sou · GNB38 · 2000-01-01 00:00:00 — Det är viktigt att påpeka, efter- som integration i den allmänna debatten ibland ges olika inne- börder. tycks det som om man menar anammandet av majoritetsbefolkningens kultur och övergivandet av den egna kulturen, eller det som ibland också kallas assimilation. Andra innebörder av termen kan handla om förändringar av identiteten eller innebörder som ligger nära begreppet jämlikhet. Jag vill inte nu ta upp någon diskussion om vad som är lämpligt eller inte lämpligt att lägga in i integrationsbegreppet, utan jag nöjer mig med att konstatera vad vi i vår analys av valdeltagandet menar med begreppet. Valdeltagande (procent) och integrationsindikatorer Av tabellen framgår att det finns tydliga samband mellan de olika integrationsindikatorerna och valdeltagandet. Integration i arbets- eller föreningslivet är kopplat till en ökning av valdeltagandet , äktenskap med en svensk(a) med en ökning , frekvent exponering för svenska etermedia med 37 procents ökning. Integration i den egna invandrargruppen har inte alls lika stor betydelse. Deltagande i det egna förenings- livet höjer t.ex. valdeltagandet , äktenskap med landsman(inna) och etermedia på eget språk . Det framgår inte av dessa data, men det finns anledning att fun- dera över, om inte integrationen i arbetslivet är den mest betydel- sefulla faktorn. Arbete ger inte bara försörjning utan även själv- känsla och är en viktig del av den personliga identiteten. Arbete medför också tillgång till resurser och att man ingår i grupper där det kan diskuteras politik. Under den tidigare arbetskraftsinvand- ringens tid spelade fackföreningsrörelsen en viktig roll för sociali- sationen in i det svenska politiska systemet. Arbete har alltid varit en viktig bas för politisk handling. Socialbidragstagare har sällan eller aldrig varit en sådan bas. Den andra faktorn som vi har övervägt som förklaringsfaktor är vad vi kallar kulturell orientering. Kulturell orientering har be- stämts utifrån den amerikanske statsvetaren kulturteori. Wildavsky är i sin tur inspirerad av socialantropologen teori om group och grid. Group- eller grupp- dimensionen handlar om i vilken utsträckning det är viktig för in- dividen att ingå i grupper, hur betydelsefulla är grupplojaliteterna? kan närmast direkt översättas som nät eller galler och är en dimension, som handlar om betydelsen av regler och normer. När de två dimensionerna korsas med varandra får vi fyra olika typer av kulturella orienteringar eller ways of life som Wildavsky säger: INVANDRARNAS DELTAGANDE I DET POLITISKA LIVET Jag har inte sett några undersökningar av hur den svenska befolk- ningen skulle fördela sig över de här fyra kulturella orienteringar- na. hade i sin medborgarundersökning en liknande, men inte samma, typologi. Dessa och andra data tyder på, att kategorin fatalister, dvs. de som är lydiga mot överheten, men som saknar förankring i olika grupper, är svagt företrädd bland svenskarna. De flesta torde befinna sig på axeln individuda- lister – hierarker, som också tenderar att sammanfalla med en politisk högervänsterdimension. Många traditionella social- demokrater skulle säkert falla i hierarkirutan: starkt gruppför- ankrade (t.ex. i arbetarklassen), men noga med att följa lagar och förordningar. Den mest extrema individualistiska polen företräds av radikala nyliberaler. Gruppförankringen är låg: det är individen som gäller, och är det inte så viktigt att lyda statens påbud. Man skulle också kunna föreställa sig, att många t.ex. miljöpartister och vänsterpartister skulle komma att klassifi- ceras i den egalitära rutan. Egalitären är liksom individualisten mindre intresserad av att lyda överhetens påbud, men likt hierar- ken känner hon en stark grupptillhörighet och grupplojalitet. Med hjälp av en uppsättning attitydfrågor om vad som är viktiga dygder för en god medborgare, lyckades vi rekonstruera group- och grid-dimensionerna, och fördela våra intervjupersoner bland Malmös invandrarväljare på de fyra