sou · GNB3126 · 2000-01-01 00:00:00 — Man kan tala om att gästerna i debatten kan tilltalas i exempel- roller (personer som har personlig erfarenhet av ämnet och berättar om sin privata upplevelse), expertroller (personer som har professio- nell kunskap om ämnet och förklarar större strukturer), åsiktsroller (personer som håller en vis åsikt i frågan och argumenterar för denna), ansvarsroller (personer som har ansvar för frågan och ska försvara och förklara t.ex. beslut). Dessa roller är dock inte statiska (och säkert kan de delas in i ytterligare underavdelningar eller på andra sätt), en och samma person kan agera i flera av dessa roller i samma inslag. Alla kan också agera i åsiktsrollen. Däremot tilltalas de flesta gästerna främst i en bestämd roll. Exempelrollen är förbehållen de med personlig erfarenhet av problemet, expertrollen är förbehållen de med professionell insikt i problemet och ansvarsrol- len är förbehållen de med anknytning till ansvar för beslut eller om- ständigheter som rör problemet. När det gäller ämnet presenteras det dels i rubriker och intro- duktioner på vissa sätt, nämligen som något man kan vara för eller emot och ofta tillspetsat. Dels tar man alltid fasta på det negativa, på de risker som är förknippade med ämnet. Intressant med detta är också att programledaren oftast företräder ett visst förhållningssätt som gynnar vissa grupper, t.ex. tar man ställning för drabbade med- borgare mot polisen som inte sköter sitt jobb. Detta innebär att deltagarnas verksamhetsroller inte enbart är personliga, utan också interpersonella. Att vara exempelperson (berätta om sin personliga upplevelse av ett problem) innebär också att man är det i allians med de som framhäver allvaret och riskerna med problemet (experter, vissa åsiktspersoner och programledaren) och i konflikt med de som vill mildra problemets allvar och risker (ansvariga och vissa åsiktspersoner). Om det föregående har behandlat programmens struktur, den ram inom vilken debatten utspelas, ska jag här säga något om vilka möj- ligheter gästerna har att agera inom denna ram. Vilket utrymme ges eller tar gästerna i debatten? Hur mycket kan de tala, när, om vad och med vem? Av naturliga skäl är det programledaren som talar mest i de inslag som analyserats (ca 22–av talutrymmet räknat i antal ord). Talutrymmet för de övriga deltagarna skiftar väldigt. Naturligtvis är det inte helt avgörande hur mycket man får prata, utan vad man kan säga och när.16 Detta för in på nästa punkt, nämligen att programledaren kon- trollerar samtalet i stor utsträckning. Det är programledaren som inför nya ämnen, som ställer frågor och kräver svar. Den vanligaste talarkonstellationen är också att programledaren talar med en gäst. Det är sällsynt att gästerna inför nya ämnen, ställer frågor till eller talar direkt med andra gäster. Huruvida gästerna lyckas införa äm- nen, ställa frågor eller tala med varandra beror helt på om program- ledaren tillåter det. Programledaren styr bort från ämnen som anses fel/ointressanta eller framförda . Han eller hon tillåter inte alltid att frågor ställs eller att de svaras på. ställer programledaren också specifika frågor som han/hon vill ha svar på. Programledaren bestämmer således vem som ska tala och när. Detta är i sin tur kopplat till gästernas olika roller och den övergri- pande kronologin. Programledaren tilltalar främst gästerna i en spe- ciell roll (dvs. de får speciella frågor) och oftast accepterar gästerna denna roll.17 Det innebär t.ex. att exempelpersonerna, som ombeds berätta vad de har upplevt och känt, också gör det. Typiskt är också att de framställer sig som vanliga, vettiga, hederliga, hjälpsamma, hårt ar- betande och ansvarsfulla samhällsmedborgare.18 Dessa personer kommer med kritik mot specifika personer eller myndigheter och de kräver sällan att något ska ändras (och de får inte heller frå- gor om hur problemet ska lösas). Expertpersonerna, som ombeds förklara större strukturer och tillstånd, brukar alltid se till att