sou · GNB342d2 · 2000-01-01 00:00:00 — medges enligt 9 § 4 st. enligt 7 kap 2 § (Rundflyg är att Flygföretag som ej har svenskt enligt 7 kap 9 § LL. får medges enligt 9 § 4 st. Inget krav på trafiktillstånd Inget krav på trafiktillstånd enligt 7 kap 2 § Bruksflyg, t.ex: Inget krav på trafiktillstånd, 7 enligt 7 kap. 7 § bruksflygtillstånd: inget krav på kap. 9 § 2 st LL Mätn- o insp flyg Flygföretag som ej har svenskt enligt 7 kap 9 § LL, dock får Inget krav på trafiktillstånd. stånd enligt 7 kap 282 Rätten till luftfart 11.3In- och uthyrning av luftfartyg Utredningens förslag: Vid sidan av licensieringsförordningen finns behov av en bestämmelse i luftfartslagen om tillstånd till in- och ut- hyrning av luftfartyg. Denna bestämmelse bör utformas som ett rela- tivt vitt bemyndigande för regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer att föreskriva när det krävs tillstånd för att hyra in eller hyra ut luftfartyg. I vissa fall finns det ett behov av att reglera in- och uthyrning av luft- fartyg. Detta behov har gjort sig gällande främst i fråga om hyresarran- gemang mellan två flygföretag som bedriver tillståndskrävande luftfart i form av kommersiella lufttransporter, särskilt gäller detta in- och uthyr- ning av luftfartyg med besättning (s.k. wet lease) över gränserna. En viss europeisk harmonisering har kommit till stånd på detta områ- de genom EG, ECAC och JAA. För svensk del finns även vissa komp- letterande nationella regler, bland annat grundade på det skandinaviska luftfartssamarbetet. Ett viktigt led i harmoniseringen och underlättandet av in- och uthyrning utan besättning (s.k. dry lease) utgör antagandet av artikel 83 bis i Chicagokonventionen, som innebär att en överföring av tillsynsansvaret mellan två ICAO-stater skall godtas av övriga ICAO- stater. I EG-rätten regleras in- och uthyrning av luftfartyg i rådets förord- ning (EEG) nr 2407/92 om utfärdande av t illstånd för lufttrafikföretag (licensieringsförordningen). Denna förordning är som tidigare nämnts tillämplig vid lufttransport av passagerare, post och/eller gods mellan olika flygplatser mot betalning. Luftfart som inte är transporter, t.ex. s.k. aerial work, faller utanför licensieringsförordningen. Förordningen är heller inte tillämplig på utländska flygföretag som är hemmahörande utanför EG och som bedriver trafik inom . Enligt artikel 10.1 i licensieringsförordningen skall, för att säkra upprätthållandet av ett krav på säkerhet och ansvar, ett lufttrafikföretag, som använder ett luftfartyg som tillhör ett annat företag eller förser ett annat företag med luftfartyg, inhämta ett förhandsgodkännande av tillståndsmyndigheten. Villkoren för godkännandet skall utgöra en del av leasingavtalet mellan parterna. I artikel 10.2 finns ett allmänt krav som innebär att vid wet lease skall det inhyrda flygföretagets flygsäkerhetsstandard motsvara den standard som gäller för det inhyrande flygföretaget. I luftfartslagen regleras in- och uthyrning av luftfartyg i 7 kap. 7 §. Enligt denna bestämmelse har regeringen eller den myndighet som rege- Rätten till luftfart 283 ringen bestämmer bemyndigats att föreskriva krav på tillstånd för upp- låtelse av luftfartyg till brukare. Krav på tillstånd får föreskrivas om det behövs med hänsyn till flygsäkerheten eller annars till luftfarten inom riket. Det senare ledet torde syfta på luftfarts- och trafikpolitiska be- dömningar. Kravet på tillstånd får även gälla tillbehör eller reservdelar. Enligt 91 § LF första stycket första meningen krävs tillstånd för upplåtelse av luftfartyg utan förare (dvs. uthyrningsverksamhet samt enstaka uthyrning av luftfartyg utan besättning, s.k. dry lease out). En- ligt andra meningen krävs det inte något tillstånd för upplåtelse mellan dem som har rätt att utöva luftfart i förvärvssyfte, om luftfartyget an- vänds i luftfart som upplåtaren har t illstånd till (dvs. uthyrning med be- sättning, s.k. wet lease out). 