sou · GNB368d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Behovet av psykosocialt stöd till ungdomar, anhöriga och andra när- stående var mycket stort. Ungdomarna var ofta upprörda och aggressiva. Många hänvisades eller kördes till stöd- och kriscentraler i aktuella stads- delar. Några bedömdes dock vara i sådana chocktillstånd att de behövde vård. Representanter för olika organisationer, inte minst etniska grupper, inställde sig spontant eller ombads komma för att medverka i det psykosociala omhändertagandet. Även ett antal präster och motsvarande företrädare för olika trossamfund kom också att tjänstgöra vid främst Sahlgrenska. Till detta kom en bred insats från idrottsföreningen . Den aula som finns invid entréutrymmena användes för allmän in- formation till anhöriga. Informationsarbetet försvårades genom att faciliteter och utrustning för ändamålet, t.ex. telefonjack, datorer, faxar och kopieringsmaskiner saknades i de lokaler där detta arbete pågick. Funktionärerna tvingades förflytta sig mellan händelsernas centrum och sina ordinarie arbetsloka- ler för att utföra sådant arbete. Telefonförbindelser monterades dock senare in. Bristen på lämplig teleutrustning innebar att mobiltelefonen blev den huvudsakliga kontaktformen, mellan enheter, till katastrofsamordningen och informationsstaben på , till kontaktpunkterna i stadsdelarna och även gentemot medierna. Under larmfasen av händelsen, när exem- pelvis funktionärerna i de olika staberna åkte in till sjukhusen och , utnyttjades i hög grad också mobiltelefoner för att infor- mera om läget, larma ytterligare personal och hålla kontakt med medier. 8.3.2Stadsdelarnas och frivilligorganisationernas krishantering Katastrofsamordningsgruppen beslöt runt att samtliga stads- delar skulle inta högsta beredskap. Stadsdelscheferna ringdes ånyo upp med direktiv att mobilisera sin krisverksamhet. Denna rundringning tog . Enligt katastrofplanen ska stadsdelarnas krisgrupper (dvs. den lokala krisledningen) kallas på initiativ av den kommunala jourbyrån i polis- huset. I det här fallet blev stadsdelscheferna således istället uppringda direkt av stadsdirektören och ledamöter i katastrofsamordningen, vilket orsakade viss förvirring i något fall. Myndigheternas och frivilligorganisationernas information Stadsdelscheferna sammankallade sina krissamordnare eller kris- grupper som i de undersökta stadsdelarna var på plats . Enligt givna order motringde krisgrupperna för att bekräfta att de var igång. Redan när de etablerades började det dyka upp anhöriga som sökte sina ungdomar. Krisjourer etablerades mellan och 05.00 i de mest berörda stadsdelarna, sannolikt även senare i andra stadsdelar. Normalt inrätta- des de i anslutning till socialkontor och liknande. Även andra lokaler kom till användning som fritidsgårdar, kulturhus, kyrkor m.m. Verksam- heten drevs främst av personal från enheter för individ- och familje- omsorg, fritidsgårdar, skolan och BUP (Barn- och ungdomspsykiatrin). Medlemmar i frivilliga och ideella organisationer samt etniska krisgrupper medverkade i detta arbete (vilket beskrivs strax nedan). I flyttade krisgruppen tidigt från förplanerade lokaler till vilket föreföll som ett naturligt centrum för områdets krisarbete. Detta medförde vissa kommunikationsproblem till dess att man lyckades få en fax installerad i kyrkan. öppnade på eget initiativ och blev mycket intensivt indragen i krisarbetet, då kyrkan blev en samlingsplats för många människor som sökte gemenskap. Kyrkan fylldes snabbt av sörjande ungdomar varav en del sedan kom att övernatta i lokalerna . Minst 500 personer uppskattas ha befunnit sig i lokalerna. Kyrkan blev även en viktig informationspunkt där det fortlöpande gavs information vid ett antal tillfällen . Ett flertal andra kyrkor medverkade också i informations- och krisbearbetningsarbetet lokalt. Flera av dem ingår som en förutsatt resurs i stadsdelarnas katastrofplaner. Även ett antal etniska grupper startade eget krisarbete. En muslimsk krisgrupp