sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — I interimrapporten och behandlade kommis- sionen frågan om det guld i olika sammanhang accepterade som betalning från Nazityskland kan ha innehållit konfiskerat eller plundrat personguld. Här kommer endast att återges huvuddragen i vad som där slogs fast. I övrigt handlar den fortsatta framställningen i de närmast följande avsnitten om de svenska näringsidkarnas eventuella guldförvärv. var det enligt gällande huvudregel förbjudet för alla andra än och utländska centralbanker som hade guld i svenskt förvar att exportera oarbetat guld, guldskrot och guldmynt från Sverige.103 ersattes denna reglering av en kungörelse som vid straffansvar förbjöd export från av s.k. oarbetat guld.104 Med oarbetat guld likställdes guldstänger, guldskrot, guldsmedssopor och guldmynt. och var undantagna från förbudet. Dessutom fick Valutakontoret befogenhet att meddela dispens för andra som ville exportera guld. Först per utfärdades två kungörelser om im- portförbud, den ena avseende oarbetat guld och den andra avseende 102Se avsnitt 2.4.3. oarbetad platina.105 Även i frågor om import av nämnda metaller fick Valutakontoret meddela dispens. 5.9.2Delbetalningar i guld förekom när tyska obligationslån löstes in Ovan har redovisats att stora delar av i emitterade internationella obligationslån fanns placerade i sedan långt före andra världskriget.106 Främst bör nämnas de s.k. Dawes-, Young- och Kreugerlånen. Arkivutredning påvisade att guld förekom som betalningsmedel när 1940 löste in en del av det s.k. Kreuger- lånet.107 I det sammanhanget mottog guld från tyska Reichsbank. Dess värde skulle sedan överföras från till de svenska obligationsinnehavarna, nämligen och L.M. Merparten av guldet levererades i , men fördes in till . Detta parti återtransporterades sedan till 1941. Sannolikheten för att konfiskerat eller plundrat personguld förekom i Reichsbanks guldleveranser var betydligt större /42 än före detsamma.108 Kommissionen fastslog därför att det guld som användes för att betala Kreugerlånet sannolikt inte var konfiskerat eller plundrat personguld. Kommissionen har frågat sig om det kan ha förekommit att guld användes som betalning vid ytterligare återköp av liknande slag. Om så var fallet skulle det ju till viss del, föreställde sig kommissionen, kunna vara fråga om konfiskerat eller plundrat personguld – åtminstone om betalningen ägde rum eller . För utredningar i denna fråga har kommissionen främst anlitat f.d. biträdande professorn . Förutom har studerat tillgängliga bankmonografier samt valda delar av arkiven för , dåvarande Bank- och Fondinspektionen samt dåvarande . Vidare har han tagit del av rapporter från övriga kommissionsmedarbetare som granskat bankarkiv. Utredningarna har främst koncentrerats till de svenska affärsbankernas eventuella återköp, men även det i den s.k. Wallenbergssfären ingående STAB har 105SFS 1944:694 och 695. 106Se ovan avsnitt 5.4.1. 107Arkivutredningen, s. 9, 54 f. och 96 samt interimrapporten, s. 40 f. 108Interimrapporten, s. 80. De grundliga rapporter som har upprättat över sina granskningsarbeten har lett kommissionen till följande slutsatser.109 sjönk kurserna på tyska obligationer mycket starkt. Från tysk sida såg man då en möjlighet att genom egna återköp till relativt låga priser befria sig från skulder till utlandet. Dåvarande chefen för , , genomdrev mot denna bakgrund en aktiv politik för återköp. förespråkade även den svenske riksbankschefen, , att de svenska innehaven av framför allt Kreugerobligationer borde minskas. Det fanns således ett gemensamt svenskt och tyskt intresse för inlösen av tyska lån som var placerade i . gjorde flera affärer med tyska obligationer, men dessa ägde alla rum och har därför inget direkt intresse för kommissionen. Även innehade tyska obligationer. I portföljen fanns vid krigets utbrott inte bara de Kreugerobligationer som såldes , utan också Youngobligationer. fanns dessa inte längre kvar. De närmare omständigheterna