91 § första meningen LF gäller även annan flygmateriel. Inhyrning utan besättning, s.k. dry lease in, är inte uttryckligen regle- rat i LL och LF. Inte heller s.k. wet lease in synes reglerat genom 91 § LF, då det i första stycket andra meningen endast talas om upplåtelse och upplåtaren, dvs. Utöver bestämmelserna i och LF finns det dock ett flertal be- stämmelser i BCL om in- och uthyrning av luftfartyg. Därtill finns en fast praxis i regeringens tillståndsgivning för luftfart i regelbunden tra- fik, som innebär att det regelmässigt föreskrivs att ett utnyttjande av tra- fiktillståndet med inhyrda luftfartyg kräver godkännan- de. Även om det numera finns bestämmelser i licensieringsförordningen om krav på tillstånd för in- och uthyrning av luftfartyg finns det behov av bestämmelser i svensk nationell lagstiftning om in- och uthyrning, eftersom det finns luftfart som inte täcks av licensieringsförordningens bestämmelser, t.ex. aerial work och flygskoleverksamhet samt inte minst luftfart som ett flygföretag som är hemmahörande utanför EG bedriver inom svenskt område. Det nationella behovet av att reglera in- och uthyrning av luftfartyg motiveras både av flygsäkerhetsskäl och luftfartspolitiska skäl. Behovet av att kontrollera in- och uthyrningen gör sig starkast gäl- lande vid wet lease. Vid wet lease brukas ett luftfartyg i enlighet med uthyrarens flygsäkerhetsmässiga tillstånd. I sådant fall är det viktigt att har kontroll över flygföretagens hyresarrangemang, för att reg- lerna om tillstånd och framför allt flygsäkerheten inte skall kunna kring- gås. Detta gäller i särskilt hög grad inhyrning av flygföretag från länder som har en lägre flygsäkerhetsstandard än . Den flygsäkerhets- mässiga prövningen av wet lease syftar således till att kontrollera att ett inhyrt utländskt flygföretag och dess luftfartyg har samma flygsäker- hetsstandard som krävs för ett svenskt flygsäkerhetsmässigt tillstånd. 284 Rätten till luftfart Den luftfartspolitiska tillståndsprövningen av wet lease skall huvud- sakligen kontrollera att inhyrningsarrangemanget inte de facto innebär ett kringgående av gällande krav på tillstånd eller trafikrättigheter, såväl enligt EG-regleringen som enligt nationella bestämmelser. Vidare finns anledning att kontrollera att inhyrningen sker i överensstämmelse med de regler och villkor som kan vara tillämpliga med beaktande av t.ex. kon- sumentskydds- och beredskapssynpunkter. Slutligen kan nämnas att bå- de den flygsäkerhetsmässiga och trafikpolitiska prövningen av ett wet lease-arrangemang mellan två utländska flygföretag som innefattar be- flygning av , i huvudsak sker inom ramen för trafiktillståndsgiv- ningen och den myndighetskontroll som följer av denna. Vid dry lease gör sig kravet på tillstånd för in- och uthyrning inte lika starkt gällande. När ett luftfartyg hyrs in utan besättning (dry lease in) skall luftfartyget föras in i inhyrarens flygsäkerhetsmässiga tillstånd och brukas i enlighet med detta. När det gäller dry lease in finns det därför inte något direkt behov av att kräva ett särskilt tillstånd för inhyrningen, eftersom det sker en motsvarande prövning innan luftfartyget förs in i inhyrarens flygsäkerhetsmässiga tillstånd. När ett svenskt luftfartyg hyrs ut utan besättning (dry lease out) och detta sker till utlandet kan det dock finnas ett svenskt intresse av att ha kontroll över uthyrningen. Även om tillsynsansvaret under uthyrningen tas över av tillsynsmyndigheten i det inhyrande företagets hemmaland skall – under förutsättning att luftfartyget förblir svenskregistrerat – till- synsansvaret efter hyresperiodens utgång återlämnas till . Det är därför ett svenskt intresse att inhyrarstatens luftvärdighetskrav är av samma standard som de svenska och att luftfartyget under uthyrningsti- den underhålls på ett godtagbart sätt. Sammanfattningsvis anser utredningen att det vid sidan av licensie- ringsförordningen finns behov av en bestämmelse i luftfartslagen om tillstånd till in- och uthyrning av luftfartyg. Denna bestämmelse bör ut- formas som ett relativt vitt bemyndigande för regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer att föreskriva när det krävs tillstånd för att hyra in eller hyra ut luftfartyg. 