kulturella orienteringar- na. Överensstämmelsen mellan att tillhöra en viss kulturell orien- tering och att tillhöra en viss invandrargrupp var på inget sätt fullständig, men det fanns vissa tecken på att olika invandrar- grupper hade olika tyngdpunkter i schemat. De intervjuade var chilenare, finländare, iranier och jugoslaver. Finländarnas tyngd- punkt låg längs axeln individualister-hierarker. De liknade därmed vad jag har förmodat är typiskt för hela den svenska befolkningen. Iranierna och jugoslaverna däremot hade sin tyngdpunkt längs axeln fatalister-hierarker. Chilenarna slutligen hade en stark tyngdpunkt i den egalitära rutan. Som vi hade förväntat oss, var det ett samband mellan kulturell orientering och valdeltagande. Framför allt var det, också som kunde ha förväntats, fatalisterna som föll ur mönstret. Valdel- tagandet i fatalistgruppen var lägre än i de tre övriga grupperna. Valdeltagande (procent) och kulturell orientering När det gäller skillnaderna i valdeltagande mellan olika invandrar- grupper, har vi alltså visat, att de sammanhänger med graden av integration – deltagande i sociala sammanhang, särskilt i arbetslivet – men också med den kulturella orienteringen. Vi är ganska över- tygade om att en stor del av skillnaderna mellan den infödda svenska väljarkåren och invandrarna som väljare också går att för- klara med den här modellen. Även bland de infödda finns det olika grad av integration. Det finns arbetslösa, föreningslösa och ensam- stående liksom arbetande, föreningsaktiva och gifta även bland de infödda. Även bland de infödda finns det olika kulturella oriente- ringar. Men vi tror, att man kan vara rätt säker på, att i genomsnitt är de infödda svenskarna mer integrerade än invandrarna. Vi tror också att den kulturella orientering som vi, med Wildavsky, kallat fatalism är rätt sällsynt bland de infödda. Av dessa skillnader följer också ett högre valdeltagande bland de infödda svenskarna än bland invandrarväljarna. Även om kultur-integrationsmodellen på detta sätt kan hjälpa oss att förstå skillnaderna mellan svenska väljare och invandrare, så hjälper den oss inte att förstå varför invandrarnas INVANDRARNAS DELTAGANDE I DET POLITISKA LIVET Om så vore fallet, skulle det krävas negativa förändringar i integration och kulturellt orienterings- mönster i gruppen invandrarväljare. är det väl inte orimligt att föreställa sig att det faktiskt har skett sådana förändringar. invandrarväljare utgjordes i huvudsak av den gamla arbets- kraftsinvandringen, och arbetslöshet var relativt sällsynt. I många av dagens flyktinggrupper är det nästan lika sällsynt att någon har jobb. Från en invandrargrupp dominerad av nordiska och andra europeiska invandrare, har det i allt ökande omfattning kommit att handla om flyktingar från t.ex. och . Det är inte orimligt att föreställa sig, att den lågröstande fatalistiska kulturella orienteringen därigenom blivit vanligare än vad den var 1976. Den stora och den lilla demokratin Vi håller på och undersöker, om samma modell: kultur-integrationsmodellen också kan användas för att förklara skillnader med avseende på andra former av deltagande än val- deltagandet. Många tecken tyder på det. talade om den stora demokratin och den lilla demokratin. Deltagande i val är ett sätt att påverka den stora demokratin. Den lilla demokratin handlar istället om hur man kan påverka sina egna livsförhållanden. I våra intervjuer har vi frågat efter i vilken utsträckning man utnyttjar barnomsorg, skola, hemspråksunder- visning, äldreomsorg, tolkservice och flyktingmottagning; hur nöjd man är med dessa tjänster, samt i vilken utsträckning man har försökt att påverka sådant som konkret gäller ens egen relation till dem. När vi t.ex. tittar på försök att påverka, så har graden av in- tegration en dramatisk effekt. av de välintegrerade, som nyttjar minst en samhällstjänst, hade försökt påverka den, men av de lågt integrerade. Av de svarande som klassificerades som fatalister hade försökt påverka, vilket var