sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Men ett belägg för slagsidan i debatten och opinionsbildningen är att LO:s ordfö- rande – den viktigaste representanten för löntagarna i – efter nästan med fallande reallöner (1976–85) angri- per de nominella löneökningarna och inte de devalveringar och momshöjningar som urholkat LO-kollektivets reallöner. Den som först reagerade på följderna av åtstramningen och de fallande reallönerna 1976–85 var , som konsekvent angrep såväl borgerliga åtstramningar och devalveringar som soci- aldemokratiska. kritiserade han, i likhet med flertalet kolleger, åtstramning, och under den borgerliga regeringsti- den –82 kritiserade han den (sammantaget) strama ekonomis- ka politik som fördes då. riktade han samma typ av kri- tik mot den socialdemokratiska regeringen, med tillägget att han ansåg att och hans regeringskolleger svek socialdemokrater- nas ekonomisk-politiska ideal. Grassmans kritik gick ut på att de- valveringar och momshöjningar skapade en tudelning av ekonomin och det samhället i en välbärgad del med exportföretag, banker och aktieägare å ena sidan och en allt mer utarmad del med småföretag, löntagare, offentlig sektor och skolbarn å andra sidan. I Bokslut (, 1988), skrev han: Arbetsgivarsidan har ju lyckats trumfa igenom fem devalveringar och dramatiskt sänkt reallönenivå sam- tidigt som den i andra liknande länder fortsatt att stiga. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? (...) Arbetsgivarsidan har haft god framförhållning. Under ett de- cennium har den skaffat nästan fullständig hegemoni vad gäller den så kallade verklighetsbeskrivningen av svensk ekonomi. Till den grad att stora delar av den allmänna opinionen och till och med en socialdemokratisk regering ser SAF:s verklighetsbeskrivning som ekonomiskt förnuft och tvingande nödvändighet. Massmedia har accepterat synen att ägnat sig åt över- konsumtion. Allmänheten tror att vår inflation är en löneinflation. Till och med facket har aningslöst accepterat sagorna om sviktande konkurrenskraft. Allt detta borde kunna framkalla hybris hos segrarna i den framgångsrika offensiven. Men hybris är fel ord i sammanhanget, eftersom deras segeryra och tillförsikt är motiverad. Aktie- och fastighetsägarna har helt enkelt fullständig kontroll både ekonomiskt, politiskt och opinionsmässigt i den ti- digare välfärdsstaten . Boken är skriven 1988, efter 1968, och är en sammanfatt- ning av samhällsutvecklingen . Grassman ger sin version av förändringen: Nederlaget idéer är fullständigt. Den därpå följande reaktionens seger är lika fullständig. Konsolideringen av de rikas makt har lyckats på ett nästan ofattbart sätt. Den löpande demo- kratiseringsprocess som vi upplevde vad gäller förmögenhetsfördelning, inkomstfördelning, jämställdhet mellan könen, i utbildning etc. har omkastats. Det är nu helt enkelt sämre än vad det var för 10–. De rika har inte bara blivit rikare, de dominerar hela vårt samhälle politiskt, opinionsmässigt och mänskligt. Det är gross- handlarnas och fastighetsägarnas värderingar som äger trovärdig- het, legitimitet och som disponerar nästan allt utrymme i tidningar, TV och radio. Det mått av demokratisk anständighet som de rika tvingades visa för sedan är nu bortblåst. för- slummas våra skolor, håglösheten stiger hos de många, och likgil- tigheten. Och har vi ändå bara sett början: devalveringarna har gjort sitt, fifflet med själva räkneenheten har utarmat och snedför- delat både offentlig och privat konsumtion. hetsfördelningen är redan ett faktum, men de mänskliga konsek- venserna, hur tydliga de än är, kommer vi först efter hand att få se den fulla vidden av. Det är nämligen en stor skillnad på att gå i en skola som har varit förslummad i 2–jämfört med att gå i en skola som har varit förslummad i 10–. Alltjämt finns demo- kratisk eftervärme kvar, kvardröjande rester av tillit och hopp hos föräldrar och kanske hos lärare till de nya stora grupper som har fått det sämre. Detta skrevs alltså 1988, inte 1998. Grassmans