12 Vissa bestämmelser om lufttrafiken I 8 kap. LL finns vissa bestämmelser om lufttrafiken. Kapitlet omfattar ett antal stadganden som har det gemensamt att de är av betydelse vid luftfärd. I kapitlet finns således bestämmelser om trafikregler, landnings- skyldighet, transporter av visst gods och fartygshandlingar. Bestämmel- serna i 8 kap. LL kompletteras av bestämmelser i 93–106 §§ LF. Utredningens förslag: Trafikregler för luftfart inom svenskt område fastställs av . De överträdelser av trafikreglerna som kan följas av frihetsstraff beskrivs i luftfartslagen. I 8 kap. 1 § LL stadgas att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om vad som skall iakttas vid luftfärder för att olyckor och olägenheter skall undvikas. Med stöd av denna be- stämmelse har förordningen (1961:563) angående trafikregler för luft- farten utfärdats. Enligt denna förordning fastställer regeringen tra- fikregler för luftfart inom svenskt område i huvudsaklig överensstäm- melse med de internationella trafikreglerna, dvs. bilaga 2 till Chicago- konventionen med däri gjorda ändringar. Det åligger att i samråd med Försvarsmakten på grundval av de internationella tra- fikreglerna utarbeta förslag till trafikregler som skall gälla vid luftfart inom svenskt område samt underställa regeringen sådana förslag för fastställelse. Själva trafikreglerna kungörs sedan i Bestämmelser för Ci- vil Luftfart – Trafikregler för luftfart (BCL-T). För luftfart med svenska militära luftfartyg gäller dessa trafikregler om inte annat överenskom- 286 Vissa bestämmelser om lufttrafiken mits i samråd med Försvarsmakten och i enlighet med 5 § i förordningen. Det finns 18 olika bilagor (annex) till Chicagokon- ventionen. Erforderliga svenska bestämmelser med anknytning till var och en av dessa bilagor ges ut av . Det är endast tra- fikreglerna som har bedömts behöva fastställas av regeringen. Dessa regler är i likhet med bestämmelserna i de övriga bilagorna av teknisk natur och innebär inte något politiskt ställningstagande. Utredningen anser därför att även trafikreglerna i princip bör kunna fastställas av . Enligt 13 kap. 2 § 12 p. LL döms den som bryter mot bl.a. de ovan nämnda trafikreglerna till böter eller fängelse . Enligt 8 kap. 7 § andra stycket regeringsformen (RF) medför ett be- myndigande för regeringen att utfärda föreskrifter inte rätt att meddela föreskrifter om annan rättsverkan av brott än böter. Enligt samma lag- rum kan dock i lag, som innehåller bemyndigande, föreskriva även annan rättsverkan än böter för överträdelse av föreskrift som rege- ringen meddelar med stöd av bemyndigandet (s.k. blankettstraffstadgan- de). Enligt 8 kap. 11 § RF kan , när den bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter i visst ämne, medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet att meddela bestämmelser i ämnet. I 8 kap. 7 § RF nämns endast sådana blankettstraffstadganden som sanktionerar fö- reskrifter av regeringen. Det synes dock inte finnas något formellt hinder mot att blankettstraffstadganden i lag även används för att sanktionera föreskrifter som en förvaltningsmyndighet meddelar med stöd av subde- legation enligt 8 kap. 11 § RF.1 Även om det inte skulle finnas något formellt hinder mot att låta en förvaltningsmyndighet förfoga över en så allvarlig sanktion som fängelse anser utredningen, i likhet med vad som har uttalats i motiven till 8 kap. 7 § andra stycket RF (prop. 1973:90 s. 315), att man bör sträva efter att i största möjliga utsträckning i lag beskriva de gärningar som kan följas av frihetsstraff. För att det inte skall uppkomma tveksamhet beträffande lämpligheten av att det sker en delegation till av rätten att meddela trafikregler för luftfarten bör de överträdelser av trafikreglerna som kan följas av frihetsstraff beskrivas i luftfartslagen. Vid en genomgång av BCL-T (LFS 1990:14) har dock utredningen funnit endast en bestämmelse beträffande vilken en överträdelse bör kunna följas av frihetsstraff. Detta är bestämmelsen i mom 3.1.1 om att 1 , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 2 uppl., s. 78 f. Vissa bestämmelser om lufttrafiken 287 luftfartyg inte får manövreras på ett så vårdslöst eller hänsynslöst sätt att andras liv eller egendom utsätts för fara. Denna trafikregel bör såle- des beskrivas och straffbeläggas i luftfartslagen. 