sou · GNB365 · 2000-01-01 00:00:00 — De variabler som valts är: Barns familjetyp (ensamstående, gift, sambo), barns erfarenhet av separation mellan för- äldrar, familjeekonomi/fattigdomsmått, barngruppsstorlek inom barn- omsorg, barn per årsarbetare inom barnomsorg, tillgång till stöd- undervisning i skola, lärartimmar per elev, psykosocial skolmiljö, elevers kunskapsnivå – ofullständiga betyg, skolk, tillgång till kamrater, spädbarnsdödlighet, dödlighet och dödsorsaker, självmordsförsök, rökning, drogvanor och tonårsgraviditeter. ambition är att arbetet med dessa indikatorer skall vidareutvecklas och förfinas. Några av indikatorerna är kollektiva mått på kvaliteten inom skolan och barnomsorgen och alltså inte kopp- lade till enskilda barn. Dessa indikatorer finns med för att beskriva ut- 22 SCB, 1985. Utvecklingsarbete med statistiksystem om barns och ungdomars levnadsförhållanden. vecklingen i dessa avseenden som ett uttryck för samhällets ambitioner inom de barn- och ungdomsverksamheter där de allra flesta barn finns under sin uppväxt. Arbetet med Upp till 18 har utförts av på uppdrag av och i samarbete med som bland annat har samlat in statistikuppgifter om barnolycksfall och gjort vissa be- ställningar av statistik. Utöver faktaboken har , på uppdrag, utfört en statistisk un- dersökning av barn i fjärde år, den så kallade "10-års en- käten". Den statistik som presenteras i Upp till 18 är således utdrag ur annan statistik och i vissa fall specialbearbetningar hämtade från olika håll. Ursprungskällorna kan eventuellt sammanföras under begreppet Grundstatistik om barn. Det finns ett stort antal statistikprodukter som alla mer eller mindre behandlar barn eller kan omarbetas till att också avse barn. De största statistikansvariga myndigheter som förekommer är förutom , och men det finns också ett femtontal andra myndigheter. I budgetpropositionen för (1998:99:1, volym 6) föreslås att tillförs medel för att utveckla en årlig barnsta- tistik. I ett förslag som överlämnat till Socialde- partementet föreslås en statistik som fokuserar på barnpopulationens storlek och årliga förändringar, familjernas sam- mansättning, familjernas ekonomi, föräldrars sysselsättning, barnomsorg och föräldraledighet23. Befintlig regelbundet insamlad officiell statistik är tänkt att användas. Utöver vad det föreslagna anslaget omfattar innehåller förslag också en idéskiss till ett longitudinellt register om barn, ett förslag till utveckling av en regel- bunden datainsamling om barn samt förslag till en utredning om behovet av information på nivå om barnomsorg och föräldrars sysselsättning. Fler ämnesområden kan i ett längre perspektiv bli aktu- ella i en årlig statistik om barn. 23 SCB, 1998. Ett förslag till basstatistik om barn och deras familjer. 2.11Barns lek- och utemiljö Enligt propositionen om (prop. 1992/93:173, s. 7) skall ansvara för en övergripande bevakning av barn- och ungdomsfrågor utifrån FN:s konvention om barnets rättigheter och svensk lagstiftning. Det betonas också att skall arbeta på ett generellt plan. Det ses i övrigt inte finnas någon anledning att i detalj binda myndighetens arbete. I instruktion anges dock ett tydligt ansvar för barnsäkerhetsfrågor. Enligt instruktionen skall "ta initiativ till samordning och utveckling av samhällets förebyggande insatser inom området barns och ungas säkerhet". samordnar säkerhetsarbetet på nationell nivå genom de två nätverken, Barns och Ungas Säkerhet (BUS) och Barn, ungdom och byggd miljö. I nätverken ingår representanter för en rad myndigheter och organisationer. ingår också i samverkansgrupp för myndigheter i skadepreventiva frågor som arbetar med att förebygga skador i alla åldersgrupper. Dessutom ingår i Nätverksgruppen för erfaren- hetsutbyte kring skolans arbetsmiljö vars verksamhet är inriktad på att sprida kunskap och information samt öka effektiviteten i arbetet för bra arbetsmiljö i skolan (se avsnitt 2.8). barnsäkerhetsarbete har i första hand syftat till att utforma samhället