våldsamma reaktion på den tidens relativt försiktiga nedskärningar i skola, vård och omsorg kan mot fonden av 90-talets världsrekord i budgetsane- ring te sig som en överreaktion. Å andra sidan har många av den stridbare ekonomens dystra förutsägelser kommit att besannas. Inkomst- och förmögenhetsklyftorna har ökat dramatiskt , sysselsättningen i såväl den offentliga som den privata sektorn rasade i början av decenniet och arbetslösheten nådde 1993 tal som inte ens på allvar befarade. Grassman, som avled 1992, trodde in i det sista att politikerna, ställda inför hotet om depression och massarbetslöshet, aktivt skulle komma att bromsa raset i sysselsättning. På den punkten fick han fel. Rege- ringen Bildt/höll målmedvetet fast vid den så kallade icke- ackommodationspolitiken, ett led i normpolitiken, som stipulerade att de styrande inte längre skulle anpassa växelkursen eller den öv- riga ekonomiska politiken (finans- och penningpolitik) till pro- blem som uppkommit på grund av en försvagad svensk konkur- renskraft. Mot stigande arbetslöshet skulle politikerna inte ingripa med stimulansåtgärder, sådant hörde den förgångna keynesianis- men till, löntagarna skulle den hårda vägen lära sig dra ned sina lönekrav. Mitt i raset för den privata sektorn, som resulterade i massarbetslöshet och budgetunderskott, avskedades ett stort antal människor från den offentliga sektorn. På så sätt kom man att yt- terligare fördjupa krisen. Den stora skattereformen och arbetslö sheten Socialdemokraterna tillträdde 1994, mitt i depressionen, och inled- de snart en hård åtstramning i syfte att stärka statsfinanserna och VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? uppfylla krav för medlemskap i . Med en klassisk socialdemokratisk budgetpolitik för ögonen kunde man tro att en så kallad arbetarregering skulle satsa på att återanställa de 134 000 jobb i kommuner och landsting som försvann under de borgerliga åren (statsminister i en riksdagsdebatt ). Om nu en av huvudorsakerna till budget- underskottet var arbetslösheten, genom ökade krisutgifter och sjunkande statsinkomster, då kunde en socialdemokratisk strategi tänkas vara att man först skulle återställa den fulla sysselsättningen, för att sedan, om detta var otillräckligt, göra ytterligare budgetför- stärkningar i form av sänkta offentliga utgifter och höjda skatter. Detta var inte den strategi man valde. I stället lät man arbetslöshe- ten förbli rekordhög – totalt – och genomförde så kraftiga besparingar att finansminister (som dock inte tillträdde ) utkorade sig till världsmästare i bud- getsanering. Stoltheten inom den socialdemokratiska regeringen var stor när statsfinanserna stärktes, som man talade i mindre bokstäver om den med svenska mått väldiga arbetslöshe- ten. Genom denna prioritering togs definitivt farväl av såväl Per folkhem som den traditionella socialdemokratiska samhäll- såskådningen. Man övergav den klassiska konjunkturpolitiken från Keynes och Stockholmsskolan. I stället för att satsa mer statliga medel i en djup kris så har man vänt på resonemanget. I svåra tider stramar man åt, för att sedan utlova skattesänkningar och ökade utgifter i goda tider. Man tycks med andra ord ha er- satt stabiliseringspolitiken med ett slags destabiliseringspolitik som riskerar att förstärka konjunktursvängningarna i stället för att dämpa dem. Statsminister diskuterar skattesänkningars ef- fekter i boken är satt i skuld är icke fri (), skriven tillsammans med journalisten . De politiker som kräver sänkta skatter utan att tala om hur utgif- terna ska är både fega och farliga. gruppledare illustrerade den här inställningen när han inför valet sa: – Först ska vi sänka skatterna, sedan ska vi se hur vi kan finansiera det. Vi vet hur det gick. Den enda vägen slutade djupt inne i under- skottsträsket. års val talar återigen om omfattande skattesänkningar, och precis som tidigare är finansieringen höljd i dunkel. Vilka utgifter ska sänkas? Vilka delar av väl- färden drabbas? Om det går så bra för den