startade sin verksamhet i men flyttade över till . Krisgruppen besökte drabbade familjer och sammanträffade med ungdomar där man bl.a. försökte dämpa deras upprörda känslor och övertyga dem om att rykten som spridits i medier om att branden var anlagd inte hade någon grund. Imamer bidrog vid sjukhusen med att medla mellan drabbade och sjukhuspersonal och medverkade vid identifieringar och religiösa ceremonier såsom tvagning. Inom krisgruppen samarbetade olika muslimska församlingar och fören- ingar, bl.a. turkiska och bosniska och albanska föreningar samt sunni- centret och kvinnoföreningar. Gruppen arrangerade senare genom fem imamer begravningen i . I samarbete mellan skilda iranska föreningar och enskilda bildades också en iransk krisgrupp. Den stödde drabbade familjer inte enbart med iransk bakgrund, arrangerade senare begravningen på och stod bakom en minnesstund i . Även en somalisk krisgrupp bildades och fick en lokal i Hammar- kullen. Den arbetade med stöd till anhöriga, hjälp med identifiering och Myndigheternas och frivilligorganisationernas information sökande efter skadade. Man såg det också som en uppgift att försöka förklara för föräldrarna hur svenska myndigheter och sjukvård arbetar. Syrianska kyrkan hade vidare en krisgrupp. Sammanlagt upprättades ett 70-tal kris- och stödcentraler i stadsdelarna. Vid stödcentralerna tog man emot anhöriga och ungdomar, såg till att de fick mat, dryck, vila och medmänskligt stöd. Direktiven från katastrofsamordningen innebar en balansgång mel- lan att krisarbetet skulle etableras så brett att ingen drabbad saknade stöd och att inte tränga sig på. Detta kan jämföras med uppgif- ter från flera anhöriga att de vare sig fått information eller någon hjälp (se kapitel 9). Det fanns fler skäl till kravet på bred lokal mobilisering än att ge snabbt stöd till drabbade familjer. Ett annat skäl var oron för att många ungdomar skulle samlas i centrum och skapa tillskottshändelser av mer våldsamt slag som resultat av de olika rykten som spreds kring branden om rasistdåd etc. I en av de undersökta stadsdelarna ansåg man emellertid att det inte fanns behov för sådan verksamhet, då inga ungdomar från området del- tog i festen. Huruvida fler stadsdelar som var mindre berörda följde samma linje har inte undersökts av utredningen. När det gäller graden av etable- ring av krisjourer hade katastrofsamordningen på en annan bild av läget. Man hade där uppfattningen att krisjoursverksamhet mobiliserades i samtliga stadsdelar , medan minst en och möjligen flera stadsdelar förefaller ha tagit mer pragmatiska och lokalt anpassade beslut. Krisgrupperna stod i kontakt med kommunens krissamordningsgrupp i via främst fax och e-post men även telefon. Dessa informations- kanaler upplevs ha fungerat väl. Däremot hade man i någon av de un- dersökta stadsdelarna problem med att få ut information om sina krisjourer i medierna trots upprepade försök. fortsatte man att kalla in personal och upprätta kanaler till bl.a. vård- centraler, BUP, vuxenpsykiatrin, kyrkan, ungdomshälsan m.m. Arbetet och helgen gick för de lokala stadsdels- ledningarna i huvudsak ut på att övervaka krisjoursverksamheten, finnas till hands i kontakten med anhöriga, hålla samband med bl.a. vårdcentraler och sjukhus, och – efter hand som listor på omkomna kom – informera om dessa. Man fick dessutom planera om och ställa in aktiviteter i stadsdelarna som kunde upplevas som stötande. Under hel- gen fortsatte man att hålla skolor, fritidsgårdar och övriga samlingsplatser öppna. Det huvudsakliga arbetet bestod fortfarande i att hjälpa anhöriga med information och myndighetskontakter, främst med sjukhusen, då de slutgiltiga listorna på omkomna offentliggjordes. Kontakten med medierna bestod under denna första fas mest av samtal från journalister som sökte information. Kontaktproblemen med medierna i har beskrivits ovan. Myndigheternas och frivilligorganisationernas information inte medierna som någon viktigt informationskälla för egen