sou · GNB3126 · 2000-01-01 00:00:00 — ƒven om Deweys tankar r hm- tade frÂn det amerikanska samhllet bˆrjan, kan det konstateras att mycket av hans drˆmmande om kommunikatio- nens fundamentala betydelse fˆr demokratin i hˆg grad finns nrva- rande i samband med dagens diskussioner kring demokratins kris. Baudrillards tnkande bˆr i viss mÂn uppfattas som en ˆverdrift ñ inte minst i frÂga om massmediernas imploderande av all kommu- nikation och information ñ som det r svÂrt att avvisa det teoretiska resonemanget om den sÂ kallade tystnaden i relationen mellan den politiska institutionen och medborgarna. FrÂgan r dÂ pÂ vilket stt detta slags teoretiska bidrag kan till- lmpas pÂ ett nÂgorlunda konkret stt inom ramen fˆr en offentlig diskussion om demokatins tillstÂnd och utveckling? kan man frÂga sig om detta verkligen r nÂgonting att efterstrva alter- nativt om det r mˆjligt ˆver huvud taget? Hr bˆr nÂgot pÂpekas som skerligen redan stÂr klart fˆr lsaren, nmligen att de presente- rade teorierna inte kan ses som konkreta fˆrslag pÂ vad som bˆr gˆras fˆr att vitalisera och fˆrbttra den demokratiska ordningen i ena eller andra riktningen (vem skulle pÂ allvar stlla upp pÂ Lipp- mans idÈer?). Detta indikerar fˆljaktligen att denna artikel i fˆrsta hand ska kunna fylla en reflekterande funktion. Enligt min mening besitter fˆljaktligen de reflektioner som de aktuella teorierna mˆj- ligtvis kan generera ett mycket viktigt egenvrde. Denna uppfattning (reflektionens egenvrde) skulle jag vilja utveckla nedan och sÂledes avsluta denna artikel med: Summan av de teoretiska redogˆrelserna (dock med srskilt fo- kus pÂ och ) kan delvis sgas kontrastera mot ett srskilt fˆrhÂllande som i allt hˆgre grad tenderar att prgla den etablerade politikens relation till medborgarna: nmligen den ut- veckling som bidragit till att demokratin som sÂdan och den demo- kratiska ordningen (relationen mellan institution och medborgare) i allt stˆrre omfattning hanteras som ett konkret projektarbete vars mÂl och syfte i fˆrsta hand bestÂr i att skapa effekt i kombination med snabba resultat. I detta sammanhang Âsyftas de sÂ kallade kon- kreta Âtgrderna, dessa reformer som fˆljaktligen framproduceras av den politiska institutionen i syfte att vitalisera och fˆrbttra det demokratiska samhllet. Fˆr att fˆrtydliga detta resonemang kan fˆljande exempel anvn- das: Det stmmer att Baudrillards teoretiska tnkande i viss mÂn bˆr betraktas som en slags politisk science fiction-berttelse med klart ˆverdrivna dystopiska och mardrˆmsliknande undertoner. sger hans tnkande en del om den slags desperation som faktiskt prglar den politiska institutionen i sin relation till medbor- garna. Det rÂder inget tvivel om att det baudrillardska tnkandet skrattar den politiska institutionen rtt i ansiktet som vÂgar ventilera idÈn om att lagstifta om medborgarnas obligatoriska skyldighet att rˆsta i politiska val. Hur ett sÂdant fˆrslag kommer att bemˆtas frÂn medborgarhÂll r fˆljaktligen inte srskilt svÂrt att fˆrutse. Vi mÂste fˆljaktligen betrakta den tidigare behandlade tystnaden som en aktiv handling prglad av ett revolutionrt trots gentemot den auktoritra fadersgestalten (den etablerade politiken). Ett genomdrivande av obligatoriskt rˆstande, leder, om man fˆljer Baudrillards resone- D RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN , MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA mang, skerligen till ˆkat valdeltagande, men rÂder det inget tvivel om att viljan att inte inbefinna sig vid valurnorna kom- mer att ˆka. Hr finner vi sÂledes ett konkret exempel pÂ hur rela- tionen mellan institution och medborgare blir till ett slags konkret projektarbete, prglat av mer eller mindre desperata reparationsar- beten som i marknadsekonomisk anda syftar till effekt och resultat, men som i fˆrlngningen i stllet tenderar att undergrva demokra- tin och relationen mellan den etablerade politiken och medborgarna. LÂt oss nu Âtervnda till den fˆrra paragrafens inledande part fˆr att nrmare komma in pÂ vad frÂgan