svenska ekonomin att vi efter att ha tryggat resurser till vården, omsorgen och skolan också får ett överskott i de offentliga finanserna kan det användas till skatte- sänkningar. Sänkta skatter utan att utgifterna anpassas till in- komsterna är däremot ett skojeri. Visserligen har rätt i att det finns politiker som kräver sänkta skatter utan att tala om hur utgifterna ska , men man får inte glömma att det hos dessa politiker faktiskt finns en tro på att sänkta skatter ökar tillväxten och därmed får den totala kakan att växa, vilket gör att det faktiskt kan vara fel att finansiera en skattesänkning. I och för sig har denna tro på dynamiska effekter fått sig en törn efter den stora skattereformen, som fick mycket kritik för att vara underfinansierad, men det finns inget som säger att en lägre skattesats måste leda till svaga statsfinanser. Det beror ju på hur mixen av skatter och utgifter ser ut och det beror på i vilken mån den totala ekonomiska politiken förmår generera en hög tillväxt eller ej. Frågan är också vilken fördelningsprofil en skattereform får. Den skattereform som genomfördes /91 var en medveten omfördelning från låg- till höginkomsttagare; momsen höjdes och breddades som den progressiva skatten sänktes. Detta är särskilt intressant med tanke på att det var socialdemokraterna som genomförde reformen, understödda av och deras parti- ledare . Den socialdemokratiska ledningen, med i spetsen, var uppenbarligen mer bekymrad över de höga marginalskatter som slagit mot medel- och höginkomstta- garnas löneökningar än de momshöjningar som har urholkat lågin- komsttagarnas reallöner och köpkraft. Såväl höga marginalskatter som en hög momsnivå leder till problem av olika slag, det är väldo- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Det är prioriteringen dem emellan som visar att något hade hänt med socialdemokraterna och den svenska modellen. Skattereformen kan emellertid också ses som ett försök till an- passning till en värld med en mer och mer rörlig skattebas. Sedan fanns också övertygelsen att en sänkning av progressiviteten i skatteskalorna skulle komma att öka arbetsutbudet. Den nu framlidne ekonomen , en av ledande ekonomer, bland annat som chefsekonom på , kommenterade skattereformen när jag intervjuade honom efter socialdemokraternas maktövertagande . Jalakas var då pensionerad, vilket innebar en chans till större fri- språkighet än som aktiv ekonom. Om den stora skat- tereformen sa han: – Skattereformen gick ju ut på att minska skattebördan för högre inkomsttagare, det var ju vitsen med det hela. Jag minns så väl; jag var med i socialdemokraternas ekonomisk-politiska diskussioner i . i följd var jag med där, och en gång – förslagsvis 1989 – så satt jag mitt emot vid lun- chbordet. Journalisterna frågade då: Är det sant att du tänker sän- ka den högsta marginalskatten till ? Då cirkulerade nämligen en sådan uppgift; att med sin skattereform, som han höll på med, tänkte gå så långt som till . Han sa att Nja, det vet jag inte om jag går så långt, men däromkring är väl meningen. – Nästa gång jag träffade honom, jag tror att också det var vid ett lunchbord, då hade han fått en utredning från , professor i och socialdemokrat, som hade undersökt sam- bandet mellan skatter och arbetsvilja och inflation osv. hade en kurva i den utredningen som visar en ständig nedgång av arbetsviljan i . Och så en liten knorr på svansen, en liten svängning uppåt, redan före skattereformen. Och hade frågat vad det berodde på. Jo, det är den marginalskattesänkning som har skett från 85 till 77–, det beror på det, svarade . Å fan, sa , då ska vi ta och sänka ordentligt, om det har en så stor effekt! Och så klippte han till och sänkte ända till . hade han den he- liga fasta principen att skattereformen skulle vara självfinansieran- de. Det betyder att sänkningen av vissa skatter skulle motsvaras av ökning av andra skatter. Och i och med att han sänkte den pro- gressiva inkomstskatten – det vill säga för de högsta inkomsttagar- na – så höjdes