legitimera sin egen roll som expert och redogöra för sina grunder att uttala sig om sakernas tillstånd i ett större perspektiv. Dessa experter är också måna om att framföra att de talar för allmänhetens bästa, att deras expertis gagnar med- borgarna. Dessa personer kräver ändringar av beslut och åtgärder (de får också frågor om vad man bör göra). TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM Åsiktspersoner kan vara av olika slag och därför skiftar deras ut- sagor. Vissa ombeds i stort sett bara säga ja eller nej och gör så. Andra ombeds förklara varför de tycker som de gör och då handlar det om att försöka vara övertygande och tydlig. Argumenten kan skifta från känsloladdade till mer logiska. Ett återkommande drag är dock att alltför teoretiska eller tvetydiga resonemang inte tillåts. Väldigt ofta framställer de sina åsikter som något som gagnar all- mänheten. Vissa kräver också ändringar och föreslår hur problemen ska lösas medan andra nöjer sig med att kritisera. Ansvarskyldiga personer (som ifrågasätts och avkrävs svar), till skillnad från experter, är noga med att påpeka att de inte kan eller är något. Man betonar att man inte är direkt ansvarig eller att man de- lar ansvaret med någon. Ett utmärkande drag är också att de fram- ställer sina försvar som gynnande allmänheten.19 Finns det då ingen öppning för att tala fritt i dessa debatter? Jo, det händer att gästerna får ordet utan någon specifik fråga eller att de lyckas bryta in i samtalet utan att ha tilldelats ordet. Huruvida de lyckas behålla det är dock också upp till programledaren. De som lyckas bäst med att behålla ordet (och därmed får mycket utrymme) är de som: agerar i sin roll (säger vad som förväntas), följer dagordningen (oftast att problemet är ett problem som innebär vissa risker),20 inte komplicerar ämnet (undviker teoretiska resonemang, är kategoriska, svarar ja/nej eller rätt/fel), är konfliktlystna (de som direkt konfronterar eller kritiserar andra gäster). För gästerna innebär detta självklart vissa begränsningar i fråga om möjligheten att utveckla tankar/idéer och uttrycka åsikter. Huruvida gästerna framstår som lyckade eller trovärdiga för TV-tittarna är dock en annan historia, som är avhängig en rad komplexa faktorer. Programmakarna väljer ämne, perspektiv på ämnet, gäster, hur gäs- ter ska tilltalas, när de ska tilltalas, var de ska sitta och när de ska synas i bild. Den tydliga programstrukturen gör det inte orimligt att anta att programmen följer ett relativt detaljerat manus.21 Allianser och konflikter verkar således i stor utsträckning redan finnas in- byggda i berättarstrukturen. Vi har också sett att gästerna har rela- tivt litet utrymme att bryta berättarstrukturen och att de oftast ifrå- gasätts om de gör det. Den övergripande alliansen skulle på detta sätt kunna sägas vara att alla är överens om att följa manus, dvs. att leva upp till sin roll och inte motsäga perspektivet (man kan tala om att programmakarna och gästerna utför ett samarbete).22 Detta innebär också att de allianser/konflikter som utspelas knappast är oväntade. Man kan också säga att det finns ett ganska litet utrymme för prövande argument och utbyte av idéer, snarare handlar det om att uttala (förväntade) erfarenheter/åsikter i motsats till andra. Av detta följer att vi knappast har att göra med rationella samtal, i betydelsen kritiskt resonerande där olika uppfattningar prövas mot varandra, där debattörerna är beredda att ompröva sina uppfattning- ar, där de olika uppfattningarna värderas med avseende på hållbar- heten i de argument som framförs, där processen och den pågående oförutsägbara diskussionen är det centrala. Snarare handlar det om berättelser eller välregisserade föreställningar som spelas upp inför publik.23 De som deltar gör detta inom ramen för på förhand be- stämda roller. Det är dramaturgin och inte samtalets innehåll i sig som är det viktiga. Deltagarna förväntas därför hålla fast vid sina uppfattningar eftersom de är en del av dramaturgin. Man