sou · GNB350 · 2000-01-01 00:00:00 — Rättsfallet NJA 1988 s. 495 kan illustrera tillämpningen av de båda bestämmelserna som gäller nöd. En jakthund hade tagit sig in i en inhägnad och angripit ett par dvärggetter. Getternas ägare avvärjde angreppet genom att döda hunden och åtalades därför för skadegörelse. När skulle bedöma om han skulle vara fri från straffansvar på grund av nöd, uttalade domstolen inledningsvis att nödbestämmelsen tar sikte på undantagssituationer och skall tillämpas restriktivt. Domstolen ansåg visserligen att getternas ägare hade varit i en nödsituation. Men eftersom hundens värde var mångdubbelt större än getternas, vilket getternas ägare måste ha insett, menade domstolen att det inte varit försvarligt att skjuta hunden. Det ansågs inte heller att omständigheterna varit sådana att ägaren svårligen kunnat besinna sig. I denna del framhöll domstolen att han tagit sig tid att uppsöka sin bostad för att hämta sitt gevär. Han dömdes alltså för skadegörelse. Enligt 28 § jaktförordningen är det under vissa förutsättningar tillåtet att döda djur av arterna björn, järv och lo. Om någon dödar ett djur under sådana omständigheter som faller under paragrafen är det inte fråga om ett jaktbrott. Är omständigheterna däremot sådana att paragrafen inte är tillämplig kan det vara fråga om ett brott. Det är först i den senare situationen det kan bli aktuellt att tillämpa bestämmelse om nöd. Denna innebär ju att en handling som vanligtvis är brottslig under vissa förutsättningar inte är det. Bestämmelsen om nöd har ett vidare tillämpningsområde än bestämmelsen i 28 § jaktförordningen. Nöd kan åberopas oavsett vilken djurart det är som angriper eller annars utgör en fara. Det förutsätts inte heller att någon skada redan har inträffat eller att det finns anledning att befara ett nytt angrepp. Nöd kan åberopas till stöd för att avvärja angrepp på människor, vilket inte är fallet med jaktförordningens bestämmelse. En avgörande begränsning i bestämmelsen om nöd är kravet på att handlandet skall vara försvarligt. Någon motsvarighet finns inte beträffande skyddsjakten enligt 28 § jaktförordningen. Det måste anses förhållandevis svårt för den enskilde att i en akut situation bedöma om ett handlande kan anses försvarligt eller inte. Denna bedömning behöver man inte göra om de mer konkreta förutsättningarna i 28 § är uppfyllda. En ytterligare begränsning av nödbestämmelsens räckvidd är att den endast kan åberopas så länge en nödsituation föreligger. När skadan redan är skedd ger inte nödrätten någon möjlighet att ingripa för att förebygga framtida angrepp. 28 § jaktförordningen är däremot konstruerad så att den skall ge en möjlighet att just förhindra förnyade angrepp. Vargen har god förmåga att anpassa sig till vitt skilda miljöer, men är beroende av en relativt rik fauna, helst med inslag av större bytesdjur. Bland svenska djurarter är hjortdjur dvs. i första hand älg, ren och rådjur aktuella. , då älg och rådjur var fåtaliga, var vargens skadegörelse bland tamboskap som hästar, nötkreatur, får och getter av betydande omfattning. Därefter har renen, som i efter 1886 räknas som tamdjur, utgjort det viktigaste bytet i denna kategori. För den växande vargstammen i har älg och rådjur utgjort de dominerande bytesdjuren, men också exempelvis grävling och bäver ingår. Dessa vargar har än så länge bara i mindre omfattning kommit i kontakt med renar. Bävern är för övrigt det minsta bytesdjuret som någonstans i världen visat sig kunna utgöra stapelföda för vargen. Vargar dödar hjortdjur genom förföljelsejakt, ibland i kombination med smygjakt eller i samarbete så att en varg jagar bytet mot en annan. Ofta jagar bara ett eller ett par djur i flocken. Vargens jakt efter vilda bytesdjur innebär visst urval. Detta har framför allt dokumenterats från men också i , där vargarna när det gäller älgar i första hand dödat kalvar och kor. I fråga om tamrenar ser man ibland påståendet att vargarna främst skulle ta skadade