momsen. Det var en djup borgerlig skattereform: från en progressiv direkt beskattning till en associal, indirekt be- skattning. Att kalla en sådan skatteväxling för associal är hårda ord för att komma från en pensionerad chefsekonom på , och det är alltså sagt om en socialdemokratisk reform. Å andra sidan nyanserade Jalakas det sagda genom att uttala sin förståelse för att något behövde göras åt de höga marginal- skatterna: Varför gjorde sin stora skattereform det var ju att han hade observerat det som du fastslår, att vi halkade efter i fråga om välståndsutvecklingen. Och hans och hans rådgivares slutsatser var att det berodde på skatteflykt och sjunkande arbets- vilja, och då tyckte han att då ska vi vända på det. Varför skulle fa- miljen , som hör till de 10 mest förmögna familjerna i värl- den, vara i med sin inspiration och sitt skatteunderlag? Jo, därför att beskattningen i var omöjlig för rika människor, och det hade fattat. Jag känner en professor på som tidigare, , regelbundet tog tjänstledigt utan lön och jagade älg. Och han sa att det kostar mig av min lön, därför att marginalskatten var så hög. Så han var inte intresserad av att arbeta. I den där undersökningen som gjorde inför skat- tereformen står det att läsa att en genomsnittlig läkare i ar- betade , vill jag minnas, och en amerikansk lä- kare . Därför att skattesystemet var så konstru- erat att det inte stimulerade till mera arbete, och allt detta påverka- de ju vår produktionsutveckling. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? F a r v ä l till Keynes: å tstramning i l å gkonjunkturen Om Jalakas använde hårda ord när det gällde skattereformens för- delningsprofil så använde han ännu hårdare ord när han ombads kommentera den besparingspolitik som socialdemokraterna inled- de , under den nytillträdde finansministern : – Jag anser att det är brottsligt att genomföra stora besparingar i ett läge med massarbetslöshet. Landets resurser är tagna i an- språk mycket bristfälligt, var sjunde svensk jobbar inte, alltså 13 à 14 procents total arbetslöshet råder. Om regeringen i det här läget minskar sitt budgetunderskott som det nu krävs från olika håll, då kan jag inte se någon möjlighet utan att det minskar den privata efterfrågan. Om man höjer skatter så minskar ju den privata efter- frågan, och om man inskränker sociala förmåner och bidrag av oli- ka slag – subventioner eller vad som helst – då minskar också den privata efterfrågan i motsvarande mån. Den dagen som man kan börja tro att när regeringen drar sig tillbaka (drar tillbaka sin efter- frågan) då växer den privata efterfrågan minst lika mycket, så att följden inte blir ökad arbetslöshet, ja då ska regeringen dra sig till- baka. Och är kanske ganska nära, när vi får en accelererad konjunkturuppgång. Då ska regeringen dra sig tillbaka i samma takt som den privata efterfrågan ökar. Gör man det nu så är en oundviklig följd att det blir ökad arbetslöshet. Men det tycks de inte bry sig om som rekommenderar ökad sparsamhet utan förbe- håll. De säger att man ska minska budgetunderskottet, punkt slut. hårda kritik riktade sig inte bara mot den nytillträd- da socialdemokratiska regeringen, utan gällde i lika hög grad den avgående regeringen : – För mindre än meddelade man att kommuner och landsting kommer att avskeda , att minska sin sysselsättning med 80 000 personer. Alltså: mitt under en djup arbetslöshet så skröt man nästan med att Vi kommer att avskeda ytterligare 80 000! Det är ju anti-keynesianism i allra högsta grad. Man attackerar ju keynesianer för att de skärper konjunktur- svängningarna, men i så fall skärper ju också en sådan politik svängningarna – den fördjupar ju lågkonjunkturen! Jalakas poäng var att huvudorsaken till budgetunderskottet var massarbetslösheten, att bara en mindre del berodde på skattere- formen, och att man följaktligen borde inrikta sig på att bekämpa arbetslösheten, orsaken, och inte underskottet, symptomet. – , chefen för , har sagt i ett TV-framträdande att 140 miljarder av det