del, då in- formationen från till stadsdelsförvaltningarna upplevdes fungera väl, förutom under de tidigaste timmarna då kommunikationssystemen inte kommit igång. planerades för skolstarten och de extraresurser i form av personal som skulle behövas på de olika sko- lorna. Sammanfattningsvis uppstod tre stora samlingsplatser för drabbade, anhöriga och andra berörda – själva olycksplatsen, och . Många människor hade behov av att sörja och söka hantera sin kris i mer kollektiva former. Det innebar också att krisjourerna hade stor variation i antalet besök, i vissa stadsdelar var besöken mycket få. Bedömningen från kommunala aktörer är att stads- delarnas krisarbete fungerat mycket bra och att en decentraliserat kom- munal organisation haft stora fördelar vid denna typ av händelse, inte minst med tanke på hur snabbt krisarbetet kom igång lokalt. I detta sammanhang bör påpekas de skillnader som fanns i de anhö- rigas användning av och syn på informations-, kontakt- och stödkanaler jämfört med myndighetssfären. Myndigheterna har planerat enligt en svensk organiseringskultur som innebär att man inrättar stödfunktioner på offentliga platser till vilka människor förväntas söka sig. Många in- vandrare valde dock i stället att söka sig till sina föreningar, kyrkor och deras företrädare och de krisgrupper som redan fanns där eller som etablerades vid olyckan. Försvaret bidrog genom Marinkommando Väst till att hjälpa kris- grupper genom att sända förnödenheter av olika slag, såsom ett stort antal filtar och madrasser samt 9300 portioner dryck och bröd och 1600 portioner mat, under drygt kväll. Dessa förnöden- heter levererades till olycksplatsen, och och skola. För utspisning stod hemvärnet. Leveranser pågick fram till . Försvaret svarade också för flygtransporter av brännskadade ungdomar samt för krishantering och debriefing av sjuk- vårdens personal. Identifieringsarbetet startades av polisen på brandplatsen. Uppgifter om omkomna och saknade ungdomar togs också emot av sjukvårdsperso- nal . Anhöriga uppger att de lämnade uppgifter om sina barn såväl hos polisen som på sjukhusen. I och med att de döda samlats i bårhuset vid Sahlgrenska flyttade polisen över sitt arbetet med identifiering dit efter att initialt ha utfört det i polishuset där det brukar ske. Tre rum inrättades för identifiering och anhörigas avsked. De omkomnas föremål samlades i en särskild lokal där de anhöriga kunde bese dem. Myndigheternas och frivilligorganisationernas information från kuratorer och socialarbetare i anslutning till visningarna av de om- komna. Många anhöriga samlades här för att övervara detta arbete och det uppstod köer till identifieringsrummen. Arbetet försvårades enligt poli- sen bland annat av att flera av de omkomna saknade legitimationshand- lingar och exempelvis hade annan klädsel och hårfärg än föräldrarna uppgav. När identifieringen var klar besöktes de anhöriga i allmänhet av en representant för polisen, oftast tillsammans med en präst. Polisens system för identifiering mötte krav på andra former och snabbare förfarande, ibland i förhållandevis tydliga motsättningar. Olika synsätt mellan parterna skapade bland annat problem vad gällde listorna över de omkomna som i enlighet med svenska sekretessregler enbart var till för sjukhusets funktionärer men som i den oordnade situationen kom i andra händer. Desperation, förtvivlan och ilska präglade många anhö- riga vilket bl.a. ställde större krav än normalt på kurativa och psykosociala insatser. Alla anhöriga nåddes enligt egna uppgifter inte heller av erbjudan- dena om sådant stöd. Ett antal anhöriga hänvisades mellan olika sjukhus och de telefon- nummer de uppmanades ringa uppges i vissa fall inte ha fungerat. An- höriga som inte underrättats ombads vänta i hemmen för besked. fanns uppgifter i text-TV som föranledde anhö- riga till ännu icke identifierade att samlas i polishuset. Efter lång väntan där hänvisades de vidare till . identifierades 18 omkomna, 39 och ytterligare tre. De sent