lägre än de som tillhörde de tre andra typerna av kulturell orientering. För att få en uppfattning om de svarandes administrativa kompetens hade vi likt maktut- redningen ställt frågan om de själva skulle kunna författa ett över- klagande om det vore nödvändigt. Samma mönster återkom i detta avseende: av de mer integerade än av de svagt integrerade ansåg sig kunna skriva ett överklagande. Den kulturella orienteringen hade ännu mer dramatiska effekter: Skillnaden mellan fatalisterna och de tre övriga grupperna uppgick till . Framför allt var det individualisterna och egalitärerna, som kände sig administrativt kompetenta. Det finns med andra ord tecken som tyder på att det är ungefär samma grupper, som stängs ute ur såväl den stora som den lilla demokratin. Det är de icke-integrerade, de utanförstående, och det är de vars hållning till samhället präglas av individuell atomism och vördnad inför överheten – det vi kallat fatalism. Det är också dessa grupper, de svagt integrerade och fatalisterna, som är överrepre- senterade bland invandrarna. Flyktingar och invandrare stängs alltså ute ur både den stora och den lilla demokratin och utestäng- ningsmekanismerna är strukturella – det handlar både om majori- tetssamhällets strukturer som inte släpper in invandrare och flyktingar i arbetslivet och i sociala samspel, och om de strukturer som styr flyktingarnas och invandrarnas eget sätt att se på sig själva som individer i samhället, förhållningssätt som troligen har grundlagts tidigt och innan de invandrat i , men där man inte kan hålla det för uteslutet, att förhållningssätten förstärks genom utestängningen och marginaliseringen i det svenska samhället. Inom ramen för SNS demokratiråd har maktutredningens med- borgarundersökning upprepats . Vad gäller skillnaderna mellan infödda och invandrare bekräftas den bild som framkom vid våra intervjuer 1991. Invandrarna har genomgående lägre värden än de infödda på medborgarskapets olika dimensio- ner: de har lägre administrativ kompetens, de anser att de har INVANDRARNAS DELTAGANDE I DET POLITISKA LIVET mindre möjligheter att påverka, de tar färre initiativ att påverka, självtilltron är lägre, valdeltagandet är lägre, partiaktiviteten är lägre, kontakter, manifestationer och föreningsaktivitet är lägre. Särskilt stora skillnader noteras för partiaktivitet, kontakter och föreningsaktivitet. De infödda har i dessa avseenden medelvärden som ligger på av medelvärdena i hela undersök- ningsgruppen, medan invandrarna har medelvärden kring av totalmedelvärdet. konstaterar också att: Utvecklingen är nedslående. Klyftorna mellan invandrare och resten av befolkningen vidmakthålls eller vidgas. Att de politiska partierna är ett särskilt bekymmersamt kapitel stämmer väl överens med de resultat vi kommit fram till genom en analys av levnadsnivåundersökningarnas uppgifter om förenings- engamang . Vi jämförde sannolikheten att en utländsk medborgare eller en andragenerationsinvandrare skulle vara medlem i en förening med sannolikheten att en infödd svensk skulle vara föreningsmedlem. Vi fann då att föreningslivet skulle kunna indelas i tre grupper: àFöreningar där det var ganska hög sannolikhet att invandrare skulle vara medlemmar. Med ganska hög sannolikhet menade vi då att sannolikheten att en invandrare skulle vara medlem var eller större än sannolikheten att en infödd skulle vara medlem. Till denna första grupp hörde en rad breda folk- rörelser som t.ex. konsumentkooperationen, föräldraföre- ningar, fackliga organisationer, boendeföreningar och idrotts- föreningar. Invandrare var visst underrepresenterade i dessa, men de var relativt lite underrepresenterade. àI den andra kategorin, som utgjorde motpolen till den första gruppen, var invandrare kraftigt underrepresenterade. Sanno- likheten att en invandrare skulle vara medlem var av sannolikheten att en svensk skulle vara medlem. vara född i , men av invandrade föräldrar var också unge- fär lika illa, som att vara utländsk medborgare. Till denna kate- gori