eller sjuka djur. Detta gäller inte generellt, sannolikt beroende på att det sällan finns sådana djur i hjordarna. De tas bort av renägarna själva när de upp- täcks. Om våren sker det däremot säkert ett visst urval mot vajorna som är dräktiga och därmed tyngre och mera lättåtkomliga. Får vargarna vara i fred äter de oftast upp hela bytet med undantag av de grövsta benen, våmmen och huden. En ensam utsvulten varg kan i en enda måltid sätta i sig 8–kött, men normalt äter en varg 2–åt gången. Resterna utnyttjas av asätare av olika slag – korpar, örnar, rävar och flera arter mårddjur, bl.a. både järv och mård. Korpar kan ibland följa efter vargar kilometervis uppenbarligen i hopp om att få tag på efterlämnade bytesrester. Vargarna lever normalt i flockar (familjegrupper) som oftast består av 5–8 djur. Flocken leds av en könsmogen hane och hona – det s.k. alfaparet. Vargen blir könsmogen vid ålder, men fortplantar sig ofta inte förrän den är tre eller . I flocken är det vanligen bara alfatiken som föder valpar och dräktighetstiden är Antalet valpar varierar stort, men medelvärdet ligger nära 6. Framför allt vid sämre tillgång på bytesdjur finns det ett klart samband mellan kullstorlek och mängden föda. Lyan kan vara en enkel grop, en naturlig hålighet i en bergsskreva eller ett djupare hål grävt i en sandbacke. Tiken stannar normalt hos valparna och under den tiden är det hanen och ibland också någon annan flockmedlem som jagar och bär hem mat. Vargflocken håller ett revir som den försvarar mot andra vargar. Det varierar mycket i storlek bl.a. beroende på tillgång på föda. De få svenska flockar som har studerats har haft revir på 600 till 1 000 km2. från slutet av det första levnadsåret lämnar de flesta ungvargarna sitt revir och vandrar iväg för att finna en partner och etablera egna revir. Sådana vandringar kan leda ensamma djur allt ifrån någon enstaka mil till upp emot från födelseplatsen. Det betyder att ensamma vargar kan uppträda snart sagt var som helst på den skandinaviska halvön. långt in diskuterades det om varg kunde drabbas av skabb. I områden med gott om skabbrävar i hade det då dött över 100 vargar (jakt och trafik) som undersökts och ingen hade haft skabb. En varg som sköts i norra var emellertid smittad. Arten kan alltså få den fruktade sjukdomen, men är rimligtvis långt mindre känslig än räven. Vargar kan vidare drabbas av parvovirus (hundpest). En kraftig nedgång i antalet vargar på Isle Royale – en ö och tillika nationalpark i Superior mellan och – har ansetts bero på att sjukdomen kom till ön med (olagligt) ditförda hundar. Vargen kan också få diverse sjukdomar såsom rabies, valpsjuka och ledinflammation. Det har ibland förmodats att de kraftiga svängningarna i vargstammarna hängde samman med sjukdomar och det finns uppgifter om att hundar då smittats av vargar. Dödligheten hos vargar varierar mycket mellan olika bestånd. I den skandinaviska stammen har åtminstone 31 vargar dött av olika anledningar . Olaglig jakt och trafik har varit de dominerande orsakerna. Det har rapporterats att i populationer utanför kan dödligheten hos valpar variera från 25 till . Den högsta dödligheten under har ensamma utvandrande vargar som ju rör sig i främmande miljöer och möter nya, okända faror. Hos vuxna vargar i flock i områden med ingen eller obetydlig jakt kan dödligheten vara . En viktig dödsorsak i täta vargpopulationer, som emellertid ännu inte tycks ha spelat någon roll i , är att konflikter mellan vargflockar leder till att djuren dödar varandra. Den kanske inte heller kommer att spela någon större roll. inomartsstrider är nämligen mera ovanliga inom små, nyetablerade populationer. Det kan bl.a. bero på att individer inom olika flockar ofta är släkt med varandra vilket kan dämpa aggressiviteten. Med en livskraftig stam av en djurart menas oftast en som inte bara kan överleva långsiktigt utan också behålla större delen av sin genetiska variation. När det gäller långsiktig överlevnad för varg