kring denna förändring har inte kunnat utredas. I särklass störst på området affärer i utländska obligationer var . Nära kopplad till banken fanns en grupp bolag för sådana slag av finansiell verksamhet som svenska banker, enligt då gällande lagstiftning, var förhindrade att genomföra. Moder- bolaget var AB Providentia i likvidation, med som ensam ledare. Under reducerades bankgruppens totala innehav av utländska obligationer, men i fråga om de tyska rikslånen låg nivån relativt fast . Dock skedde en hel del korta affärer med obligationer av detta slag. Även om åtskillig tid och sakkunskap nedlagts har alla detaljer kring dessa affärer inte varit möjliga att utreda inom ramen för kommissionens uppdrag. Den utredning som gjorts har emellertid inte gett några antydningar om att guld från Nazityskland skulle ha förekommit som betalning i dessa sammanhang. bildades av ett bankkonsortium, bestående av , , och . Bolaget användes för kreditförmedling med utlandet. Det övertog utländska obligationslån, bland annat större delen av den andel av Daweslånet som fanns i , och emitterade med utländska obligationer som säkerhet egna obligationer på den svenska marknaden. Ett par tyska försök att 109 Se för det följande , Rapport om nazitidens återköp från av utländska, främst tyska, statsobligationer, och från utlandet till av svenska värdepapper samt Tillägg därtill (kommissionens dnr 95/97). 222 Affärsverksamhet SOU 1999:20 återköpa statsobligationer från Obligationskredit har noterats. var det således tal om att tyskarna skulle göra vissa återköp och förekom en ny förfrågan.110 Den gången gick det, enligt vad som framgår av riksbankschefens anteckningar, till så att man från tysk sida111 vände sig till och förklarade att man var intresserad av att sälja guld för intill . Garanti skulle ges för att guldet hade tillhört sedan långt före det pågående kriget. frågade om tyskarna kunde tänka sig att för en del av pengarna återköpa tyska obligationer och fick svaret att en del av summan kunde användas så. Vad åsyftade var en försäljning av en Dawespost, som innehades av . På så sätt skulle bolaget, som var hårt drabbat av kursutvecklingen på tyska obligationer, kunna räddas. , som hade klargjort för tyskarna att det i endast var som köpte guld, presenterade idén för . Denne förklarade då att inte var intresserad och antecknade följande. Jag avstod avsiktligt från att fråga honom, om han själv skulle vilja köpa guldet, därför att jag först ville se på det svensk-engelska avtalet. Personligen är jag emot att köper guld, som skall användas för likvid av obligationer. Vi ha ingen anledning att sätta oss i besvärligheter för att klara ut de enskilda svenska fordringarna. Däremot skulle man kanske kunna tänka sig någon möjlighet vari- genom enskilda svenskar köpte guld och finge behålla det till dess fred slutits, så att man får se om guldet är användbart. skrev också till riksbanksfullmäktiges ordförande och förklarade att han inte ville att skulle överta guld och råka ut för besvärligheter från de allierade för att klara ut enskilda svenska fordringar. framförde till att Obligationskredit ville sälja Dawesobligationer mot betalning i guld. Av allt att döma motsatte sig idén. återkom med en försiktig trevare i frågan, men tycks inte ha fått någon reaktion från . Ingenting tyder på att affären blev av. I stället kom Obligationskredits verksamhet att avvecklas . Intressentbankerna övertog därvid de utländska obligationerna och betalningsansvaret för de obligationer som Obligationskredit självt hade emitterat. 