av föreningar hörde t.ex. ordenssällskap, hobbyföreningar, aktieägarföreningar, samfälligheter. Men även de politiska partierna kunde räknas till denna föreningslivets skamgrupp. àEn tredje, mindre grupp av föreningar var de, som s.a.s. släpper in andra generationens invandrare, men inte utländska med- borgare. Till denna grupp hörde bl.a. frireligiösa samfund, för- eningar inom och frivilliga försvarsorganisa- tioner. Man kan alltså konstatera, att i de stora folkrörelserna är de yttre hindren relativt låga för invandrarna, men att för andra delar av föreningslivet, inklusive de politiska partierna, är hindren höga, och det hjälper inte ens att vara född här i landet, om man har invandrarbakgrund. Det här är förstås allvarligt ur demokratisk synvinkel, och detta gäller särskilt för de politiska partierna, eftersom de har en direkt och central roll i den svenska demokratimodellen. Något mindre allvarligt är det med avseende på de stora intresseorganisationerna, som också har en viktig funktion i vår demokratimodell, men vi ska inte glömma bort, att invandrare också är starkt underrepre- senterade även i dessa. De stora folkrörelserna och intresse- organisationerna lyckas bättre bara i jämförelse med de delar av föreningslivet, innefattande de politiska partierna, där invandrare i praktiken är nästan uteslutna. Sedan bok om de regionala skillnaderna i kom ut, har det varit populärt att tala om det sociala kapita- let. Det sociala kapitalet i samhället är en gynnsam mylla för den politiska demokratin, som tenderar att förtvina i brist på socialt kapital. Det sociala kapitalet i sin tur handlar i mycket om männi- skornas förtroende och tilltro till varandra. Denna tilltro växer om man t.ex. i föreningslivet har vant sig vid att samtala, samarbeta och samverka. I bok används förekomsten av föreningar – oavsett vad det handlar om för slags föreningar – som tecken på förekomsten av det för demokratin nödvändiga sociala kapitalet. INVANDRARNAS DELTAGANDE I DET POLITISKA LIVET Fågelskådarklubbar och sångkörer brukar ofta nämnas som exempel. Om man tror på teorin om det sociala kapitalet så som har formulerat och tolkat den, blir ju varje ute- stängning från föreningslivet ett demokratiskt problem, och invandrare är i stor utsträckning utestängda från svenskt föreningsliv, även från de relativt välfungerande stora folkrörel- serna och intresseorganisationerna. Särskilt uppseendeväckande är det väl, att det inte räcker med att vara född i , men av utländska föräldrar. Det tyder på att föreningslivets barriärer är högre och annorlunda än de barriärer som stänger ute en ny- komling, som ännu inte kan hitta rätt i sitt nya samhälle. Kanske kan invandrarnas eget föreningsliv vara en kompensation för utestängningen från det svenska föreningslivet. Invandrar- verket kunde 1995/96 redovisa ett trettiotal riksorganisationer för olika invandrargrupper. Dessa representerade uppskattningsvis omkring 1 500 lokala föreningar. Organisationsgraden, dvs. den andel av de som tillhör de grupper som föreningarna avser att organisera som medlemmar, kunde uppskattas till . Huvuddelen av invandrarna är alltså inte medlemmar i någon invandrarförening. När vi försökte uppskatta den rent kvantitativa utvecklingen , när vi själva under- sökt saken, framstod den som ganska stagnerande. Även om in- vandrarnas föreningsliv inte direkt framstod som utdöende, så var det heller inte en expanderande bransch. Invandrarföreningarna fyller olika funktioner, men det domine- rande mönstret är att de har en viktig uppgift som etniska institu- tioner och som sociala klubbar. Däremot är det mer sällsynt att föreningarna fungerar som politiska påtryckningsgrupper. I en annan undersökning, har vi visat, att de kan spela en sådan roll i den lokala politiken. Ideologiskt medvetna invandrarföreningar kan ha en avgörande betydelse för att frågor som är viktiga för invandrarna över huvud taget kommer med på beslutsarenorna, och de kan ha betydelse för vad som händer med frågor och