och andra större arter däggdjur brukar man tala om en period om . Den skandinaviska stammen är liten och har länge varit liten även om den vuxit . Alla djur härstammar alltså från några få individer. Om detta är ett hot mot överlevnad här har varit föremål för en sårbarhetsanalys. I en sådan försöker man bedöma risken för att en art eller population skall dö ut . Man använder datorprogram som man matar med uppgifter om de faktorer som styr utvecklingen i en population. Exempel på sådana är ålder för könsmognad, kullstorlek, intervall mellan kullarna, dödlighet för djur av olika åldrar osv. Den analys som gjorts bygger så långt det varit möjligt på publicerade uppgifter från , men har kompletterats med en del data från amerikanska vargstudier. Resultatet visade att en population på 25 vargar är för liten. Den kommer sannolikt inte att överleva . Med 50 vargar ökar möjligheterna, men om inavel förekommer är de ändå inte särskilt stora. Vid nivån 100 vargar är chanserna till långsiktig överlevnad avsevärt större även om inavel förekommer och med 200 vargar kan man säga att överlevnaden är säkrad. Under förutsättning att det förekommer viss invandring av varg från till behövs alltså ett bestånd på 200 djur för att det skall kunna anses vara livskraftigt. Om det däremot inte sker någon invandring från utan den skandinaviska stammen är genetiskt isolerad, måste antalet vargar enligt denna sårbarhetsanalys öka till omkring 500 för att den långsiktiga överlevnaden skall vara säkrad. En särskild arbetsgrupp (avsnitt 1.2) har för utredningens räkning gjort en sammanställning av vad som kan anses vara livskraftiga stammar av de stora rovdjursarterna. Det är en rent vetenskaplig bedömning som bygger på existerande material. Gruppen har försökt fastställa det kritiska minimiantal som behövs i den svenska eller skandinaviska populationen i ett 100-årigt perspektiv. När det gäller varg har gruppen med hänsyn till genetiska, demografiska och miljö- mässiga förhållanden funnit att det behövs en population på 500 individer. En mera utförlig diskussion om livskraftiga stammar av rovdjur inklusive varg byggd på arbetsgruppens sammanställning kommer att komma i utredningens huvudbetänkande. 3.3Nuvarande antal och utbredning Vargen har varit fridlyst . När fredningen trädde i kraft bedömdes den svenska vargstammen bestå av omkring 10 individer, men enligt senare bedömningar var det verkliga antalet säkerligen lägre. Och trots fridlysningen skedde det varken under resten av 1960-talet eller någon egentlig ökning. En invandringsvåg från ledde visserligen till föryngring av varg i – den första kända i efter fredningen – men året efter var arten i det närmaste försvunnen igen från norra . Däremot hade det vid börjat komma rapporter om iakttagelser av varg i västra och angränsande delar av och i den delen av har förekomst därefter följts tämligen noga. registrerades bara enstaka, ensamma vargar men /83 hade ett par etablerats och föddes en kull valpar i norra – den första kända föryngringen i Sydskandinavien . Såvitt känt har därefter föryngring skett i utom . Orsaken till att det då inte blev någon föryngring var säkerligen att honan i det par som hållit ihop /83 hade dödats olagligt . Både de tre åren och skedde såvitt känt bara en föryngring , men – alltså 1991 – ynglande varg på två ställen i . Och 1996 och 1997 föddes vargkullar i tre respektive sex olika områden, i , , , och angränsande delar av . Föryngringarna har resulterat inte bara i att vargarna blivit fler utan också att de spritt sig över större områden, dvs. återkommit till trakter varifrån arten länge varit borta. Det handlar emellertid inte om det enkla sambandet att antalet vargar en vinter är summan av antalet föregående vinter plus de ungar som fötts . Många vargar har nämligen dött av olika anledningar – skjutits lagligt eller olagligt och dödats i trafiken avsiktligt eller oavsiktligt. Dessutom dör vargar av naturliga orsaker – främst ungar men också