så att barn och ungdomar skyddas från allvarliga faror mot liv, hälsa och risker i miljön. Insatserna har inriktats på att ge barn och ungdomar ett riskmedvetande och en handlingsberedskap. har också medverkat till att forskning inom områ- det har utvecklats samt till bevakningen av att lagstiftning och rättstillämpning tar hänsyn till barns och ungas särskilda förutsättningar. har under sina samordnat och påbörjat en rad aktiviteter på barnsäkerhetsområdet. Till exempel är de så kal- lade BUS-veckorna (se avsnitt 2.8) återkommande kampanjer som fo- kuserar på det förebyggande barnsäkerhetsarbetet genom att nationella och lokala aktiviteter samordnas. distribuerar in- formationsmaterial, bland annat har praktiska hjälpmedel i det lokala arbetet i form av checklistor utarbetats. hålls nationella konferenser och lokala aktiviteter, bland annat skyddsronder, utställ- ningar och konferenser. I det nationellt samordnande arbetet ingår till exempel också att publicera aktuell skadestatistik som rör barn och ungdomar samt att producera och distribuera ett nyhetsblad om barnsäkerhetsfrågor, BUS-Nytt. kommer ut cirka . Utredningens uppdrag har varit att klarlägga ansvaret på myndig- hetsnivå för frågor som rör barns lek- och utemiljö. 2.11.1Myndighetsansvar för lek- och utemiljö Någon samlad lagstiftning eller samlat myndighetsansvar för barns rätt till en stimulerande, trygg och säker uppväxtmiljö finns inte i . Det finns ett flertal lagar, stadgar och ordningsregler på området. Soci- altjänstlagen (1980:620) och hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) anger samhällets mera övergripande ansvar för barns miljö. Lokalt är det socialnämnderna som skall verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. I hälso- och sjukvårdens uppgifter ingår att ge upplysning om metoder för att förebygga sjukdom och skada. som central förvaltningsmyndighet ansvarar för tillsyn samt nationell uppföljning och utvärdering inom och hälso- och sjukvårdens område. Utöver socialtjänstlagens och hälso- och sjukvårdslagens övergri- pande reglering finns en lång rad lagar på olika områden. Exempel på sådana lagar som rör lek- och utemiljö är (1987:10), lagen (1994:1215) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, ord- ningslagen (1993:1617) och arbetsmiljölagen (1997:1160). Ett flertal myndigheter ansvarar för att barns lek- och utemiljö är både stimulerande och säker. Vissa av dessa är tillsynsmyndigheter som utfärdar bindande råd och föreskrifter. Andra arbetar framför allt med metodutveckling samt kunskaps- och erfarenhetsspridning. är en central förvaltningsmyndighet för frågor om byggd miljö, fysisk planering, byggande och boende. meddelar föreskrifter, utövar tillsyn och följer tillämpningen av lagar och förordningar på sitt område. utvärderar effekterna av tillämpningen och har ett samordningsansvar av de statliga myndigheternas arbete med (1987:10) och (1996:124). I bygglagstiftningen ställs krav på att byggnader och tomter skall ut- formas så att risken för olycksfall begränsas. Kraven gäller vid ny- byggnader och vid ändringar av befintliga byggnader. Det finns också krav på att byggnader och tomter skall underhållas så att säkerheten bibehålls. I byggregler (BFS 1993:57) BBR 94, finns till- lämpningsföreskrifter och råd om bland annat säkerhet i byggnader, tillbyggnader och på tomter. Särskilt höga krav ställs på utrymmen i en byggnad där barn kan tänkas vistas. Föreskrifterna är bindande medan de allmänna råden är anvisningar till kommunerna hur reglerna bör till- lämpas. Reglerna om barnsäkerhet gäller för bostäder men också för gemen- samma utrymmen i bostadsområden där barn kan tänkas uppehålla sig, till exempel korridorer, trapphus, tvättstugor, fritidslokaler och lekplatser. De gäller också för gästrum i hotell samt för förskolor, fritidshem, barnavårdscentraler, barnavdelningar i bibliotek och andra liknande lokaler som är avsedda för barn. har också angivit regler för hur bostäderna skall utrustas med låsbara