringskungörelsen ändras så att justitiekanslern får rätt att företräda staten vid ersättningsanspråk av nu aktuellt slag och att skaderegleringskungörelsens förfaranderegler blir tilllämpliga vid prövning av ersättningsanspråken. De föreslagna författningsändringar- na framgår av bilaga till detta beslut. Mitt uppdrag är härmed avslutat. Lag om ändring i Härigenom föreskrivs i fråga om att 36 kap. 17 § skall ha följande lydelse. Förverkad egendom och företagsbot tillfaller staten, om ej annat är före- skrivet. Har enligt 1 § utbyte som svarar mot skada för enskild förklarats förver- kat hos någon, svarar staten i dennes ställe för ersättning åt den skadeli- dande intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av beslutet om förverkande. Vid verkställighet av detta beslut har den hos vilken förverkandet skett rätt att räkna av vad han visar sig ha utgett som er- sättning till den skadelidande. Har egendom, vari särskild rätt består, förklarats förverkad till följd av brott och har därefter den särskilda rätten upphört ge- nom försäljning av egendomen trots att den särskilda rätten ej förklarats förverkad, svarar sta- ten för ersättning åt den som in- nehaft den särskilda rätten intill värdet av vad som tillfallit staten genom förverkandet. Denna lag träder i kraft den . I fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet gäller äldre föreskrifter. 1 Senaste lydelse 1986:1007 Förordning om ändring i kungörelsen ( 1972:416) om statsmyndig- heternas skadereglering i vissa fall Härigenom föreskrivs i fråga om kungörelsen ( 1972:416) om statsmyn- digheternas skadereglering i vissa fall1 att 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse. Denna kungörelse gäller i fråga om ersättningsanspråk som riktas mot staten med stöd av 36 kap. 17 § andra stycket , 2 kap. 1 § eller 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen (1972:207), 23 § datalagen (1973:289), lagen (1974:515) om ersättning vid fri- hetsinskränkning eller 21 § lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Denna kungörelse gäller i fråga om ersättningsanspråk som riktas mot staten med stöd av 36 kap. 17 § andra eller tredje stycket , 2 kap. 1 § eller 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen (1972:207), 23 § datalagen (1973:289), lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning eller 21 § lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Anspråk på ersättning med stöd av skadeståndslagen (1972:207) fram- ställes hos justitiekanslern, om anspråket grundas på påstående om fel- aktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut. Anspråk enligt ska- deståndslagen på annan grund framställes hos den centrala förvaltning- smyndighet inom vars verksamhetsområde skadan inträffat eller, om för viss verksamhet sådan myndighet ej finnes, hos justitiekanslern. Anspråk på ersättning med stöd av 36 kap. 17 § andra styck- stöd av 36 kap. 17 § andra eller tredje stycket , data- (1973:289), lagen (1974:515) om (1973:289), ersättning vid frihetsinskränkning eller lagen (1978:880) om betal- ningssäkring för skatter, tullar och avgifter framställs hos justi- tiekanslern. Denna förordning träder i kraft den (1974:515) om ersättning vid fri- hetsinskränkning eller lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter framställs hos justitiekanslern.