110Se förutom även , s. 185 f. 111Som framgår av , s. 186, förmedlades kontakten av företaget . STAB hörde till den s.k. Wallenbergssfären och var kund hos . förekom flera resultat- lösa förhandlingar om försäljning av stora innehav av utländska obligationer som innehades av STAB. När Skandinaviska Bankens och L.M. innehav av Kreugerobligationer återsåldes till 1940 behöll STAB sina andelar av lånet. Det tyska intresset att återköpa dessa obligationer kvarstod dock och frågan kom upp igen när statliga handelsförhandlingar påbörjades . Tyskarna förklarade att de endast kunde betala i guld. hade inget emot det och förklarade sig dessutom beredd att själv överta en del guld under förutsättning att han fick en mycket lång eller obegränsad exportlicens. Av någon anledning blev affären ändå inte av. fanns kvar hos STAB efter kriget. STAB innehade också obligationer utgivna av den Fria Staden . träffades en överenskommelse angående dessa obligationer mellan STAB, som företräddes av , och ministerialrådet Koenning i det tyska finansministeriet.112 Den innebar i korthet att Danzigobligationerna översändes till , medan Reichsbank i gengäld gav STAB en Kreugerobligation med det nominella värdet . Resten av köpeskillingen, , samt avseende upplupna räntor skulle gottskrivas STAB i guld. Den förstnämnda mängden skulle enligt avtalet levereras i , hos Reichsbank. För den andra mängden angavs ingen leveransort. Beträffande den mängden fanns i stället en passus om att det förutsattes att erforderligt tyskt utförseltillstånd skulle erhållas. En anteckning som gjorde i anslutning till affären tyder på att man diskuterade dels om eller STAB skulle stå som övertagare av guldet dels om leverans skulle ske i eller . Utredningen tyder på att tog emot guldet. bokfördes hos ett förvärv genom byte i av guld, vilket efter gällande guldpris och dollarkurs nära motsvarade det sammanlagda guldtillgodohavande som STAB till följd av denna affär hade i Berlin.113 Guldet har visat sig härröra från och innehöll således inte något personguld.114 Sammantaget är det alltså endast i två fall som kommissionen har funnit tecken på att tyska obligationer återköpts av tyskarna mot betalning i guld, nämligen då och L.M. sålde Kreugerobligationer mot tysk försäljning av guld 1940 och 112Se även , s. 166 f. 113Arkivutredningen, bilaga A s. 14. 114Arkivutredningen, s. 78 ff samt interimrapporten, s. 83. då STAB sålde Danzigobligationer mot tysk försäljning av guld 1943. Vid den förstnämnda affären är det osannolikt att personguld ingick i leveransen och vid den andra kan det direkt uteslutas. 5.9.3Sverige accepterade guld från Nazityskland för att reglera betalningsbalansen I avsnitt 5.3.3 ovan har redovisats att handelsförhandlingarna mellan och bl.a. ledde till att åtog sig att, som en balanspost i clearingen, ta emot guld från Reichsbank och i utbyte ställa fri valuta till förfogande. Med anledning av denna s.k. guldöverenskommelse kom att ta emot sammanlagt guldtackor och guldmynt . En del av det guld som Reichsbank därvid använde sig av hade redan före krigsutbrottet ingått i dess guldreserv. En annan del bestod av guld som härrörde från tyska beslag av guldreserver i ockuperade länders centralbanker. Dessutom förekom i Reichsbanks hantering guld som konfiskerats och plundrats från offren för den nazistiska förföljelsen. Guld av olika ursprung kunde till följd av omsmältning ingå i samma tacka. I kommissionens interimrapport har dessa guldaffärer med Reichsbank redovisats utförligt. Kommissionen har efter publicerandet av interrimrapporten fortsatt vissa efterforskningar med inriktning på guldaffärerna. Efterforskningarna har inte lett till några andra resultat än dem som redovisas i interimrapporten. Kommissionens definitioner av begreppen centralbanksguld, inlöst personguld och konfiskerat eller plundrat personguld återfinns i avsnitt 3.2.2. Nazisternas konfiskationer och plundringar Nazityskland använde guld i utrikeshandeln i utbyte mot gångbara valutor som behövdes för importen. För att inflödet av guld skulle öka utfärdade naziregimen tidigt ett antal dekret angående tvångsinlösen av guld från alla tyska medborgare. Liknande lagstiftning infördes vartefter i de ockuperade länderna. forskning har medfört att bilden av det inlösta personguldets roll i Reichsbanks guldhantering har börjat klarna. Annorlunda förhåller det sig med det konfiskerade och plundrade personguldet, där forskningen ännu