vuxna djur. Trots detta har det alltså skett en påtaglig ökning av antalet vargar i landet. Kring 1980 rörde det sig såvitt känt om bara några enstaka individer. /96 låg stammen omkring eller kanske t.o.m. aningen över 30 djur, /97 på ca 40 djur och /98 mellan 50 och 72 djur. radiomärktes 7 vargar i ett forskningsprojekt som drivs av . De inledande pejlingarna av dessa djur i kombination med spårningar på snö i andra områden tyder på att både antalet familjegrupper och etablerade par i är oförändrat sedan föregående vinter. Även antalet individer är i det närmaste oförändrat eftersom det berä-knades ligga mellan 54 och 71. som antalet vargar har ökat har utbredningsområdet vidgats. Arten finns nu i , , norra delen av län, , , och . Dessutom finns det ensamma djur – eller i något fall kanske t.o.m. djur i sällskap – i och . spreds en uppgift om föryngring av varg i . Arten fanns där, men påståendet att en kull skulle ha fötts har efteråt visat sig vara oriktigt. Det har legat nära till hands att misstänka att vargar från norra i slutet av 1970- eller , närmast som en förlängning av invandringen från , kunde ha vandrat söderut och bidragit till att återkolonisera norra med omgivningar. Den DNA-analys av svenskt vargmaterial som slutfördes ger emellertid inget stöd för den tanken. Bl.a. visade sig djur från ha flera annorlunda varianter i kärn-DNA än Värmlandsvargarna. Materialet var emellertid litet och ett senare prov från en varg från avvek genetiskt från övriga undersökta vargar från Syd- och . Analysen visade vidare på genetiska skillnader mellan vargar i fångenskap i svenska djurparker och de vargar som dött under vilda förhållanden. Därmed kan man utesluta att djur från den svenska djurparkspopulationen har grundat den vilda vargstammen i med omnejd. 3.4Prognos för vargstammens utveckling Trots att vargen nu varit fridlyst är den fortfarande utsatt för förföljelse. har flera vargar dödats olagligt. Därtill har de personer som spårat vargarna i fält och i olika områden stött på förgiftade beten uppenbarligen utlagda för att döda varg. I ett fall rörde det sig om en lever som var preparerad med en mycket hög dos stryknin, i ett annat om en död skabbräv som placerats så att man knappast kan tolka det på annat sätt än att avsikten varit att överföra smittan till varg. Vargar har också konstaterats dö av andra orsaker än avsiktlig förföljelse. Framför allt har flera råkat bli påkörda av bil eller tåg. försvann en radiomärkt ledarhane i en flock utan att orsaken är känd och visade sig ledarhanen i en annan flock vara så illa skadad att han måste avlivas. har den skandinaviska vargpopulationen visat hög tillväxttakt – i genomsnitt och . har det dock inte skett någon större förändring. Författarna till den ovannämnda sårbarhets- analysen anser det emellertid troligt att tillväxten kommer att fortsätta och att risken är mycket liten för att arten skall dö ut med hänsyn till demografisk och miljömässig osäkerhet. Ändras tillväxttakten av någon anledning t.ex. genom ökad jakt, kan situationen dock snabbt förändras. Redan ett litet årligt uttag av vuxna vargar kan ge stora effekter på tillväxttakten och varje individ som existerar kan på ett betydelsefullt sätt bidra till populationens tillväxt. Vargpopulationens genetiska framtid ser emellertid mera problematisk ut. Framför allt om alla nu levande djur härstammar från det par som ynglade första gången och därmed är nära släkt, kan inavelseffekter komma att visa sig. Den snabba populationstillväxten minskar emellertid risken för inavelsdepression. En annan under-sökning av vargar i den skandinaviska populationen som dött och från vilka prover har kunnat insamlas, visar att den genetiska variationen minskat. Materialet består bara av 15 djur men 30–av den genetiska variationen har gått förlorad under mindre än . Vargens exeptionella förmåga att vandra långa sträckor talar dock för möjligheten till ett visst utbyte mellan den skandinaviska och den