skapar inte förutsättningar för kritiskt resonerande som kan leda till gemensam förståelse. I stället skapas tydliga motsättningar och konflikter. Vad som endast har antytts är att verksamhetsrollerna har en koppling till olika samhällsgrupper. Exempelrollen innehas oftast av vanliga medborgare/privatpersoner, expertrollen innehas oftast av högutbildade (journalister, akademiker), åsiktsrollen oftast av hög- utbildade, men inte alltid, och ansvarsrollen oftast av politiker och myndighetspersoner. Denna återkommande distribution av roller (till representanter för olika samhällsgrupper) indikerar också en syn på hur vi ska hantera och uppfatta frågor om socialt ansvar; Vanligt folk påverkas av men är inte ansvariga för lösningen av pro- blemen. De är endast ansvariga för att dela med sig av sin historia och sin erfarenhet. Olika typer av experter och åsiktspersoner (akademiker, journalister etc.) är ansvariga för att dela med sig av sin kunskap och att presentera alternativa lösningar, men inte för själva lösningen. Politiker och andra i beslutande position är ansva- riga för att förklara problemet och vidta åtgärder, dvs. TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM de andras delgivande. Programledaren (media) kan också, direkt eller indirekt, sägas framställa sig själva på olika vis. Genom att framställa ämnena som viktiga, verkliga och i behov av en lösning och som något som annars inte skulle diskuteras framställer de sig själva som behövda och som de som kan tillhandahålla en möjlighet att lösa problemet. På det viset framstår de som ansvariga för själva debatten, för att dela med sig av ett diskussionsutrymme. Program- ledarna tar också ofta folkets perspektiv genom att vända sig mot kameran och tala om oss och vi. Detta förstärks ytterligare av det faktum att de tar sin utgångspunkt i vanliga medborgares be- rättelser, litar på dem och använder dem för att utmana makten. På det viset framställs de som ansvariga för att granska makten och lösa (vanligt folks) problem. De debatter som iscensätts vilar därför i någon mening på mot- sättningen mellan folket och makten. Redaktionen framställer sig i dessa debatter som folkets talesman och försvarare genom att lyssna på dess berättelser och genom att ifrågasätta makten. Detta förstärks också genom själva kronologin där privatpersoner först (utan ifrågasättande) berättar hur de har drabbats och därefter får experter (förmodat neutrala personer som antas besitta fakta och kunskap) verifiera berättelsernas relevans. På det viset har pro- gramledaren, privatpersonerna och experten ingått i ett slags (ifrågasättande) allians som företrädarna för makten (ansvariga/- myndighetspersoner) sedan måste förhålla sig till och försvara sig emot. På ett plan kan man därför säga att programmakarna fram- ställer det vardagligt autentiska och den levda erfarenheten som norm och rättesnöre i dessa program (den vanlige medborgaren har till synes alltid rätt).24 På ett annat plan kan man säga att program- makarna främst använder den vanlige medborgaren (och den levda erfarenheten) som ett alibi för programmets autenticitet. Genom att (direkt eller indirekt) hänvisa till vanligt folk kan man få TV- publiken att känna sig inbjuden, involverad och deltagande (i stället för passiv och duperad). På detta vis skapar programmakarna också legitimitet åt sin egen verksamhet. Att den vanlige medborgaren oftast bara får ganska begränsat utrymme (som exempel i början på inslagen), och inte bemöts som expert eller en person med en in- tressant åsikt avslöjar att programmakarnas ställningstagande för folket kanske inte är helt oproblematiskt. Att programledarna (och redaktionen) tar ställning för den lilla människan mot myndigheter och makthavare är annars varken för- kastligt eller märkligt. Det ingår i mediernas demokratiska uppdrag att granska makten kritiskt och därmed skydda medborgarna mot maktmissbruk. Det är också en uttalad ambition från programma- karna att ställa ansvariga mot väggen. Vad