nuvarande bud- getunderskottet beror på arbetslöshet och förtidspensionering. Då beräknades budgetunderskottet vara 200 miljarder, nu har det sjunkit. Det har också sagt; att 70–av vårt budgetunderskott är ett resultat av lågkonjunkturen. Tre fjär- dedelar av budgetunderskottet beror på arbetslösheten och så för vi en politik som ökar arbetslösheten, det går inte ihop. uttryckte sin förhoppning att den socialdemo- kratiska regeringen skulle tänka om och börja stimulera ekonomin. Så blev inte fallet. I stället kom man att genomföra den hårdaste åtstramningen i hela . Denna budget- sanering på sammanlagt 126 miljarder kom enligt att fördelas på 60 miljarder i skatte- och avgiftshöjningar samt 66 miljarder i så kallade besparingar. Utsagan att man med denna politik har tryggat resurser till vården, omsorgen och skolan är värd att noteras. Först drar fi- nansministern undan pengar från skola, vård och omsorg, sedan ger statsministern tillbaka en del av dessa resurser , nu med namnet Perssonpengarna. Angående resultatet av saneringspolitiken skriver : Vi berördes alla av de stora underskotten och deras negativa effek- ter. drar vi alla nytta av de möjligheter som saneringen öppnar – i form av lägre räntor, som ger mer pengar kvar i plånboken i hundratusentals hushåll och skapar fler nya jobb, i form av förbätt- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? rad välfärd i skola, vård och omsorg och i form av förbättrade möj- ligheter att öka rättvisan och jämlikheten. Med saneringspolitiken har den socialdemokratiska regeringen lyckats vända utvecklingen i fyra viktiga avseenden: 1.Vi stoppade skuldökningen i de offentliga finanserna och elimi- nerade underskotten. 2.Budgetsaneringen räddade välfärden. Vi har lagt ett nytt hållbart fundament för den svenska välfärdspolitiken. 3.Vi har återtagit makten från marknaden och stärkt demokratin. Med offentliga utgifter och inkomster under kontroll bestämmer vi själva över vår ekonomi. Politikens ställning har återupprättats. 4.Vi vände den pessimism som till följd av de ständiga underskot- ten förlamade vår självkänsla. Vi kan vara stolta över att är ett land som gör rätt för sig igen. Budgetsaneringen i har väckt uppmärksamhet långt utanför våra gränser. Inget annat land har lyckats vända så stora underskott på så . Den kamerala syn på ekonomisk politik och statsfinanser som såväl borgerliga som socialdemokratiska regeringar har represente- rat har haft förhållandevis få kritiker. Under 1990- talets djupa kris uppstod dock en stark kritik mot regeringen normpolitik, offentliga avskedanden och räntehöjningar, samt mot de skattehöjningar och nedskärningar som socialdemokraterna ge- nomförde under tid som finansminister. bok om hur han sanerade statsfinanser fick överlag ett kyligt mottagande. I en kritisk kommentar skrev Affärsvärlden (1997, nr 47): Statsminister bok, med det egenhändigt uppfunna ordspråket Den som är satt i skuld är icke fri som titel, är i hu- vudsak ett försvar för den förda ekonomiska politiken. Boken handlar om arbetarpojken som fått lära sig sund sparsamhet av för- äldrarna, med den tidens bästa arbetarklassmoral, och som räddar hela nationen ur skuldberoendet. beskriver hur föräldrarna tillhörde kontanthandelns generation. Sedan kom min generation och föll tillbaka i ett osunt Det verkar märkligt att den ekonomiska politiken skulle ha inspirerats av föräldrarnas sparsamhet. Analogin mellan hushållets och nationens finanser är ju alldeles felaktig. Dessutom är inte ens analogin efterföljansvärd, eftersom den absurda filosofi som hyllar också leder till att man inte bör investera. Ett inslag från sin egen erfarenhet som beskriver är di- rekt skrämmande, nämligen hur han avbröt sina högskolestudier: Jag var rädd för att stå där med en stor studieskuld efter examen, utan möjlighet att klara min försörjning. Den som är satt i skuld är icke fri. Är detta ett beteende som anser efterföljansvärt? I själva verket belyser episoden ett av största långsiktiga problem, nämligen att