finsk-ryska populationen. Forskning pågår i syfte att klarlägga i vad mån sådant utbyte förekommit. En prognos med någon grad av säkerhet för den skandinaviska vargstammens framtid går uppenbarligen inte att göra. Om det etableras nya par och därmed uppstår nya flockar och en fortsatt tillväxt accepteras av de människor som är berörda av vargarna skulle populationen säkert kunna växa och arten återkomma till fler områden. Viktigt är då att ansvariga myndigheter och andra i samverkan försöker lösa de problem som uppstår. Om emellertid framför allt en fortsatt genetisk utarmning får effekt och inavelsproblem börjar uppträda finns det risk för att den tillväxt som ägt rum upphör och att antalet vargar på Skandinaviska halvön åter kommer att gå ner. Genetikernas beräkning är emellertid att det bara skulle behövas att det vandrar in två vargar till och att dessa djur deltar i reproduktionen för att risken för inavelsproblem skulle vara hävd. 4 Överväganden och förslag I detta avsnitt redogör vi först för några allmänna utgångspunkter för våra överväganden. Därefter går vi in på de frågor som måste diskuteras innan man kan ta ställning till om skyddsjakt på varg skall tillåtas enligt 27 § första meningen och/eller 28 § jaktförordningen. En fråga är om internationella åtaganden och EG-rätten tillåter sådan skyddsjakt. Det är också viktigt att överväga vilka behov det finns av utökade möjligheter till skyddsjakt. Dessa frågor diskuterar vi efter de allmänna utgångspunkterna. Därefter går vi särskilt in på överväganden angående 28 §. Vi ana- lyserar praktiska och rättsliga aspekter på att låta varg omfattas av paragrafen, bl.a. i vilken mån möjligheterna att bedriva skyddsjakt skulle öka. Olika alternativ till utformningen av bestämmelsen när det gäller varg tas också upp. Vi överväger också vilka konsekvenserna för vargstammen kan bli om varg omfattas av paragrafen. Efter övervägan- dena redogör vi för vårt förslag beträffande paragrafen. Därefter tar vi upp 27 § första meningen på motsvarande sätt. Även frågan om återinförande av den s.k. förföljelserätten behandlas. De allmänna utgångspunkterna för utredningsarbetet innebär att det i skall finnas en långsiktigt livskraftig vargstam som det skall vara möjligt att bedriva djurskötsel i områden där varg förekommer. Hänsyn skall också tas till jaktens intressen. I de direktiv som regeringen gett till läggs den huvudsakliga utgångspunkten för utredningsarbetet fast. Det miljöpoli- tiska målet att bevara den biologiska mångfalden och den genetiska variationen skall säkerställas. Vidare sägs att naturligt förekommande arter skall ges förutsättningar att fortleva under naturliga betingelser i livskraftiga bestånd. 36 Överväganden och förslag Det som sägs i direktiven ligger i linje med uttalanden i propositionen Svenska miljömål (prop. 1997/98:145), som behandlar . I propositionen uttalar regeringen bl.a. att inhemska djurarter skall kunna leva vidare i livskraftiga bestånd. Hotade arter skall ha möjlighet att sprida sig till nya platser inom sitt naturliga utbredningsområde så att långsiktigt livskraftiga populationer kan säkras. Med hotade arter syftar man bl.a. på djurarter som Artdatabanken vid lantbruks- universitet klassat som hotade eller hänsynskrävande (se prop. s. 114 f.f.). Klassificeringen görs i så kallade rödlistor som fastställs av . I den senaste betecknas vargen som akut hotad. Enligt direktiven skall även de näringsmässiga och jaktliga frågorna utgöra utgångspunkter för vårt utredningsarbete. Beträffande näringarna sägs att det måste vara möjligt att bedriva djurskötsel även i de områden där det finns rovdjur. Även när det gäller dessa utgångs-punkter finns tidigare uttalanden av regeringen. Rennäringen är en form av tamdjursskötsel. I direktiven till Ren- näringspolitiska kommittén, vars arbete pågår , har regeringen framhållit näringens betydelse (dir. 1997:102). Bland annat säger man att rennäringen är en viktig del av det samiska kulturarvet