om vad summan av de presen- terade teorierna i denna artikel faktiskt kan sgas argumentera fˆr. Den argumentativa pongen bestÂr i konstaterandet att det demo- kratiska samhllets vitalitet i mycket stor utstrckning framtrder (enbart) genom sjlva diskussionen och debatten om vad demokrati r fˆr nÂgonting, hur den ser ut i det samhlle vi lever i fˆr tillfllet samt hur den borde se ut (teoretiska utopier). Debatten som sÂdan har sÂledes ett fundamentalt egenvrde ñ och den behˆver fˆljakt- ligen inte alltid vara sammanfogad med begrepp som effekt och resultat: det hela behˆver inte resultera i nÂgonting annat n reflek- tion. Ju mer denna slags debatt fˆrekommer, desto mer vital kan demokratin sgas vara. Denna stÂndpunkt kontrasterar sÂledes mot det slags tnkande som tenderar att fˆrvnta sig att diskussionen och debatten kring demokratins kris framfˆr allt ska handla om att vaska fram konkreta Âtgrder enligt det slags mˆnster som fram- kommit i ovanstÂende exempel (obligatoriskt rˆstande). Natur- ligtvis ska man frÂn den politiska institutionens sida kunna refor- mera demokratin, men man bˆr fˆljaktligen inte glˆmma att kom- munikationen och debatten om demokratin och dess betingelser har ett fundamentalt egenvrde. I detta sammanhang kan kritik riktas mot sÂvl den etablerade politiken som massmedierna fˆr deras hantering av denna sak. Det r denna ideologi som sÂledes har omgrdat hela denna teori- redogˆrelse. Fˆrvisso ger vissa delar av det presenterade teoriblock- et uttryck fˆr ett sÂ kallat resultatinriktat projekttnkande (Lipp- man), som man bˆr ha klart fˆr sig att samtliga teorier i fˆrsta hand ska ses som teoretiska debattinlgg. I vilket fall som helst r det kanske framfˆr allt tnkande som representerar den ideologi som lyfts fram i detta avslutningsavsnitt. hyllande av kommunikationens, samtalets och debattens egenvrde i ett demokratiskt samhlle. Kommunikation behˆver inte nˆdvndigtvis utmynna i ett konkret handlande vilket i sin tur fˆrutstts resultera i nÂgot eller framtvinga en srskild effekt. resonemang hnger ihop med hans ˆvertygelse om att samhllet som bˆr fˆrstÂs som en enda stor debatt som aldrig kan sgas avslutas. Inte minst gller detta konversationen gllande relationen mellan politiken, massmedierna och medborgarna. 1 , (1997), s. 226. 2 , (1989), s. 77. 3 Se (1989) och (1991). 4 Vilket kan jmfˆras med Habermas teori om skillnaden mellan ett kommunikativt handlande och ett strategiskt handlande. Se Habermas (1995). 5 Se , (1996), s. 6 Se not 1. 7 Baudrillard, (1983), s. 8 Se grna Kellners (1991) av Baudrillards explosionsbegrepp, s. 9 Baudrillard, (1983), s. 98. D RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN , MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA Baudrillard, (1983) In the Shadow of the Silent Majorities. : Semiotext(e) Best, , , (1991) Postmodern : Critical Interrogations. Houndmills, Basingstoke, & : , W. (1989) Communication As Culture: Essays on Media and Society. , (1991) The Public and Its Problems. : Swallow Press, Habermas, J¸rgen (1984) Borgerlig offentlighet. Habermas, J¸rgen (1995) The Theory of Communicative Action: Reason and the Rationality of Society ñ vol. , (1997) Public Opinion. : Free Press Paperbacks , (1986) Medborgarpubliken och det offentliga rummet: Om utbildning, medier och demokrati. (1997) The Media and Modernity: A Social Theory of the Media. Om transnationell journalistik och politisk opinionsbildning På en pizzeria i , en by med ett par tusen invånare i södra , får besökaren oväntat ta del av en breaking news som de ledande svenska nyhetsmedierna först förmedlade : är på besök hos Gadaffi i Liby- en. Pizzerian drivs av en invandrad kurdfamilj och en kurdisk satel- litkanal visas på i taket. När nyheten senare når den del av svenskarna som enbart följer nyheterna i svenskspråkig TV rapporteras besök med kommentarer från , där det beklagas att han valt att bryta den bojkott mot som drivit igenom. Vid ungefär – men utsträckt över en betydligt – rapporterar de svenska medierna utförligt