utrymmen för farliga hus- hållsredskap och ämnen som kan förorsaka förgiftning. Förutom att meddelar föreskrifter och allmänna råd har verket en omfattande informationsverksamhet, riktad såväl till myndig- heter, kommuner, arkitekter och fastighetsägare som till barn och ung- domar. En handbok med goda exempel på hur byggnader och utemiljö kan utformas på bästa sätt för barn och ungdomar har till exempel givits ut24. har också utarbetat arbetshäften om samhällsplanering och byggnadskultur för i syfte att väcka barns och ungdomars intresse för stads- och byggnadsplanering och för att barn och ungdomar skall kunna ta vara på de möjligheter till inflytande och delaktighet som ger. Plan- och bygglagens så kallade förfaranderegler vilar på principen om medborgarinflytande och människors delaktighet i samhällsutveck- lingen. saknas bestämmelser som direkt tillförsäkrar att barns och ungdomars åsikter och intressen beaktas i kommunernas planarbete. Inom ramen för den nationella strategin för att förverkliga barnkonven- tionen har regeringen uppdragit åt att utveckla metoder för hur barns och ungdomars inflytande skall förverkligas i kommunerna i frågor som rör samhälls- och trafikplanering. I uppdraget ingår också att analysera frågan om lagstiftningsåtgärder. Arbetet skall ske tillsammans med , , och . är en central förvaltningsmyndighet med ett samlat ansvar för hela vägtransportsystemet. skall ha en samlande, stöd- jande och pådrivande roll i förhållande till övriga berörda parter. Väg- verket skall särskilt verka för vägtransportsystemets tillgänglighet, framkomlighet och effektivitet. Enligt instruktion (1997:652) skall hänsyn tas till funktionshindrades behov inom hela vägtransport- systemet samt att handikappanpassningen av kollektiva färdmedel sam- ordnas mellan samtliga trafikslag. har således det samlade ansvaret för vägtrafiken och dess effekter samt ett övergripande ansvar för trafiksäkerheten. Barns säkerhet skall särskilt beaktas. 24 Barnsäkerhet i byggnader. antog ett inriktningsdokument, Barns bästa – samhällets bästa. Inriktningsdokumentet inleds med orden: "Arbetet med barns säkerhet och tillgänglighet till vägtransportsystemet skall vara långsiktigt och resultatinriktat. Alla beslut som rör barn skall medverka till att deras fria rörlighet, tillgänglighet, miljö, hälsa och sä- kerhet skall sättas främst. Vårt arbete med barnfrågorna skall därför integreras i alla verksamhetsområden. Främst innebär det att vi skall beakta barnperspektivet vid översyn och utarbetande av våra styrande dokument och regelverk i exempelvis förarutbildning, vägut- formning, vägbyggande, vägunderhåll och drift, trafikmiljö, kollektivtrafik och samhällsplanering samt i miljökonsekvensbeskrivningar"25. är en central förvaltningsmyndighet för konsument- frågor. Enligt förordningen (1995:868) med instruktion för Konsu- mentverket skall verksamhetens övergripande mål bland annat vara att "skydda konsumenternas hälsa och säkerhet". I regleringsbrevet för angavs också att skall "verka för att förekomsten av farliga produkter på marknaden minskar väsentligt, särskilt barnprodukter". Någon sådan direkt anvisning för prioritering av barnfrågor har därefter inte angetts i regleringsbreven . För hela den europeiska gemensamma marknaden gäller att alla konsumentprodukter skall vara säkra. Detta slås fast i EG:s produktsä- kerhetsdirektiv. I finns motsvarande regler i produktsäkerhets- lagen. har det övergripande ansvaret för tillsynen enligt produktsäkerhetslagen. Riktlinjer som ges ut i , , förhandlas fram tillsammans med näringslivet och utgör över- enskommelser om att följa vissa regler för säkerhet och information. Om en näringsidkare inte följer riktlinjerna kan verket ta upp överlägg- ningar med företaget och om man inte kommer överens kan Konsu- mentombudsmannen (KO) väcka talan i . utgör Arbetar- skyddsverket, vars uppgift är att se till att arbetsmiljö- och arbetstids- lagstiftningen samt lagstiftningen om kemikaliekontroll och om tobak