som dock är utmärkan- de är på vilket sätt det görs. I dessa program framställs vanliga människor oftast som offer och den del av deras erfarenhet som efterfrågas är den drabbade. Den vanlige medborgaren framstår därmed som ett (passivt) offer för ett system han/hon själv inte kan påverka. De kan endast hjälpas genom att makthavarna ångrar/änd- rar ett beslut (på debattledarnas initiativ). Man kan fråga sig om denna syn på/behandling av vanliga medborgare uppmuntrar till politiskt engagemang och deltagande? Vilken annan funktion fyller medborgaren – som berättande offer – än att tala ut i Debattakuten? Gagnar det medborgarna – och demokratin – att medierna ständigt reproducerar en stereotyp bild av ett orättvist samhälle där makten dominerar ett passivt och utsatt folk (som endast kan få hjälp av medierna)? Vi har alltså att göra med debatter där enskilda individer och per- sonlig erfarenhet konstrueras som påverkade i relation till makten och större beslut. Den syn som förmedlas är att individer utsätts för olika problem av samhället och dess institutioner, utan att kunna påverka detta själva. Detta kan kontrasteras mot de undersökningar av amerikanska social issue talk shows som har nämnts tidigare. Dessa program har liknats vid terapi och man har påpekat deras tydliga fokusering på individer som ansvariga för och kapabla att lösa sina egna problem. Man har kritiserat dessa program för att de ständigt behandlar det potentiellt politiska som något privat. I de program jag har undersökt här är det tvärtom, dvs. det (potentiellt) privata behandlas alltid som något politiskt. De initiala personliga historierna är i det avseendet inte primärt personliga utan typiska, de används för att exemplifiera hur vilken individ som helst skulle kunna drabbas av ett institutionellt eller strukturellt orsakat problem/fenomen. Dessa program är i det avseendet snarare ett fo- rum för debatt av offentliga och politiska frågor som rör folk i deras liv som del av ett kollektiv, inte som privatpersoner.25 TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM Själva debatterna i dessa program kan knappast betraktas som de- mokratiska, om man med det menar ett fritt utbyte av idéer mellan deltagare som på lika villkor diskuterar samhällsfrågor. För, utan att påstå att debatterna är helt förutsägbara (det finns ett visst utrymme för oplanerade inlägg och fritt utvecklande av åsikter), så är pro- grammen ofta väl regisserade i förväg såväl vad gäller vad som ska sägas, när och av vem. I viss mån skulle man därför kunna instämma i den kritik som figurerat i samband med forskning kring ameri- kanska Talk shows. Det rör sig om välregisserade program där del- tagarna saknar inflytande, deltagarna framställs delvis stereotypiskt, vanliga människor framställs som offer osv. På en punkt skiljer sig dock dessa program. Här finns inte inriktningen på enskilda perso- ner, på en självhjälpslogik som riskerar att skymma sociala frågor, är det tvärtom, dvs. det sociala betonas så starkt att det per- sonliga tenderar att försvinna. kan man fråga sig om kraven på jämlikt deltagande, ett fritt utbyte av idéer och idel rationella argument är realistiska att ställa på TV-mediet. Går det att producera TV-program (som någon vill titta på) där alla tillåts delta lika mycket, på lika villkor? Vilka är i så fall alla? Demokratin kräver alltid någon form av representa- tion och kanske är vi mer betjänta av att diskutera vilka rimliga, sna- rare än riktiga, krav som går att ställa på TV-mediet som demokra- tisk arena? Om man antar att demokratin grundas på att den är för- ankrad i folks vardagsliv, dvs. att människor tycker att det är värt att försvara de demokratiska värdena, så kan dessa debattprogram kanske uppmuntra till vissa av dessa värden? Kan deras inriktning på och utrymmesskapande för vardagsliv och vanliga medborgare ses som ett sätt att stärka medborgarnas tro på, och möjlighet att utöva, demokratiska ideal som yttrandefrihet och vikten av att uttrycka sin