är i ett inledningsskede. med att de allierade påträffade Reichsbanks guld- och valutareserver i de övergivna gruvorna vid Merkers stod det klart att det i Reichsbanks guldhantering hade ingått föremål, bl.a. smycken, vigselringar och tandguld, som SS hade plundrat i samband med deportationerna till dödslägren i öst. Detta guld kom allmänt att kallas för Melmerguldet efter kuriren, SS-officeren . Vid dömdes bl.a. företrädare för Reichsbank för sin inblandning i denna makabra guldhantering. När frågan om naziguldet åter vann aktualitet tedde det sig för många forskare naturligt att söka svaren på uppkomna frågor genom nya efter- forskningar i de rapporter som hade upprättats av de allierade inför , vilket medförde att fokus inledningsvis kom att riktas på enbart Melmerguldet. Först har forskningen inriktats på att söka klargöra hur stora mängder guld och andra värdeföremål som genom konfiskeringar och plundringar tillfördes den nazityska statsapparaten och dess centralbank. Naziregimens ekonomiska utsugning av judarna hade påbörjats långt innan plundringen nådde sin kulmen i dödslägren. I tidigt skede efter utfärdades mot judarna diskriminerande dekret och lagar vilka syftade till att ge konfiskeringen av judisk egendom ett formellt legalt stöd. ålades judarna en särskild skyldighet att låta lösa in guld, silver och ädelmetaller mot viss ersättning som till huvuddelen insattes på spärrade konton. Inlämnandet skedde till särskilda pantbanker vilka under hela kriget fungerade som förmedlare av judisk egendom till en inte så nogräknad marknad. Konfiskeringarna utvecklades till rena plundringar i takt med att förföljelserna blev alltmer brutala och slutligen övergick i systematiska massmord. Den nazityska statsapparaten tillgodogjorde sig följaktligen ansenliga mängder personguld utöver leveranserna av Melmerguldet. Uppgifterna om Reichsbanks eventuella del i hanteringen av det konfiskerade och plundrade guldet är emellertid knapphändiga. Större delen av det guld från Nazityskland som disponerade över fanns deponerat i den schweiziska i . Korta tider hände det att även hade guld deponerat hos Reichsbank i . Dessutom förekom det i mindre utsträckning att guld från Nazityskland förvarades eller vidaresåldes i . Av det guld som tog emot var det endast en mindre del som transporterades till , nämligen dels ca som togs hem för vidareförsäljning till industrin dels ca guldmynt som levererades till . Dessa mynt fanns kvar i vid krigsslutet. Konfiskerat eller plundrat guld i händer? Den osäkerhet som ännu råder om hur mycket konfiskerat och plundrat personguld som Reichsbank hanterade leder till att det är mycket svårt att närmare uttala sig om i vad mån sådant guld ingick i det guld som befattade sig med under . Kommissionen har, på grundval av det svårtillgängliga och bristfälliga källmaterial som står till buds, inledningsvis konstaterat att ett antal guldtackor härrörde från omsmältningar av det belgiska centralbanksguldet och att det inte finns någon uppgift som tyder på att någon inblandning av annat guld skedde vid dessa omsmältningar. Härefter har kommissionen identifierat beslag- tagna guldtackor från den nederländska , vilka med stor sannolikhet varit ursprungliga, ej omsmälta tackor. Sedan dessa partier uteslutits kvarstod följande poster av det guld som under 1942-44 disponerade över. Guld som hade förvarats i Beträffande dessa guld kan inga andra slutsatser dras än att posterna ger anledning till närmare undersökningar. Det kan inte uteslutas att i denna kvantitet guld kan ha ingått någon mindre andel konfiskerat och plundrat personguld. Det har således inte varit kommissionens avsikt att ge sken av att någon exakthet kan uppnås med dessa beräkningar. Härtill är den bevarade och internationellt tillgängliga informationen alltför osäker och fragmentarisk. Kommissionen har vid sina undersökningar inte funnit något som indikerar att erhöll guldtackor från de smältningar vid preussiska myntverket där Melmerguld inblandades. forskning