efterlevs. Verket skall också lämna råd och upplysningar samt utarbeta och sprida information i syfte att förbättra arbetsmiljön. Arbetarskyddsstyrelsen är central förvaltningsmyndighet som skall samordna, utveckla och följa verksamheten inom sitt ansvarsområde samt ha den centrala tillsynen över efterlevnaden av bland annat ar- 25 Barns Bästa – samhällets bästa. betsmiljö- och arbetstidslagstiftningen. Arbetsmiljölagen ger de grund- läggande reglerna för arbetsmiljöns utformning. Arbetarskyddsstyrelsen utfärdar föreskrifter och allmänna råd. Inom skolans område omfattas både lärare och elever av arbetsmil- jölagen. Även barn i förskoleklass omfattas av arbetsmiljölagen men däremot inte förskolebarn. Arbetarskyddsstyrelsen har en omfattande informationsverksamhet och har bland annat utarbetat informationsmaterial om arbetarskydds- lagens bestämmelser i skolan. En skrift om mobbning, om skolans ar- betsmiljö ur ett psykologiskt och socialt perspektiv samt om arbetsmil- jökunskap har också getts ut. har i sin uppgift med uppföljning, utvärdering, tillsyn och utveckling av verksamheten i barnomsorg och skola ett ansvar för att barns och ungdomars lekmiljö är utvecklande. har således ett allmänt ansvar för att miljön i skolan är utvecklande och trygg. Enligt Läroplan för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet (Lpo 94) skall skolan "sträva efter att vara en levande social gemenskap som ger trygghet och vilja och lust att lära" (s. 9). Samma krav ställs på förskolan i för förskolan (Lpfö 98) där det slås fast att förskolan präglas av "omsorg om det enskilda barnets välbefinnande, trygghet, utveckling och lärande" (s. 8). är ett nationellt organ med uppgift att förebygga sjukdomar och annan ohälsa och främja en god hälsa för alla. skall ta initiativ och ge stöd till forskning och utveckling inom folkhälsoområdet. Särskild vikt skall fästas vid sådana förhållanden som främjar hälsan hos de grupper som är särskilt utsatta för de största hälsoriskerna. Administrativt är organiserat i program och skadeprogrammet är ett av dessa. Det nationella skadeprogrammet på- börjades av på uppdrag av regeringen i slutet av 1980- talet. Programmet omfattar bland annat olycksfall och våld inom alla samhällssektorer som boende, fritid, trafik och arbete. Det bygger på ett tvärsektoriellt engagemang på lokal, regional och central nivå och sam- verkan mellan myndigheter, vetenskapliga institutioner, organisationer och lokala företrädare. Kärnan i programmet är satsningen på lokala modeller för förebyggande arbete kombinerad med en nationell strategi av samverkan mellan myndigheter som stöd för det lokala arbetet. lanserades på svenskt initiativ konceptet "En säker och trygg kommun" – A Safe Community – som är strategi i det nationella skadeförebyggande programmet och som ingår i () globala skadeförebyggande pro- Konceptet är en modell för skadeförebyggande arbete i kommu- nerna. I har tio kommuner utsetts till "En säker och trygg kommun". De medverkar i en arbetsgrupp med uppgift att sprida erfarenheter till andra kommuner. För att utses till "En säker och trygg kommun" ställs krav på att kommunen uppfyller vissa fastställda krite- rier, bland annat att en tvärsektoriell grupp som arbetar med skadepre- vention finns, att programmet omfattar alla åldrar, miljöer och situationer och att programmet visar omsorg om högriskgrupper och högriskmiljöer och syftar till rättvisa för utsatta grupper. Utöver dessa myndigheter finns också andra med ansvar för olika as- pekter av barns miljö och säkerhet. är den myndighet som ansvarar för elsäkerheten, Giftinformationscentralen arbetar med telefonrådgivning och med att förebygga olycksfall, ansvar är bland annat att bevaka riskutvecklingen och utöva tillsyn så att räddningstjänsten anpassas efter de risker som finns i kommuner. I detta avsnitt tas några frågor med internationell anknytning upp. Först behandlas olika internationella dokument och uttalanden om nationella institutioner för mänskliga rättigheter