12.3Transporter av visst gods Utredningens förslag: De nuvarande bestämmelserna i luftfarts- lagstiftningen om transport av krigsmateriel och av annat gods än krigsmateriel ersätts med hänvisningar till lagen (1992:1300) om krigsmateriel och lagen (1982:821) om transport av farligt gods. En hänvisning till lagen om krigsmateriel och lagen om transport av farligt gods kan dock inte helt ersätta behovet av bestämmelser i luftfartslagstiftningen om villkor för transport av visst gods, varför det tas in en särskild bestämmelse i luftfartslagen om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har rätt att av hänsyn till flygsäkerheten eller luftfartsskyddet förbjuda transport med luft- fartyg av visst gods. Regler om inskränkningar i rätten att transportera visst gods med luft- fartyg finns i 8 kap. 4 § LL, vilken ansluter till artikel 35 i Chicagokon- ventionen. Enligt artikel 35 (a) i Chicagokonventionen får krigsmateriel inte be- fordras till eller över stats territorium med ett luftfartyg som används i internationell luftfart utan ifrågavarande stats medgivande. Enligt sam- ma artikel skall varje stat meddela bestämmelser angående vad som vid tillämpningen av artikeln är att anse som krigsmateriel. Vid utfärdandet av sådana bestämmelser skall, för att likformighet skall uppnås, hänsyn tas till de förslag som tid efter annan må framlägga. Såvitt känt har inte lämnat några sådana förslag. Vidare förbehåller sig varje fördragsslutande stat enligt artikel 35 (b) rätt att med hänsyn till allmän ordning och säkerhet reglera eller förbju- da befordran till eller över dess territorium av annat gods än krigsmateri- el, under förutsättning att ingen åtskillnad görs mellan egna luftfartyg och andra staters luftfartyg. Stadgandena i artikel 35 (a) och (b) är i viss mån av olikartad karak- tär; det förra stadgandet torde huvudsakligen vara dikterat av internatio- nellt politiska skäl, medan det senare stadgandet främst synes ta sikte på flygsäkerheten. I 8 kap. 4 § första stycket LL, som motsvarar artikel 35 (a) i Chica- gokonventionen, föreskrivs att krigsmateriel inte får transporteras med luftfartyg utan tillstånd av regeringen eller den myndighet regeringen 288 Vissa bestämmelser om lufttrafiken Vad som i luftfartslagens mening är krigsmateriel framgår av kungörelsen ( 1961:657) med närmare bestämmelser om befordran av krigsmateriel med luftfartyg. I denna kungörelse finns en uppräkning av sådana föremål som skjutvapen, ammunition, sprängämnen, kemiska och radioaktiva stridsmedel m.m. Bortsett från vissa undantag, som bl.a. rör inrikes transporter, är det regeringen som beviljar tillstånd till transport av krigsmateriel med luftfartyg. Enligt 8 kap. 4 § andra stycket LL, som motsvarar artikel 35 (b) i Chicagokonventionen, får regeringen eller den myndighet bestämmer, om det krävs av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, förbjuda transpor- ter med luftfartyg av annat gods än krigsmateriel. Regeringen har ut- nyttjat detta bemyndigande genom att i 102 § LF föreskriva att Luft- fartsverket, efter samråd med andra myndigheter vars verksamhet be- rörs, får föreskriva villkor för transport med luftfartyg av sådant gods som 1.medför brandfara eller fara för explosioner eller sanitära olägenheter, 2.påverkar fartygets instrument eller radioutrustning, 3.avger gas eller radioaktiv strålning eller något annat som kan påverka fartyget, besättningen eller passagerarna, eller 4.av andra liknande orsaker måste anses farligt för