identifierade var svårt brända och identifikationen skedde bl a genom analys av tandstatus. Den sist funna flickan upptäcktes på brandplatsen . Två skadade av- led på sjukhus, en och en . offentliggjordes listan på de omkomna (. For- men är ett pressmeddelande som läggs ut på kommunens hemsida. Åt- gärden avviker från sedvanliga regler och rutiner då det är polisen som svarar för denna typ av offentliggörande. Vissa uppgifter gör gällande att det inom polisen fanns andra uppfattningar om när och hur publicering skulle ske. Det framgår av gjorda intervjuer att kommunen hade mer bråttom med att sprida listan till offentligheten än polisen. Från kommu- nalt håll menade man att listan måste finnas tillgänglig när skolorna började så att de där visste i vilka klasser det fanns om- komna ungdomar. beslutades inom katastrofdelegationen att inkalla kommunstyrelsen. Problem uppstod härvidlag att på telefon få tag i en del ledamöter, då flera av dem hade hemligt telefonnummer. Kontak- terna med var inte särskilt fruktsamma på denna punkt, operatöre- Myndigheternas och frivilligorganisationernas information rna där var till en början inte benägna att lämna ut numren trots påpe- kanden om katastrofsituationen, men utlämnades de dock. Alternativet att själv kopplade fram samtalen förefaller inte ha över- vägts. Kommunstyrelsen sammanträdde och fick information om läget samt gav kommunledningen mandat att fatta behövliga beslut i samband med branden. Mötet skedde i vanlig ordning i . Inför sammanträdet började en mobil fas av katastrofsamordnings- gruppens arbete. Kommunledningen plus informationsdirektören åkte i taxi från till Börsen, för att senare besöka bl.a. olycksplatsen och . De intervjuade aktörerna menar dock inte att detta försämrade aktions- och beslutskraften på något avgörande sätt. Under resan till kommunstyrelsen författades grunden till ett offentligt uttalanden med bl.a. kondoleanser som styrelsen antog. En rad kontak- ter skedde per mobiltelefon under resorna. Styrelsemötet resulterade i ett antal administrativa åtgärder , t.ex. riktlinjer om flaggning och om inställande av arrang- emang. ADB-funktionärer kallas in för att lägga upp adressystem för intern datorkommunikation. Problem förelåg dock att datera upp in- aktuella telefonlistor för den interna och externa kommunikationen och flera informationsfunktionärer på ägnade sig uteslutande åt att korrigera nummerangivelser gentemot medierna. Alla stadsdelschefer kallades till där bl.a. anhörigträffar diskuterades. En stor katastrof som branden på innebar att sorgen inte bara tog sig uttryck inom drabbade familjer och bland direkt närstående. De tre samlingsplatserna förblev viktiga sorgepunkter. Många sörjande sam- lades utanför brandlokalen veckorna efter branden och platsen smycka- des med blommor, bilder och minnen av de omkomna. Flera organisationer fortsatte att fullgöra stödinsatser på platsen. Särskilda minnesstunder anordnades bl.a. i , i en sporthall i samt av enskilda i . Fackeltåg arrangerades bland skolelever. I sorgearbetet deltog det offentliga . Statsministern förklarade branden som en nationell katastrof. Den vecka som följde efter allhelgonahelgen 1998 innebar en rad efterhanteringsfrågor för berörda myndigheter. Den medicinska vården av skadade fortsatte på sjukhusen. Polisens identifieringsarbete avsluta- des i och med att den sista saknade flickan hittats. Polisen insatser kon- centrerades därefter till två områden (förutom för- och teknisk under- sökning), dels ordningsinsatser i samband med begravningarna, dels möten med anhöriga och representanter för de etniska grupperna. Myndigheternas och frivilligorganisationernas information fortsatte sin krishantering, men startade också ett in- formationsarbete i skolorna. Myndighetsinsatserna utvecklas i det föl- jande. För kommunens centrala enheter medförde veckan en rad administra- tiva åtgärder, t.ex. att verkställa operativa beslut som kommunledningen tagit om bl.a. resekostnader, extra bidrag på till