och barnets rättigheter. Bland annat redogörs för de så kallade Parisprinciperna som är ett grundläg- gande dokument när det gäller frågan om hur ombudsmannainstitutioner och kommissioner skall vara uppbyggda och vilka arbetsuppgifter de skall ha. Vidare återges rekommendationer från för barnets rättigheter, , och . Därefter beskrivs reglerna om barnombudsmän och liknande insti- tutioner i , , , , , (), , och . Efter slut fanns en allmän enighet bland världens stater om att skyddet för de mänskliga rättigheterna borde stärkas ge- nom internationellt samarbete. Mot denna bakgrund fastslogs i FN:s stadga att ett av världsorganisationens ändamål är att främja de mänskliga rättigheterna och att medlemsstaterna är förpliktade att främ- ja respekten för dessa fri- och rättigheter. antog den allmänna för- klaringen om de mänskliga rättigheterna. Förklaringen antogs "som en gemensam riktlinje för alla folk och alla nationer" och betraktas alltsedan dess som en grundläggande rättighetskatalog på området. Frågan om inrättandet av nationella institutioner för mänskliga rät- tigheter diskuterades första gången i FN . tillsatte Kommissionen för mänskliga rättigheter en arbetsgrupp om nationella institutioner. Denna grupp sammanträdde i och dess slutsatser kom att benämnas Parisprinciperna, se bilaga 8. Parisprinciperna rekommenderades först av Kommissionen för mänskliga rättigheter i resolution /54 och därefter av generalför- samlingen i dess resolution 48/134 . En resolution av generalförsamlingen utgör inget bindande beslut för medlemsstaterna utan är en rekommendation. Parisprinciperna anses dock vara ett huvuddokument när det gäller nationella institutioner för mänskliga rättigheter och i diskussionerna om dessa institutioner hänvisas ofta till olika punkter i Parisprinciperna. Parisprinciperna består utöver en inledning av fyra avdelningar. Dessa behandlar behörighet och ansvar, sammansättning och garantier om självständighet och mångfald, arbetsmetoder samt principer vid handläggning av enskilda ärenden. Innehållet i de olika avdelningarna är i huvudsak följande. 1.En nationell institution skall ha behörighet att främja och skydda mänskliga rättigheter. 2.En nationell institution skall ges ett så brett mandat som möjligt. Mandatet skall offentliggöras tydligt i grundlag eller lag. Författ- ningen skall närmare ange institutionens sammansättning och behö- righet. 3.En nationell institution skall lägga fram åsikter, rekommendationer, förslag och rapporter om frågor som rör mänskliga rättigheter till regeringen, parlamentet och andra organ. Institutionen skall också främja och säkerställa harmoniseringen av nationell lagstiftning och praxis med de internationella instrument om mänskliga rättigheter som landet är bundet av och genomförandet av dessa instrument. Vidare skall institutionen uppmuntra ratificering av sådana instrument som nämnts ovan och säkerställa dessas genomförande. Institutionen skall också bidra till de rapporter som stater skall lämna till och kommittéer och till regionala institutioner och, där så är nödvändigt, uttrycka en åsikt i frågan. Den nationella institutionen skall vidare samarbeta med FN, regionala institutioner och nationella institutioner i andra länder som arbetar med mänskliga rättigheter och hjälpa till vid utformningen av program för undervisning och forskning om mänskliga rättigheter och ta del i genomförandet i skolor, på universitet och bland professionella. Ytterligare ett ansvar för institutionen är att sprida kunskap om mänskliga rättigheter och försök att bekämpa alla former av diskriminering, i synnerhet rasism, genom att öka allmänhetens medvetande, särskilt genom information och utbildning och genom att använda alla pressmedier. Sammansättning och garantier om självständighet och mångfald Sammansättningen av den nationella institutionen och utnämningen av dess medlemmar skall utformas på ett sätt som garanterar en mångfal- dig representation av personer som arbetar med mänskliga