utbildning lönar sig så dåligt. Budgetsaneringen framstår i boken som enkelspårig. Man satte upp ett mål om budgetbalans, och sedan gällde det att ta hem be- sparingarna och skattehöjningarna. Det finns inget resonemang om arbetslöshetens inverkan på underskottet eller om de långsiktiga effekterna av budgetsaneringen. I själva verket skulle en ökning av sysselsättningen till i närheten av gamla nivåer nu leda till mycket stora överskott. Det framställs som något positivt att det senare visade sig bli pengar över. Om besparingarna varit mindre hade vi inte heller haft åtta miljarder att satsa på skolan och vården . Hur kan det vara en fördel att man först skär bort utgifter som man anser angelägna, när dessutom arbetslösheten är som högst, för att därefter öka dem igen, när konjunkturen har förbättrats? Många argument är förenklade till felaktighet. Statsskulden och utlandsskulden förväxlas, medvetet får man förmoda. Räntorna på statsskulden sägs uppgå till över hundra miljarder. Men då glömmer som vanligt att staten också har räntein- komster. Nettoräntorna är bara hälften av bruttoräntorna och räk- nar man dessutom in övriga kapitalinkomster sjunker nettot till en fjärdedel. En kapitelrubrik lyder En värld satt i skuld. visade att om alla länder skulle räkna sin utlandsskuld som – redovisa skulder och ränteut- gifter men inte fordringar och ränteinkomster – då skulle jordens VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? samlade skulder med skyhögt belopp överstiga jordens samlade fordringar, och då måste ju kontentan bli att jorden har en skuld till månen. Den offentliga sektorns utgiftsräntor och nettoräntor i för- hållande till BNP Offentliga utgiftsräntor i förhållande till BNP. Räntor (brutto) Räntor (netto) -1,0 -2,0 73 74 75 76 83 84 85 86 90 91 92 93 Räntenettot är summan av ränteutgifter och ränteinkomster. Källa: SCB. Diagram: 1999. är förvisso inte den förste finansminister som talar med små bokstäver om att den offentliga sektorn också har rän- teinkomster, inte bara ränteutgifter. Den samlade offentliga sek- torns räntenetto har varit mycket starkt under större delen av peri- oden –99. Trots det har finansministrar som , , , och och andra oftast talat om utgiftsräntorna, sällan om den offentliga sektorns inkomsträntor. Det intressanta i sammanhanget är icke desto mindre räntenettot. resonemang om saneringspolitiken efter 1994 går ut på att det inte fanns något alternativ till den förda politiken: Det har inte varit lätt, men absolut nödvändigt, därför att alternati- vet hade varit ännu sämre. Om inte alla dessa smärtsamma åtgärder hade genomförts skulle framför allt de som har lägst inkomster och de som är mest beroende av den gemensamma sektorn varit ännu mer illa ute. Det var nödvändigt att genomföra budgetsaneringen. Någon måste göra det. Socialdemokraterna gjorde det. Någon empirisk eller teoretisk dokumentation för att alternativet hade varit ännu sämre anförs inte. beskriver i sin bok hur han vid ett möte med UD:s ambassadörer uppmanar dem att säga att budgetsaneringen är rätt avvägd. – Ni kommer att möta dem som hävdar att budgetsaneringen är för liten och de som hävdar att vi tagit i för mycket. En sak gäller: detta är rätt avvägt. Det är er sak att tala om det. Intellektuellt skulle jag mycket väl ha kunnat ifrågasätta omfatt- ningen av budgetsaneringen. Men jag som be- slutsfattare sagt något sådant hade saneringsprogrammet varit or- dentligt försvagat. När bedömningen väl är gjord är diskussionen över. Det var nå- got av förbannelse att den borgerliga regeringen satt i en ständigt pågående debatt om hur mycket som behövde göras, men gjorde väldigt lite. Här uttrycker statsministern en anmärkningsvärd prioritering: po- litisk handlingskraft framför intellektuellt ifrågasättande. Att fi- nansministern och hennes kollegor satt i en ständig debatt kan ju ha att göra med att man var inbegripen i just ett så- dant ifrågasättande av budgetsaneringens omfattning. Å andra si- dan ligger det ju något i vad säger.