varje familj som drabbats av dödsfall och busstransporter till begravningarna. Stadskansliet och invandrarförvaltningen – de centrala förvaltningar som var mest in- blandade i detta arbete – hade en rad kontakter med anhöriga och be- rörda. Det rörde sig både om kontakter från och till enskilda personer och kontakter med olika etniska grupperingar, kontakter av mycket skif- tande slag. För invandrarförvaltningen gällde det också kontakter under de efterföljande dagarna med ett antal organisationer, däribland Makedo- niska föreningen. På politisk nivå var branden fortfarande den viktigaste frågan. Kommunstyrelsens ordförande uppger att frågan tog upp nästan hela hans tid efter branden. efter branden träffar centrala kommunaktörer dels repre- sentanter för invandrarföreningar, dels en grupp ungdomar från olika skolor i syfte att bli mer bekanta med hur dessa upplevde situationen. Intervjuade aktörer noterar skillnader mellan mötena i synen på etniska skillnader och motsättningar. Ungdomarna betonade samhörighet mel- lan folkgrupperna utan etnisk uppdelning medan representanterna för föreningarna mer framhöll den etniska segregationen i och de negativa effekterna av dem. 8.4.2Ny lokal krisorganisering och stöd i skolorna utsågs en grupp bestående av en representant vardera från de mest berörda stadsdelsförvaltningarna som skulle utarbeta riktlinjer för fortsatt stödarbete för de överlevande. Det förslag som senare pre- senterades gick ut på att fem stödcentra skulle upprättas. På stadsdels- nivå återupprättades de ordinarie kommunikationsvägarna mellan förvaltningarna och medborgarna så att t.ex. vanliga funk- tioner började fungera, en övergång som inte var helt problemfri. inleddes med minnesstunder i alla skolor. Nästan samt- liga omkomna och skadade var skolelever. kommuns cen- trala ledning och många lokala skolledningar bedömde att det fanns ett stort behov dels av information i skolorna, dels av att stödja elever och låta deras känslor komma till uttryck. Eleverna samlades skol- eller klass- vis, informerades om det inträffade och erbjöds stödsamtal och andra möjligheter att bearbeta både kollektiv och individuell sorg. Särskilda minnesstunder hölls i en rad skolor. Angeredsgymnasiet som var den Myndigheternas och frivilligorganisationernas information enskilt mest drabbade skolan och även andra skolor ställde stora elevvård- ande resurser till förfogande i form av bl.a. psykologer och extra lärare. Skolornas schemaläggning var anpassade efter de stödbehov som fanns på respektive skola. startade ett brett informationsarbete i skolorna av den s.k. Häfa-grupp (Händelsebaserat förebyggande ar- bete) som finns inom myndigheten som en ordinarie funktion. Den består av åtta personer som åker ut i skolklasser efter upprepade brandtillbud för att informera om brandrisker, brand- förlopp och andra brandfrågor. Fram till jullovet 1998 hade Häfa-grup- pen besökt 150 klasser med ca 6000 elever och /ytterligare cirka 50 klasser vintern/ . genom- fördes dessa informationstillfällen tillsammans med polisen. Polisen, i första hand närpoliser, genomförde också i egen regi ett antal samman- komster i skolor och föreningar för efterhandsinformation . Stadsdelarnas krisgrupper hade bemanning dygnet runt , men övergick sedan till ett system med bakjour i hemmen på icke kontorstid. Krisjourerna trappade ned sitt öppethållande från att ha ständig bemanning till att endast ha öppet efterhand som behovet minskade, med början . , då katastrofsamordningsgruppen avslutat sitt arbete på , övergick informationsansvaret till respektive myn- dighet. Kommunen tog över ansvaret att hålla gemensamma press- konferenser. Dessa hölls den följande veckan vanligtvis en gång per dag, vilket ansvariga aktörer bedömer som lagom(ingen motsäger hel- ler detta av tillfrågade journalister). De flesta myndigheter utnyttjade denna form. Polisen uppger således att man planerade att enbart ge ut ett press- meddelande, men det fungerade inte, utan man kom också att