och i detalj om alla turerna i . Den alldagliga händelsen på pizzerian säger något betecknande om dagens mediesituation. Närmare bestämt vill jag lyfta fram tre saker: uppdelningen av den globala mediekulturen i olika världar, hybridiseringen av den lokala mediekulturen och möj- ligheter att sätta ramarna för hur internationella händelser tolkas i nyhetsflödet globalt. Det är slående att mötet mellan de två afri- kanska ledarna första gången når den svenske gästen på ett matställe som drivs av invandrare från via en TV-kanal som främst riktar sig till deras landsmän i hemlandet. Gästen, som ändå får anses vara en uppmärksam nyhetskonsument, får på pizzerian i det kanske mest ursvenska av alla landskap oväntat en glimt av en delvis främmande nyhetskultur med andra prioriteringar och tolkningsra- mar än den som han möter i svensk TV. Skillnaden handlar förstås inte om att svenska medier inte alls skulle uppmärksamma eller hans besök i . Tvärtom har den syd- D EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN afrikanske ledaren fått stort utrymme i både svenska och interna- medier. Nej, det som skiljer är att den kurdiska televisionen toppar med denna nyhet, vilket betyder att motiveringar till att bryta bojkotten mot lyfts fram. Och detta är inte betydelselöst. Det är tvärtom avgörande för vem som i mediet får initiativet i tolkningsprocessen, dvs. vems tolkning av händelsen som tittarna möter. I det kurdiska nyhetsprogrammet är det Man- dela själv (naturligtvis filtrerat och redigerat av redaktionen) och inte som har kontroll över besökets symboliska inne- börd. När händelsen omtalas i svensk TV dagen därpå är det där- emot inte som har initiativet i meningsskapandet utan det politiska etablissemanget i . Den svenska nyhetskultu- ren har ögon och öron vända mot den enda kvarvarande supermak- ten och en händelse som i tredje världen tillmäts stor betydelse blir först viktig när den uppmärksammats av de amerikanska medierna, skulle man kunna säga med en viss tillspetsning. Med detta exempel som utgångspunkt ska jag utveckla några tankar om utvecklingen inom det internationella mediesystemet och vad det innebär för demokratin i små stater som . De omväl- vande internationella förändringar som ägt rum är i sig tillräckliga för att motivera ökade forskningsinsatser på detta område. Hur ser egentligen dagens informationsvärldsordning ut? Vad har slut och den snabba utvecklingen av ny kom- munikationsteknik, t.ex. satellit-TV och Internet, betytt för makten över informationen i ett globalt perspektiv? Bara för att nu nämna några av de kanske viktigaste förändringarna. Jag menar att det finns goda skäl att i denna nya situation, den Nya världsordningen, åter- aktualisera några av de frågor rörande mediernas roll för de interna- maktförhållandena som diskuterades intensivt inom . Men givetvis innebär den nya situationen både att frågorna måste få nya svar och att de delvis behöver formuleras om för att vara relevanta . Jag ska här kon- centrera framställningen till några centrala frågor: 1.Är kulturimperialismen ett relevant forskningsobjekt i globalise- ringens tidearv och hur ska den i så fall studeras? 2.Är det rimligt att hävda att dominerar det internationella nyhetssystemet? 3.Förändras journalistiken i riktning mot en gemensam, global nyhetskultur? 4.Hur påverkas demokratin och opinionsbildningen av globalise- ringen inom mediesektorn? S TIG A RNE Kulturimperialismen som realitet i globaliseringens tidevarv? Debatten om en ny informationsordning och teorin om kulturimperialism höjdes röster inom om att den då rådande informationsordningen måste reformeras. Företrädare för länder i tredje världen understödda av krävde en jämnare balans i informationsutbytet, framför allt nyhetsförmed- lingen, mellan den industrialiserade delen av världen och utveck- lingsländerna, och en mindre stereotyp mediebild av förhållandena i tredje världens länder. Kraven avvisades av de ledande västmakterna med motiveringen att de i själva verket var en attack mot