krav, som på det sättet kommit på agendan. Men det är sällsynt att in- vandrarföreningar ger uttryck för en sådan politisk medvetenhet. Ofta nöjer man sig med rollen som kulturell och social institution i den egna etniska gruppen. Organisationerna är för sin överlevnad starkt beroende av offentligt stöd. Man kan uppskatta att riksorganisationerna till finansieras av det allmänna, och att lokalföreningarna ungefär till hälften bygger sin verksamhet på kommunala bidrag. Över tid finns det en tydlig tendens att det offentliga stödet minskar, och därmed också föreningarnas verksamhet i de olika invandrargrupperna. Man kan förstås också spekulera över huru- vida oviljan eller oförmågan att agera som invandrarnas intresse- företrädare gentemot statsmakterna, myndigheterna och kommu- nerna hänger samman med det starka ekonomiska beroendet av samma statsmakter, myndigheter och kommuner. Invandrarnas eget föreningsliv spelar alltså, som intresseföre- trädare, en utomordentligt marginell roll. Funktionen som etniska institutioner är viktig, men även den är hotad. Det handlar om med nödvändighet små grupper som är rekryteringsbas. Flera av dessa är också marginella och resurssvaga. Den etniska identiteten, som är en viktig drivkraft att organisera sig, och som förstärks av för- eningarnas verksamhet, är utsatt för det massiva assimilations- trycket från majoritetssamhället. Min slutsats är därför, att om inte invandrarnas föreningsliv kan försäkras offentligt och generöst stöd, så kommer det att dö ut. Detta blir då ett hot mot visionen om det mångkulturella samhälle, där flera kulturer överlever, utvecklas och samexisterar. När invandrare är underrepresenterade i de politiska partierna och i föreningslivet, när invandrarna i liten utsträckning använder sig av sin rösträtt och när invandrarnas egna organisationer nästan aldrig agerar som intresseföreträdare, är det väl inte förvånande, att in- vandrarna också är underrepresenterade i politiken. När man ser till de kommunala beslutsfattande församlingarna, fullmäktige i INVANDRARNAS DELTAGANDE I DET POLITISKA LIVET kommuner och landsting, visar det sig att utlandsfödda ändå är tämligen ofta förekommande. Födda utomlands tenderar i genom- snitt att ha ungefär hälften av den representation i fullmäktigeför- samlingarna, som de skulle ha haft om gruppen hade varit exakt proportionellt representerad. Det är emellertid viktigt att konstatera, att denna representation ser ganska olika ut för olika nationella grupper. Av alla valda kommunfullmäktige med utländsk bakgrund 1994 var finländare. Nordborna utgjorde tillsammans av alla valda fullmäktige, som nordbor bara var av den utlandsfödda befolkningen. Dessa siffror implicerar att representationen för icke-nordbor bara var av en strikt proportionell representation. Man kan nog med stor säkerhet slå fast att många flyktinggrupper i stort sett är helt orepresenterade. När man jämför med några andra underrepresenterade grupper, så framstår invandrarna som en av de allra mest underrepresen- terade. Vid en undersökning 1992 av alla kommunalt förtroende- valda, alltså inte bara fullmäktige, utan även nämnder och styrelser, var utlandsföddas representation av den s.a.s. rättvisa representationen. Detta kan jämföras med kvinnor , personer , arbetare . Den enda grupp som var mer underrepresenterad än invandrare var unga – personer – med av sin proportionella representation. Invandrarrepresentationen har över tiden förbättrats något, men förändringen ser olika ut i olika typer av kommuner. Det visar sig, att förändringarna i representativiteten sammanhänger med organisationsförändringarna i kommunerna. I de kommuner som genomfört radikala organisationsförändringar och infört mark- nadsliknande styrmedel, som t.ex. beställar-utförarmodellen, konkurrensupphandling och kundval, har invandrarrepresenta- tionen försämrats, medan den i de övriga, mer traditionellt organiserade kommunerna faktiskt har ökat. Förändringar i representationsindex 1979-1992 -0,26 -0,34 -0,11 -0,25 Representationsindex = (Andel av politikerna-Andel av befolkningen)/Andel av befolkningen Motsvarande skillnader visar sig också för flera andra underrepre- senterade grupper. Representativiteten för personer med arbetaryrken har faktiskt förbättrats , men ökningen är större i de traditionellt organiserade kommunerna än i marknadskommunerna. Samma förhållande gäller för kvinnors representation. Representationen för de unga har försämrats i båda kommuntyperna, men mer i vad som här har kallats marknads- kommunerna. Det tycks alltså som om organisationsföränd- ringarna har gått ut över särskilt de underrepresenterade grupper, som är underordnade i samhället. Varför det blir på det sättet är inte helt klarlagt, men det kan eventuellt hänga ihop med att de radikala organisationsförändringarna har varit kopplade till kraftiga minskningar av antalet förtroendevalda, och när antalet platser som ska tillsättas minskar, så tenderar det att gå ut över de grupper som är svagast, och har de minsta politiska resurserna. En invändning, som man ibland hör mot resonemanget om att olika grupper behöver ha sina representanter är, att det inte är så viktigt vilken grupp som politikerna tillhör. Det är viktigare vilka åsikter de företräder, eller kanske till och med vilken personlig kapacitet de har – att de är kunniga, kompetenta och erfarna. Mot detta har det invänts, att det är viktigt att olika grupper är före- trädda därför att de kan föra in olika erfarenheter i beslutsproces- sen. Därigenom blir olika grupper, t.ex. kvinnor, ungdomar och invandrare en resurs för den politiska processen. Ett annat skäl kan INVANDRARNAS DELTAGANDE I DET POLITISKA LIVET vara, att det faktiskt kan finnas intressemotsättningar mellan olika grupper i samhället, t.ex. mellan män och kvinnor eller mellan in- födda och invandrare. Om en grupp inte har sina representanter i politiken, minskar deras möjligheter att överhuvud taget få med sina krav på agendan, och att om deras krav kommer med i diskus- sionen, att få dem tillgodosedda. Ett tredje argument handlar om rättvisa och legitimitet: Om man som väljare och medborgare ser, att beslutsfattarna har helt andra egenskaper än vad man själv har – om t.ex. alla beslutsfattare är män med man- schettyrken – så blir det svårt att acceptera systemets och be- slutens legitimitet om man t.ex. är en ung invandrarkvinna med städjobb. Det är ganska magert med empiriska undersökningar, som styrker dessa argument, eller för den delen som försvagar dem. Vid intervjuundersökningar med kommunalpolitiker, har det dock varit möjligt att se, att politiker med invandrarbakgrund oftare än de infödda anser sig företräda invandrares, flyktingars och etniska minoriteters intressen. Det är också vanligare, att de kontaktas av invandrare och deras organisationer, och kommer därigenom att fungera som en kanal för dessa, som annars skulle saknas. Det har också i olika undersökningar visat sig, att t.ex. kvinnliga politiker, och även politiker tillhörande andra grupper i samhället gör andra prioriteringar, och intar andra ståndpunkter än de som inte tillhör gruppen. Sammanfattningsvis tror jag att det faktiskt har betydelse för politiken om invandrare är representerade eller ej. Det mest be- tecknande i sammanhanget är kanske, att argumenten om att det är personlig förmåga och inte grupptillhörighet som räknas, vanligen brukar komma från personer som tillhör redan överrepresenterade, överordnade och överprivilegierade grupper. Sammanfattningsvis gäller alltså att: àInvandrarnas valdeltagande är lågt och sjunkande. Det finns an- ledning att förmoda, att detta nära hänger samman med ute- stängningen från arbetsmarknaden. Socialbidrag utgör inte samma bas för politisk handling som arbete. àDet finns tecken som tyder på, att samma mekanismer, som stänger invandrare ute från den stora demokratin också stänger dem ute från vad som kallats den lilla demokratin, möjligheterna och förmågan att påverka sin mer omedelbara livssituation.