har klarlagt att nazisternas ekonomiska förföljelser av judarna var kända för de samtida svenska beslutsfattarna. var det även känt i att tyskarna hade påbörjat att systematiskt mörda judarna. Kommissionen har, genom studier av de källor som redovisats i imterimrapporten, försökt skaffa sig en bild av hur aktörernas kännedom om naziguldets ursprung växte fram och hur detta påverkade deras förhållningssätt. Den dokumentation som återfunnits har till alldeles övervägande del handlat om centralbanksguld. Senast stod det klart för de svenska beslutsfattarna att Reichsbank använde centralbanksguld från ockuperade länder för den nazityska utrikeshandeln och att sådant guld inte var internationellt fullt gångbart. Detta föranledde riksbankschefen att bestämma sig för att sortera guldet efter ursprung. Efter en varning från de allierade tidigt 1943 framförde regeringen på informell väg till Reichsbank att beslagtaget centralbanksguld inte kunde accepteras som betalning. Sedan en muntlig utfästelse att inte leverera sådant guld hade erhållits fortsatte man guldaffärerna som . Först efter en upprepad allierad varning meddelade till Reichsbank att ytterligare guld inte kunde tas emot, trots att tidigare hade åtagit sig att köpa mer. Det finns endast ett enda belägg för att någon svensk beslutsfattare över huvud taget insåg risken för att erbjudet guld skulle kunna vara konfiskerat från judar eller andra förföljda personer. Detta skedde då riksbankschefen övervägde om skulle godta ett förslag från Reichsbank om leverans av guldmynt. Bakgrunden till att förslaget gavs var att Reichsbank ansåg att Riks- banken hade förbundit sig att köpa motsvarande mängd guld. accepterade inte längre guld i form av tackor. Reichsbank motsatte sig att i stället betala med schweiziska franc. Förslaget om betalning med guldmynt accepterades efter samråd med regeringen sedan vice- presidenten vid Reichsbank, , muntligen förklarat att det inte var fråga om mynt från judar eller liknande. 5.9.4I Enskilda Bankens affärer med förekom guld Kommissionen har tidigare i denna rapport redogjort för vissa affärer som gjorde med värdepapper. Vid dessa affärer medverkade företaget . I samband med en annan transaktion med nämnda företag, vilken här skall redovisas, förekom det att tog emot guld från Nazityskland.115 I det s.k. har återfunnits en serie brev från , daterade och början av 1941. Av dem och ett bevarat avtalsförslag framgår att och hade kommit överens om att mot viss ersättning i guld skulle ombesörja att inom en viss angiven ekonomisk ram tyska utlandsförbindelser köptes upp i och levererades till . Vidare framgår att sade upp avtalet på grund av de senaste deklarationerna från . De affärer som då redan hade inletts fullföljdes emellertid. Praktiskt gick det till så att värdepapper köptes i av det ny- bildade bolaget ., som var registrerat i och sköttes av Enskilda Bankens representant i . Dessa papper vidarebe- fordrades sedan för räkning till Reichsbank och Golddis- kontbank. Provisionen för förmedlingsaffärerna uppgick till av skillnaden mellan bankens självkostnad för inköpen och det tyska börsvärdet på återköpta aktier respektive nominella värdet av andra utlandsförbindelser. Enligt avtalsförslaget skulle provisionen löpande gottgöras banken i guld i . Banken betalade sedan Panama- bolaget i dollar. Den första avräkningen gjordes och gav till resultat att fint guld (dvs. ca ) skulle tillfalla . Sedan parterna enats om att guldet skulle lämnas i i ställde Reichsbank åtta guldtackor till bankens förfogande hos Schweizerischer Bankverein. Dessa guldtackors tidigare ursprung har kommissionen inte kunnat skaffa sig kännedom om. Ytterligare en avräkning gjordes , efter uppsägningen av avtalet. Den ledde till att tolv guldtackor, motsvarande (dvs. ca ) överlämnades, även de hos Schweizerischer Bankverein i 115 Se för det följande , Rapport om genomgång av och j:rs brevväxling 1937-46 med företrädesvis tyskspråkiga korrespondenter samt Rapport om