och att staten har ett övergripande ansvar för att den kan fortleva. I kommitténs uppdrag ingår att föreslå en rennäringspolitik som ger underlag för en ekologiskt, ekonomiskt och kulturellt långsiktigt bärkraftig rennäring. I propositionen Riktlinjer för arbete med jordbruks- och livsmedelspolitiken inom Europeiska unionen har regeringen gjort all- männa uttalanden om jordbrukets betydelse (prop. 1997/98:142). Bland annat sades att jordbruks- och livsmedelsföretagen fyller en viktig funktion genom att de bidrar till tillväxt och sysselsättning på landsbygden (a. prop. s. 29). I propositionen tog man också upp jord- brukets regionalpolitiska betydelse. Bland annat sades att jordbruks- sektorns bidrag till vissa regioners ekonomi är viktiga (a. prop. s. 42). delade regeringens uppfattning (bet. 1997/98:JoU23) När det gäller jaktens betydelse har uttalanden gjorts t.ex. i direktiven till utredningen om vissa jaktfrågor, vars betänkande Jaktens villkor, lämnades till regeringen (dir. 1994:127 och SOU 1997:91). I direktiven framhölls bland annat att jakten har en bred och djup folklig förankring i och att den för många människor är en väsentlig del av livskvaliteten. De olika utgångspunkterna kan när det gäller vargen sammanfattas som att det i skall finnas en långsiktigt livskraftig vargstam Överväganden och förslag 37 som det skall vara möjligt att bedriva djurskötsel också i områden där varg förekommer. 4.3Internationella åtaganden och EG-rätten och art- och habitatdirektivet hindrar inte att vargen åter omfattas av 27 § första meningen och 28 § jaktförordningen och art- och habitatdirektivet anger när undantag får göras från huvudreglerna om skydd för bl.a. vargen. Reglerna i 27 § jaktförordningen tillsammans med de allmänna förutsättningarna för skyddsjakt stämmer överens med konventionens och direktivets undan- tagsbestämmelser (se avsnitt 2.6.1). Det står därför klart att det inte heller strider mot konventionen eller direktivet att föra in vargen i 27 § första meningen. De allmänna förutsättningarna för skyddsjakt gäller inte i de fall som avses i 28 § jaktförordningen. Paragrafen ger emellertid endast begränsade möjligheter till skyddsjakt i speciella situationer. Enligt vår mening stämmer den därför överens med art- och habitatdirektivet. På några olika områden finns det behov av skyddsjakt på varg. En del kan betecknas som mer allmänna medan andra är begränsade till mer speciella situationer. Man kan därför ha olika synpunkter på deras angelägenhetsgrad. Det kan här finnas skäl att påpeka att en varg kan avlivas av polisen enligt 9 § jaktlagen om den orsakar avsevärd skada eller om den kan antas vara farlig för människor (se avsnitt 2.7). kan också under vissa förutsättningar besluta om skyddsjakt på varg enligt 24 § och 27 § andra meningen jaktförordningen (se avsnitt 2.6.2 och 2.6.3). Om en varg skulle angripa en människa har var och en rätt att freda sig själv och andra med stöd av bestämmelse om nöd (se avsnitt 2.8). 38 Överväganden och förslag Från rennäringens synpunkt finns ett klart behov av skyddsjakt på varg, även om det rör sig om enskilda fall. Renskötsel får bedrivas inom det så kallade renskötselområdet. Detta omfattar hela , och samt delar av och . Inom ramen för landets 51 samebyar bedrivs renskötseln av enskilda företag. Antalet företag uppgick till 935. Antalet livrenar, dvs. renar som inte tagits ut till slakt utan som används i produktionen, var omkring 230 000. /98 slaktades närmare 50 000 renar. finns endast ett fåtal vargar i renskötselområdet men första hälft har föryngring skett . De problem med varg som kommit till vår kännedom har rört djur som mer tillfälligt har uppehållit sig i områden där det funnits renar. Det kan ha rört sig om vargar som kommit söderifrån eller om djur som invandrat från den finsk-ryska populationen. Om den skandinaviska vargstammen fortsätter att utvecklas på det sätt som skett kommer vargen att uppträda allt oftare inom renskötselområdet.