säkerheten eller stö- rande för ordningen ombord. Verket får besluta att godset får transporte- ras bara med vissa luftfartyg eller helt förbjuda att det transporteras med luftfartyg. I sistnämnda paragraf finns det även en bestämmelse om att andra skjutvapen än tjänstevapen inte får medföras i passagerarutrymmet på luftfartyg som används i förvärvssyfte för persontransporter. Luftfarts- verket får dock medge undantag från förbudet. I lagen (1992:1300) om krigsmateriel och lagen (1982:821) om transport av farligt gods finns regler som synes motsvara bestämmelser- na i luftfartslagstiftningen om transport av krigsmateriel och farligt gods. Utredningen finner därför att det bör övervägas om inte de aktuella bestämmelserna i luftfartslagstiftningen kan ersättas av en hänvisning till dessa lagar. Enligt 6 § lagen om krigsmateriel får krigsmateriel inte föras ut ur landet utan tillstånd, om inte annat följer av den lagen eller annan för- fattning. Bestämmelsen avser utförsel såväl efter tillverkning i som efter import till eller utförsel efter transitering, förvaring på tullager, tullupplag eller i frihamn (se prop. 1991/92:174 s. 101). De aktuella bestämmelserna i luftfartslagstiftningen och lagen om krigsmateriel har något olika omfång, på grund av bl.a. att de förra tar sikte på transportsättet och de senare på själva utförseln. Som en följd härav omfattar bestämmelserna i luftfartslagstiftningen även inrikes transporter. Vissa bestämmelser om lufttrafiken 289 Det grundläggande syftet med båda regelverken får dock anses vara att regeringen skall ha kontroll över vapenexporten och över vilka vapen som transiteras genom . Har regeringen väl givit tillstånd till ex- port av vapen är det främst en fråga om transportsäkerhet hur de aktu- ella vapnen skall transporteras. Det synes därför inte finnas något behov av särskilda bestämmelser om krigsmateriel i LL, utan den regleringen kan ersättas genom en hänvisning till lagen om krigsmateriel. Som nedan skall behandlas kan det dock alltjämt finnas ett behov att av hänsyn till luftfartsskyddet eller flygsäkerheten reglera transporten av vapen. När det gäller transport av farligt gods med luftfartyg finns som ovan nämnts även bestämmelser härom i lagen om transport av farligt gods. Denna lag omfattar alla transportslag och alla de varuslag som anses farliga i transportsammanhang. Med farligt gods förstås enligt lagens 2 § gods som består av eller in- nehåller explosiva varor, komprimerade, kondenserade eller under tryck lösta gaser, brandfarliga vätskor, brandfarliga fasta varor, själv- antändande varor, varor som utvecklar brandfarlig gas vid kontakt med vatten, oxiderande varor, organiska peroxider, giftiga varor, vämjeliga varor, varor med benägenhet att orsaka infektioner, radioaktiva varor, frätande varor samt magnetiskt material och som på grund därav vid transport kan medföra skador på människor, djur, egendom eller i miljön eller påverka transportmedlets säkra framförande. I 5 § har regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigats att meddela föreskrifter om vilka varor som skall anses ut- göra farligt gods enligt 2 § med hänsyn till transportmedel, godsmängd eller andra transportförhållanden. Enligt 7 § får transport ske endast på de villkor och under de förutsättningar som anges i lagen eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter. Med stöd av bemyndiganden i lagen har regeringen utfärdat förord- ningen (1982:923) om transport av farligt gods. I 2 § i denna förordning utpekas som transportmyndighet i fråga om lufttrans- porter. Enligt 4 § i samma förordning skall transportmyndigheterna meddela föreskrifter enligt 5 § lagen om transport av farligt gods. I för- ordningen ges transportmyndigheterna, var och en inom sitt område, även ytterligare bemyndiganden att utfärda föreskrifter om transport av farligt gods (se bl.a. 22 §). Sammantaget innebär detta att genom lagen om transport av farligt gods och den till lagen anslutande förordningen ges ett tämligen vittomfattande bemyndigande att utfärda föreskrifter om transport av farligt gods med luftfartyg. Enligt utredningens mening sy- nes det därför inte finnas något behov av att ha särskilda regler i luftfart- slagstiftningen om transport av farligt gods, utan en hänvisning till lagen om transport av farligt gods får i detta hänseende anses tillräcklig. 