Enskilda Banks affärer med firman , om SEB:s gulddepå hos Schweizerischer Bankverein och om eventuell undersökning av affidavits för av i uppköpta aktier (båda under kommissionens dnr 95/97). Med den senare leveransen följde en s.k. bordereau116 av vilken framgår att fyra tackor var normalviktiga och kom från Kungliga myntverket i . De övriga vägde i genomsnitt endast cirka ett kg. Sju av dem kom från i och en hade certifikat s.b.s. Trots omfattande undersökningar i har det inte varit möjligt att få reda på vad som senare skett med det guld som fick i provision för dessa sina förmedlingsuppdrag åt . Efterforskningar i ämnet har också gjorts i och Valuta- kontorets arkiv, bland annat med utgångspunkt från att handlingar i hade utvisat att en fransk bankir vid namn Paulding, som levde i exil i , hade medverkat vid samtliga nämnda affärer. Om denne Paulding fanns åtskilligt material i de båda nämnda arkiven. Anledningen därtill visade sig vara att Valutakontoret satt i fråga om vissa av Enskilda Bankens transaktioner via Paulding och . kunde sägas innebära ett kringgående av svensk valutalagstiftning, vilket inte i sig har intresse för kommissionens uppdrag. Någon annan information av betydelse för kommissionens utredning av den här aktuella frågan stod inte att finna i det nämnda materialet. som telegrafiskt sade upp det här berörda förmedlingsavtalet skrev han till och föreslog att de skulle träffas för att diskutera ett nytt förslag till affärer, som var fristående från dem som dittills gjorts. Huruvida denna diskussion blev av och vad den i så fall gällde har det granskade arkivmaterialet inte gett besked om. De arkivgranskningar som kommissionen genomfört har inte gett någon antydan om att i andra fall än de här nämnda skulle ha tagit emot guld från Nazityskland. Detta betyder naturligtvis inte att möjligheten att så ändå skett kan uteslutas. Beträffande ovan nämnda guld kan det konstateras att ca hade svenskt ursprung. Det kan emellertid inte uteslutas att resterande till någon del innehöll guld som konfiskerats från judar. 5.9.5I övrigt tycks få betalningar med guld ha förekommit Kommissionens samlade utredningar har gett vid handen att i samverkan med Valutakontoret upprätthöll ett slags 116 Ett slags följesedel. monopol på import av guld, trots att något formellt importförbud för andra inte infördes förrän under hösten 1944.117 I olika arkiv har återfunnits spår av en rad affärer och diskussioner som bekräftar den teorin. Nedan lämnas en redogörelse härför. fick tillstånd från Valuta- kontoret att i likviden för den s.k. Boschaffären ta emot guld i stället för dollar. Affären ordnades emellertid senare på annat sätt. Trots detta återkom med samma fråga, men fick då av ett avslag på sin begäran. När det var aktuellt med guldbetalningar i samband med de tyska återköpen av Kreugerobligationer från och L.M. gavs från sida uttryck för en politiskt grundad oro. Alternativet att de svenska säljarna själva i stället för skulle ta emot guldet ansågs särskilt vanskligt. anmälde att var intresserad av att köpa ett ton guld från den sovjetiska statsbanken under förutsättning att banken fick möjlighet att använda guldet i sina utlandsaffärer genom en till tiden obegränsad exportlicens för guld. avböjde att lämna en sådan licens och ställde sig avvisande till det föreslagna köpet. Han angav två motiv för sin inställning. Dels hävdade han att köpet inte stod i överensstämmelse med valutalagstiftningen. Dels hänvisade han till att , med anledning av en förfrågan från , tidigare hade förklarat att man inte ville ha någon guldspekulation inom landet och att man därför inte ville att sålde guld till andra än . svarade att köp av guld var den enda möjligheten att bevara Enskilda Bankens substans och ställning som en internationell bank, vilket var ett nationellt intresse. Eftersom hade blockerat utländska tillgodohavanden där och dollarn därmed hade upphört att vara en internationell valuta vågade banken, enligt , inte behålla sina dollar.