åsikt/erfarenhet, att påverka? Vi vet i alla fall att programmens redaktioner har en uttalad ambition att ta upp intressanta frågor och att väcka debatt och de verkar anse att denna välregisserade form fyller denna funktion. Man kan också utgå ifrån att de gäster som kommer till programmet anser sig ha någonting viktigt att berätta och att de accepterar att göra det inom denna genres former. Med utgångspunkt i programmens möjligheter snarare än dess begräns- ningar vill jag därför återvända till de fördelar som påpekats i samband med amerikanska studier och program. Erbjuder de svenska programmen, i likhet med de amerikanska, en möjlighet till deltagande för grupper som normalt inte hörs i Ja, i viss mån gör de det. Det är väldigt få andra program (och andra sammanhang) där vanliga medborgare har en möjlighet att (direkt) göra sin röst hörd och tala direkt med makt- havare. Tar de upp frågor och perspektiv som vanligtvis inte diskuteras i det offentliga samtalet men som är relevanta i många människors liv? Detta är mer tveksamt. Det som åsyftas i de amerikanska undersökningarna och programmen är ämnen som har varit tydligt kopplade till den privata sfären och ofta till kvinnors vardag. Det rör ämnen som: hur handskas man med barn som använder droger, vad gör man när ens partner misshandlar en, är könsbyte en mänsklig rättighet, ska homosexuella få gifta sig etc. I de här under- sökta svenska programmen behandlas oftast ämnen av en mer tra- ditionell offentlig (och politisk) karaktär. Möjligen kan man säga att man tillför nya perspektiv på dessa områden genom att tillåta vanliga medborgare deltagande, att låta dessa berätta om sina erfarenheter. Annars är det snarare program som Mänskligt, , m.fl. som i ett svenskt sammanhang tar upp frågor från den privata sfären. Det är också här som vissa mer specifika samhällsgrupper kan träda fram (homosexuella, transvestiter etc.). Det finns därför anledning att studera även dessa program närmare, ur ett demokrati- perspektiv. Använder programmen en annan typ av dramaturgi än traditio- nella journalistiska format? Ja, om man med det avser t.ex. nyheter (där omvärlden presenteras på vissa sätt för tittaren och där allmän- heten endast förekommer i redigerade intervjuer som mannen på gatan) eller program som Speciellt (som bygger på rationella argu- ment och kritiska diskussioner mellan olika typer av auktoriteter). TV-debatterna syftar knappast till att nå sanningen, eller till att (om)pröva argument och föra en kritisk diskussion. De erbjuder , för deltagarna, en möjlighet att få uttrycka en åsikt/erfarenhet och, för tittarna, att få ta del av olika åsikter. Pro- grammens styrka kan därför anses ligga i uppvisandet av olika åsik- ter och konfrontationen mellan levd erfarenhet, (olika typer av) ex- pertis och myndighets/politiskt beslutsfattande. I det avseendet kan TV-debatterna ses som ett komplement, snarare än ett alternativ, till andra typer av (medierade) samtal som rör samhällsfrågor i bred mening. TV- DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM Det är svårt att se att den här typen utav program skulle bli färre . De är billiga att producera och lockar relativt många tittare (, denna volym). Om man tar fasta på de här analyserade programmens möjligheter så har de onekligen också en potential att fungera som (en typ av) demokratiskt forum, som kan uppmuntra (vissa) demokratiska ideal. Frågan är emellertid i vilken mån denna potential uppfylls i programmens nuvarande form. Som analysen visar hörs förvisso olika åsikter, men vissa åsikter får företräde framför andra och vanliga medborgare får chan- sen att delta, men främst de som råkat ut för eller drabbats av ett speciellt problem. Ytterst handlar det alltså om programmens hårda styrning och tilldelning av mer eller mindre färdiga roller till gäster- na, vilket i sin tur riskerar att resultera i en stereotyp bild av samhäl- let, dess problem och aktörer. Kanske måste inte alla intressanta samhällsfenomen behandlas som problem