informa- tionsfriheten och yttrandefriheten. Både och valde att lämna , vilket reducerade organisationens eko- nomiska bas med ca en tredjedel. Debatten om den internationella informationsordningen dog ut och inriktade sin verk- samhet på andra frågor (för mer information om debatten, se Carls- son 1998; Hamelink 1997; Many Voices One World; Nohrstedt 1986). Medieforskare inom fältet internationell kommunikation talar sällan om en ny informationsordning, förmodligen för att termen anses belastad av betydelser och förutsättningar som är aktuella. kan det onekligen hävdas att det nu mer än nå- gonsin finns anledning att tala om en ny informationsvärldsordning nära sammanhängande med den nya världsordning som proklame- rades av president i samband med Gulf- eller Kuwait- kriget –1991. Men medan uttrycket ny informationsordning i UNESCO-debatten syftade på förslag om hur makten över informationen och medierna skulle kunna fördelas mer rättvist, kan det endast syfta på den reellt existerande situationen som utmärks av allt tydligare skillnader mellan, å den ena sidan, ett fåtal globala mediemoguler med allt större mediemakt koncentrerad i sina händer och, å den andra sidan, majoriteten av världens befolk- ning vars betydelse för den globala medie- och informationsmakten inskränker sig till rollen som presumtiva konsumenter. Den teoretiska bakgrunden till kraven på en ny informations- ordning var den s.k. kulturimperialismteorin. Enligt denna hade imperialismen tagit sig nya former efter koloniernas frigörelse från kolonialmakterna. De gamla kolonialförvaltningarna hade ersatts av nya former av beroende och underordning, främst ekonomiskt och kulturellt. De nya staterna i tredje världen hade D EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN visserligen uppnått nationell självständighet politiskt, men genom näringsstrukturen och genom allianser mellan främst över- och medelklassen i de nya staterna och tunga finans- och handelscentra i den gamla kolonialmakten befann man sig fortfarande i ett starkt beroendeförhållande till i stort sett samma herrar som . Detta beroende hade också en kulturell sida, enligt kulturimperia- lismteorin. hade medelklassen blivit utbildad och socialiserad enligt kolonialstyrets behov och i centra fanns ett växande om än inte alltid så omfattande kulturutbud med ursprung i . Mediestrukturen blev i hög grad en kopia av kolonialmaktens dito och flödet av exempelvis nyheter gick till övervägande delen i den ena riktningen: från centrum i kolonial- maktsmetropolen, t.ex. eller , till periferin, dvs. län- derna i tredje världen. Denna ojämlika struktur blev alltså bestående också efter koloniernas formella frigörelse, enligt kulturimperia- lismteorin. Ursprungliga kulturer trängdes alltmer tillbaka i takt med att industrialiseringen och förändringar av jordbrukets förut- sättningar tvingade människorna att flytta till städernas förorter. Mediekonsumtionen ökade överlag. Särskilt televisionen lockade en allt större publik som fick ta del av ett utbud som till helt övervä- gande delen bestod av importerade program, ofta från eller Made in . Vid sidan av den nya kulturkonsumtionen förändrades därmed inte bara vardagslivet och livsstilen utan även mer grundläggade värderingar och ideologiska föreställningar, me- nade anhängare av kulturimperialismtesen. Tredje världen indoktri- nerades, västifierades och satt fortsatt kvar i en underordnad rela- tion dominerad av de gamla kolonialmakterna och om än i mildare former än . Globalisering: dominans eller pluralism? Globaliseringen har blivit något av ett ledtema kultur- teoretiska och samhällsvetenskapliga diskussion. Det har till och med betecknats som början på ett paradigmskifte inom internatio- nell kommunikation (et al. 1997; jfr Eke- crantz 1998). Andra uttrycker dock ett visst obehag med begreppet som sådant, därför att det tycks förknippat med förgivettagna vär- deringar och ställningstaganden som det kan syfta på praktist taget alla relationer som sträcker sig över nationsgränserna. Ett