290 Vissa bestämmelser om lufttrafiken En hänvisning till lagen om krigsmateriel och lagen om transport av farligt gods kan dock inte helt ersätta behovet av bestämmelser i luftfart- slagstiftningen om villkor för transport av visst gods. Det finns nämligen varor som inte omfattas av dessa lagar men som ändå kan påverka luft- fartsskyddet eller flygsäkerheten. Som exempel kan nämnas gods som påverkar ett luftfartygs instrument eller radioutrustning samt vapen som är undantagna från kravet på tillstånd enligt lagen om krigsmateriel. När det gäller krigsmateriel kan också anmärkas att även om tillstånd har givits enligt lagen om krigsmateriel kan det finnas behov av att med hän- syn till luftfartsskyddet eller flygsäkerheten förbjuda eller reglera trans- porten av krigsmateriel. Utredningen föreslår därför att det tas in ett sär- skilt stadgande om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har rätt att av hänsyn till flygsäkerheten eller luftfartsskyddet förbjuda transport med luftfartyg av visst gods. Som ovan nämnts finns det en bestämmelse i 102 § LF om att andra skjutvapen än tjänstevapen inte får medföras i passage- rarutrymmet på luftfartyg som används i förvärvssyfte för persontrans- porter. Enligt utredningens mening finns det alltjämt behov av en mot- svarande bestämmelse. En sådan bestämmelse kan dock utfärdas av med stöd av utredningens förslag till 8 kap. 11 § luft- fartsförordning. Enligt utredningens förslag kommer brott mot denna bestämmelse inte att förskylla högre straff än böter (se 14 kap. 1 § 17 i förslaget till förordning). Det kan därför inte anses finnas någon betänk- lighet mot att får utfärda förbud mot att medföra vapen i passagerarutrymmet på ett luftfartyg. I sammanhanget kan även erinras om att den som innehar ett skjutva- pen utan att ha rätt till det kan dömas för vapenbrott enligt 9 kap. 1 § vapenlagen (1996:67). Vidare kan det erinras om att enligt utredningens förslag till 6 kap. 13–16 §§ luftfartslag, som motsvarar de nuvarande bestämmelserna i 1–4 §§ i lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats, får särskild kontroll äga rum för att förebygga brott som utgör ett allvarligt hot mot luftfartsskyddet. Vid kontrollen skall sökas efter vapen och andra föremål, som är ägnade att komma till användning vid sådana brott. Om ett sådant föremål påträffas kan det ofta tas i förvar enligt bestämmelser i . Annars skall den som medför föremålet uppmanas att förvara det på visst sätt, t.ex. hos personalen eller i bagageutrymmet. Den som inte rättar sig efter en sådan uppma- ning får avvisas från flygplatsen. Utredningens förslag: Bestämmelserna om lufttransporter lämnas oförändrade. I 9 kap. LL finns de privaträttsliga bestämmelserna om transporter med luftfartyg. I detta kapitel är bestämmelserna om flygföretagens ansvar vid personskada och personförsening respektive när bagage eller gods kommer bort, skadas eller försenas – tillsammans med forumreglerna – de mest centrala. Reglerna återspeglar de internationella konventioner som finns på detta område, av vilka Warszawakonventionen är den grundläggande. Denna överenskommelse har också t illträtts av i stort sett alla jordens stater. I och med den tekniska, kommersiella och rättspolitiska utveckling som skett har olika försök gjorts att modernisera Warszawakonventionen. I några fall har detta lyckats, i andra fall har olika internationella överenskommelser inte vunnit tillräcklig anslutning för att träda i kraft. Förändringarna har – vare sig de vunnit tillräcklig anslutning för att träda i kraft eller inte – i betydande utsträckning med tiden blivit överspelade.