där risker framhävs på bekostnad av möjligheter? Kanske kan man göra program där repre- sentanter för olika samhällsgrupper framställs mindre statiskt? Kanske kan t.ex. den vanlige medborgaren fylla en funktion i de- batten utan att vara drabbad och kanske kan till och med maktha- varna tilltalas som medborgare (vanliga människor)? Kanske skulle program med mer varierade infallsvinklar rent av locka fram en mer kreativ och konstruktiv sida hos gästerna (och tittarna), utan att därför bli mindre konfliktfylld (och därmed tråkig)? Det får ses som en utmaning för programmens redaktioner att göra program som vågar utmana dessa stereotyper. Det borde vara möjligt, utan att man förlorar konfrontationen av åsikter eller möjligheten att ställa de ansvariga mot väggen, när det är befogat. Att inte behandla medborgare, makthavare och samhällsfenomen som stereotyper är således att ta dem på allvar och att våga problematisera detta är också att ta tittarna på allvar. Detta för in på TV-publiken. Som forskare ser man självfallet dessa program på ett annat sätt än den genomsnittlige tittaren. Det är därför högst osäkert om tittarna upptäcker de mönster och roller som jag tycker mig ha funnit i min närläsning av programmen. Pro- grammen försöker trots allt ge sken av att vara spontana samtal. Om tittarna uppfattar programmen som styrda eller spontana kan jag därför inte svara på. Det innebär emellertid alltid vissa risker för en journalist att driva vissa perspektiv. Ett alldeles för tydligt ställ- ningstagande från programledaren kan lätt genomskådas och för- kastas av en kritisk publik. Programmens dramaturgi kan också an- ses vila på en bräcklig grund, eftersom den till så stor del vilar på gästernas agerande. En mindre trovärdig inledande berättelse kan omintetgöra utgångspunkten för hela dramaturgin och en skicklig politiker/ansvarig kan få det att framstå som han/hon inte alls är an- svarig. Människor har också en förmåga att höra vad de vill höra och ofta har man en bestämd åsikt om frågor och personer redan innan man börjar titta som styr ens tolkningar. Hur tittaren, medborgaren i TV-soffan, tar till sig dessa program är därför en viktig nästa upp- gift.26 2Analysmetoden kan kallas diskursanalytisk (Fairclough 1992, 1995) eller dialog- teoretisk (1998). Perspektivet innebär ett fokus på språkliga analyser av programmen i sig, men analysen sker mot bakgrund av relevanta institutionella och samhälleliga kontexter och (makt)relationer. 3Detta kan jämföras med den omfattande forskning som varit fokuserad på nyheter (för några aktuella exempel se t.ex. bidragen i 1998 och 1999). 4Det finns naturligtvis fler sätt att kategorisera program. Det kan t.ex. gälla pro- grammens övergripande socioekonomiska ramar (public service kontra kommer- siella kanaler med deras olika institutionella premisser). Olika program begagnar sig också av olika former av scenisk inramning: (amfiteater, rundabordssamtal, soffprogram, vardagsrum etc.). Programmens tekniska format kan också vara av intresse (t.ex. direktsändning kontra olika typer av redigering). I skiljer man också på program som sänds på dag- respektive . 5Det nya relateras här dels till historiska omständigheter, dvs. hur och av vilka det offentliga samtalet faktiskt har förts och dels till tidigare (dominerande) antaganden om hur och av vilka det offentliga samtalet bör föras (detta gäller särskilt Habermas (1984) idéer om den offentliga sfären och det goda samtalet). 6Från psykologiska perspektiv har programmen också kritiserats för att utnyttja människor med svåra problem i t.ex. rådgivningsfrågor (t.ex. Abt 1994, 1997). Liknande kritik har gällt exploateringen av personer från (sexuellt) avvikande grupper (t.ex. Priest 1995). 7Studier av svenska samtals- och diskussionsprogram är begränsade, men några finns: Kleeberg 1996, 1997, 1998a, 1998b, Camauer 1994, 1998, u.u. 8Analysen grundar sig på ett material bestående av 22 program med 35 inslag (varje program innehåller ofta två inslag) –1999.