mindre anspråksfullt ordval än globalisering kan då vara att i stället tala om transnationella processer (1996, s. 5–6). S TIG A RNE det följande ska jag koncentrera mig på hur mediefrågorna kommer in i globaliseringsproblematiken. För det första är det uppenbart att medierna har avgörande be- tydelse för globaliseringsprocesserna. Samtliga teoretiker som för- sökt att beskriva de bakomliggande faktorerna nämner deras roll. Globaliseringen är alltså inte minst ett resultat av att medierna för- medlar information, bilder och intryck från andra länder och världs- delar samt att de lägger en grund för upplevelsen av världen som a single place (1992, s. 6). Det är förvisso inte enbart medierna som bidrar till detta – handel, kapitalflöden och ekono- misk integration, turism och emigration/immigration är andra fak- torer som driver på globaliseringen. För det andra är det påfallande att de ökade informationsström- marna och kontakterna mellan individer, folk och kulturer tolkas både utopiskt och dystopiskt. vision om en global bygemenskap, the global village skapad genom de elektro- niska medierna, hör naturligtvis till de optimistiska prognoserna, liksom tes om historiens död i bemärkelsen att de stora ideologiska systemen har gått i graven och ersatts med en pragmatisk politik som i grunden handlar om samma plånboksfrågor överallt på jorden. Emot dessa optimistiska tolkningar står det dystopiska perspektivet på globaliseringen, kanske främst uttolkat av . Han menar att de ökade kontakterna mellan olika kulturer – tänker framför allt på kontakterna mellan västvärlden och den islamska kulturen – kommer att leda till ökade friktioner och konflikter, kanske krig. I detta perspektiv kommer globaliseringen att framkalla nationalistiska och funda- mentalistiska reaktioner. Konflikterna på kan naturligtvis – i varje fall ytligt betraktat – uppfattas som be- kräftelser på denna pessimistiska syn. Alltså: även om globalisering- en ökar kontaktytorna mellan olika folk och kulturer är det inte givet att det leder till ökat samförstånd och global fred. För det tredje kan det noteras att dessa motsatta perspektiv också återfinns i synen på frågan om globaliseringen leder till ökad kulturell homogenitet eller heterogenitet. Med ett McLuhanskt eller Fukuyamskt synsätt blir svaret förstås att globaliseringen medför ökad kulturell homogenitet, medan ger det motsatta svaret – globaliseringen ökar den kulturella heterogeniteten. Mer intressant är emellertid ett tredje synsätt som har formulerats av bland annat . Han har uppmärksammat det han har kallat kreolisering och hybridisering. Med hjälp av dessa begrepp kommer man ifrån en ofruktbar motsatsställning mellan antingen D EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN homogenitet eller heterogenitet som resultat av globaliseringen och kan i stället se möjligheterna av andra kulturella formationer och nya identiteter i globaliseringens kölvatten. Om vi för återvänder till den kurdiske pizzabagaren och hans familj så känne- tecknas deras tillvaro i kulturell bemärkelse av att de bär med sig seder och bruk från den kurdiska traditionen som de som invandrare i givetvis också har anammat vissa normer och regler, vilka skiljer sig från dem de är vana vid från sina hemtrakter. Men det vore för enkelt att se deras kulturella identitet som rätt och slätt en blandning mellan deras ursprungskultur och en svensk kul- tur. Poängen är i stället att de bägge kulturerna (låt mig tills vidare helt oproblematiserat använda ett språkbruk som tycks baserat på föreställningen om monolitiska åtskilda kulturer fastän detta snart ska överges) relativiseras i deras tillvaro – den kurdiska kulturen och identiteten blir aldrig riktigt densamma efter erfarenheterna från och kanske andra länder som de bott i efter att de lämnade . Och de kommer förmodligen inte heller någonsin att uppfatta sig som riktigt svenska i och med att de har ett ursprung som skiljer sig från de flesta andra svenskar. Men denna upple- velse, denna hybridiserade