rättigheter, särskilt av personer som kan möjliggöra ett effektivt samarbete med eller vara representanter för: a)Frivilligorganisationer som arbetar med mänskliga rättigheter och som bekämpar rasism, fackföreningar samt berörda sociala och pro- fessionella organisationer, till exempel sammanslutningar av advo- kater, läkare, journalister och framstående vetenskapsmän. b)Utvecklingslinjer inom filosofi och religion. c)Universitet och kvalificerad expertis. d)Parlamentet. e)Departementen (om dessa deltar skall de endast delta i en rådgi- vande roll). Den nationella institutionen skall finansieras på ett sådant sätt att den kan vara självständig i förhållande till regeringen och den får inte vara föremål för sådan finansiell kontroll som kan påverka självständigheten. Medlemmarna i den nationella institutionen skall utnämnas genom ett offentligt beslut för . Ett förordnande kan förnyas. Inom ramen för verksamheten skall den nationella institutionen: -Fritt överväga alla frågor som faller inom dess behörighet, oavsett om de är väckta av regeringen eller har tagits upp av institutionen själv på förslag av dess medlemmar eller annan. -Höra personer samt inhämta information och nödvändiga dokument för att bedöma situationer som faller inom institutionens behörighet. -Rikta sig till den allmänna opinionen direkt eller genom pressorgan, särskilt för att sprida sina åsikter och rekommendationer. -Mötas regelbundet och så ofta som det är nödvändigt i närvaro av alla medlemmarna efter det att de har blivit vederbörligen samman- kallade. -Etablera arbetsgrupper bland medlemmarna när det är nödvändigt och bilda lokala eller regionala sektioner som kan avlasta institutio- nen. -Hålla överläggningar med andra organ som arbetar med att främja och skydda mänskliga rättigheter. -Med hänsyn till den grundläggande roll som frivilligorganisationerna spelar, när det gäller att vidga de nationella institutionernas verksamhet, utveckla relationer med de frivilliga organisationer som arbetar med att främja och skydda mänskliga rättigheter, med eko- nomisk och social utveckling, med att bekämpa rasism, med skydd av särskilt utsatta grupper eller med särskilda områden. Principer vid handläggning av enskilda ärenden En nationell institution får enligt Parisprinciperna bemyndigas att hand- lägga klagomål rörande individuella fall. Vid handläggningen av sådana ärenden skall särskilda principer gälla. En beskrivning av dessa principer har tagits in i sista avdelningen av Parisprinciperna. höll FN en världskonferens om mänskliga rättigheter. Denna antog den så kallade Wiendeklarationen. Deklarationen bekräftade många viktiga principer, bland annat den att alla mänskliga rättigheter är odelbara och ömsesidigt beroende av varandra. När det gäller nationella institutioner bekräftades ånyo den viktiga roll som dessa har när det gäller att främja och skydda mänskliga rät- tigheter. Konferensen uppmuntrade därför inrättandet och stärkandet av nationella institutioner i enlighet med Parisprinciperna. 3.2.3Handbok om nationella institutioner Centret för mänskliga rättigheter i (numera en del av Hög- kommissariatet för mänskliga rättigheter) har gett ut en handbok om hur man inrättar och stärker nationella institutioner för mänskliga rät- tigheter1. Denna bygger på Parisprinciperna. I handboken beskrivs tre olika kategorier av nationella institutioner: kommissioner för mänskliga rättigheter, specialiserade institutioner och ombudsmän. Kommissioner för mänskliga rättigheter 1 National Human Rights Institutions – A Handbook on the and Strengthening of National Institutions for the Promotion and Protection of Human Rights. I många länder har kommissioner för mänskliga rättigheter inrättats för att försäkra att lagar och regler angående skyddet av mänskliga rättig- heter tillämpas effektivt. De flesta kommissioner är självständiga i för- hållande till de styrande organen även om kommissionerna kan ha krav på sig att rapportera regelbundet till den lagstiftande församlingen.