delta i ett antal av kommunens presskonferenser. Förutom hos räddningstjänsten genomfördes krishantering och debriefing även inom sjukvården och på nivå främst inom stadsdelsför- valtningarna. All personal som direkt eller indirekt deltagit i arbetet i samband med branden erbjöds sådant stöd. Den kommunala krishante- ringen sköttes i huvudsak av egen personal. Ett stort gemensamt möte anordnades dock inledningsvis i med en norsk krispsykolog som huvudtalare. För krishanteringen inom sjukvår- den svarade försvaret genom (). rekryterade ett 40-tal personer (psykologer m.fl.) från övriga landet som Myndigheternas och frivilligorganisationernas information är specialutbildad för försvarets internationella hjälparbete. Denna debriefing påbörjades . 8.4.5Polisens information till anhöriga Begravningarna medförde för polisens del, utöver ordinärt ordningsar- bete, en rad förhandskontakter med anhöriga och representanter för olika etniska grupper. Perioden därefter tog sig polisens informations- insatser gentemot dessa i huvudsak två former. I slutet på veckan påbör- jades en serie möten med sammanlagt ett 25-tal företrädare för etniska organisationer. Här gavs information om bl.a. förundersökningsarbetet men även om hur räddningsarbetet gått till under olycksnatten. Under den vecka som följde inbjöds samtliga anhöriga till sammanlagt sju mö- ten (med 15-20 personer per gång). De fick samma typ av information, men syftet var också att berätta om hur svenska myndigheter fungerar generellt och vilken ställning myndigheterna har i samhället. En orsak till anordnandet av dessa möten var den misstro som uppstått i vissa invandrarkretsar mot inte minst polisen. 8.4.6Begravningar, nationella besök och uppdrag Begravningarna av de omkomna blev i vissa fall stora manifestationer av sörjande, särskilt den muslimskt religiösa begravningen i och den av främst iranier anordnade mer profana begravningen på kyr- kogård. De följdes av uppskattningsvis 5.000 respektive 10.000 sörjande. Utöver statsministerns besök anlände där- efter ytterligare två statsråd till , integrationsministern och skol- ministern, och senare justitieministern. De besökte främst olycksplatsen och sjukhus. I några fall besökte regeringens representanter också en- skilda anhöriga och företrädare för etniska grupper. efter branden besökte kungaparet . Enligt rutinerna ansvarade för programmet som bl a inne- bar besök vid olycksplatsen och på sjukhus. Ett relativt stort medie- uppbåd följde evenemanget och bevakade inte minst besöket på olycks- platsen. Det var dock delvis andra medier än dagspress och TV-nyhets- medier som intresserade sig för frågan. , efter branden, fick regeringens uppdrag att samordna informationsinsatserna gentemot an- höriga till avlidna och skadade och att skapa ett forum för diskussion mellan dessa och berörda myndigheter. En arbetsgrupp bildades med myndighetsrepresentanter, men uppdraget utformades i huvudsak som observation av det samlade informationsarbetet. avfattade bl.a. ett brev till samtliga anhöriga om de kontaktmöjligheter som finns tillgängliga. Myndigheternas och frivilligorganisationernas information 8.5Den fortsatta hanteringen och För information, men också behandling och rådgivning, öppnade kom- munen fem stödcentra. Varje stödcentrum är knutet till befintlig ungdomsmottagning. hade dock inte alla fem stöd- funktionerna börjat fungera fullt ut. Dessa är dock tänkta att på lång sikt, , arbeta med att hjälpa de drabbade. Ett samlat kommunalt beslut togs att samtliga anhörigfamiljer till om- komna skulle kontaktas av sina respektive stadsdelsförvaltningar. For- merna för dessa kontakter har varierat mellan stadsdelarna. Några anhö- riga uppger att de inte nåtts av kontakter. Det kan till viss del bero på att uppgifter över anhöriga endast upptar en adress. Då föräldrarna är skilda har ibland endast en förälder kontaktats och fått information. Ett antal föreningar som bedrev aktiviteter tiden efter branden har fått särskilt stöd från .