kulturella identitet, kan faktiskt ligga till grund för en kulturell gemenskap på en annan, transnationell nivå. Jag tänker då inte på det tämligen självklara att de kan uppleva gemenskap med övriga kurder i exil utan på en slags minsta gemen- sam kulturnämnare som de delar med andra individer och grupper som lösgjort sig från sin traditionella kulturella miljö. Det kan handla om flyktingar, livsvagabonder eller kosmopoliter, dvs. män- niskor som av en eller annan anledning kommit att leva betydande delar av sitt liv i olika kulturer och därigenom tillägnat sig det som enligt är en metakulturell position, en beredskap att möta människor från andra kulturer och en öppenhet inför skilda kulturella synsätt (1992, s. 252). Men, som också utvecklar, behöver det kosmopolitiska inte nödvändigtvis stå i motsättning till det lokala. Ty allt fler lokala miljöer kännetecknas av kulturell mångfald – säkert mer så än , men i alla fall – och medierna now makes just about everybody a more (Ibid., s. 255). Globaliseringen skulle i så fall genom tilltagande kulturell hybridisering kunna resultera i en ge- mensam upplevelse av kosmopolitisk identitet som går på tvärs över nations-, religions- och etniska gränser och utgör en för en slags potentiellt global kultur ovan nationen och det lokala. En konvergerande heterogenitet med andra ord. S TIG A RNE För det fjärde har de olika perspektiven på globaliseringen också implikationer för hur man ser på roll i det internationella eller globala maktsystemet. Här kan man å den ena sidan urskilja ett synsätt som har beröringspunkter med tesen om kultuell hybridise- ring och som betonar nationalstatens minskade betydelse i det post- industriella informationssamhället och inte minst efter slut. Utvecklingen mot reglering av internationella förhållanden genom överstatliga överenskommelser och samråd, en utveckling som på engelska brukar sammanfattas med formeln from govern- ment to governance, där nationalstater i och för sig utgör en typ av aktörer men numera inte längre i lika tydlig särställning som tidigare eftersom politiken nu utformas i samspel med multinationella industri- och kapitalkoncerner samt olika NGO:s, har enligt detta första synsätt tagits till intäkt för konstaterandet att samtliga natio- nalstater, inklusive , har försvagats globalt. Inte ens den enda återstående supermakten har full kontroll över det internationella systemet. Organ för internationellt samarbete såsom FN, NATO, , , osv. kan inte styras av , och det kapital som rör sig tämligen obehindrat över nations- gränserna har inte längre någon nationstillhörighet. Kapitalet har inget hemland, som redan konstaterade. Mot denna tes om en transnationell politik, lösgjord från nationalstatens band, kan ställas en mottes om hegemoni i den Nya världsordningen. Enligt denna tes om amerikansk hegemoni har den internationella governance-politiken drivits på av starka amerikanska påtryck- ningsgrupper, främst näringslivet, och militära slagstyrka betraktas här som den yttersta garanten för systemet. Dessutom är försvarsindustri inte bara av stor militär betydelse – svarar ensamt för av världens samlade vapenexport (1996, s. 463). och visar, enligt hegemonitesens förespråkare, vad den bakomliggande amerikanska militära styrkan betyder för möjligheterna att tvinga en stat till underkastelse som inte rättar sig efter vilja, som dessa krig är exempel på möjligheter att tillvarata sina intressen, t.ex. tillgången på strategiska råvaror – oljan i – och marknadsekonomins penetration av . Dessa krig visar också, tvärtemot vad den första tesen hävdar, att inte bara kan driva igenom sin linje i FN och därigenom få legitimitet för sin politik () utan dessutom kan köra över FN och etablerad internationell rätt när man anser det nödvändigt (Kosovo). D EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN Globaliseringsproblematiken är således tämligen komplex och berör flera samhälleliga nivåer. I den följande framställningen ska jag begränsa mig till i huvudsak två aspekter: