sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — kommissionen i sitt arbete främst inriktat sig på följande möjliga vägar för sådana överföringar. ·Tyska legationen i och tyska institutioner i kan ha förvärvat eller vidarebefordrat, förutom valutor och värdepapper, värdefulla föremål. ·Hermann kan mot bakgrund av sina svenska kontakter ha överfört tillgångar, såsom stulen konst, till . ·Konsthandlare, juvelerare, antikhandlare och liknande kan ha köpt rövat gods. ·Smugglare, främst i samband med flyktingströmmen mot krigets slut, kan ha medverkat till att värdefulla föremål av angivet slag förts in i landet. I dokument som påträffats i National Archives, , utpekas en rad tyska och svenska enskilda personer och företag som för misstänktes vara inblandade i smuggling och illegal handel med rövade tillgångar. Dessa, ofta vaga, uppgifter har tjänat som utgångspunkt för vidare efterforskningar i vissa svenska arkiv, däribland säkerhetspolisens () arkiv. Med beaktande av de ovan redovisade svårigheter som kännetecknar uppdraget i denna del har kommissionen sammanfattningsvis funnit följande beträffande förekomsten av rövade tillgångar i . Ett flertal allierade rapporter pekar ut den tyska legationen i som förmedlare av stulna ädelstenar. En lägre tjänsteman vid det tyska utrikesministeriet uppgavs vara huvudman för naziregimens försäljning av stulna holländska diamanter vilka skall ha medförts via kurirposten till den tyska legationen. Vissa dokument utvisar att chefen för besökte ett flertal gånger. Kommissionens efterforskningar i har visat att den tyska legationen sensommaren 1944 var tänkt som förmedlare av juveler som tillhörde de mördade tyska och europeiska judarna. Genom den tyske affärsmannen skulle cirka 160 briljanter till ett sammanlagt värde om sändas från i till den tyska legationen i . Såvitt har kunnat utläsas av handlingarna i är det osäkert om dessa briljanter lämnade för vidarebefordran till . Kommissionen vill här påpeka att ytterligare efterforskningar skulle kunna kasta mer ljus över den aktuella affären. Exempelvis har uppmärksammats att det 1949 i pågick en process om de aktuella briljanterna mellan Volckerts å ena sidan och juvelerarna och å den andra. Tiden har dock inte medgett att kommissionen kunnat företa en efterforskning i det tyska rättegångs- materialet. Sammanfattningsvis anser kommissionen att så pass många uppgifter om den tyska legationens förmedling av stulna ädelstenar talar i samma riktning att det inte finns anledning att ifrågasätta deras faktiska bakgrund. Kommissionen har vidare uppmärksammat att det översändes guldtackor till legationen via kurirposten. var i civil flygtjänst i och gifte sig i med svenskan född . Någon tid efter nazisternas misslyckade kuppförsök återvände makarna till . efter det att makarna återvänt till avled 1931. i var medlem i . hade därefter många kontakter med svenska nationalsocialister främst inom Nationalsocialistiska Blocket i vilken organisation greve var ledande partifunktionär. hustru var syster med svenska hustru och brodern var personlig vän till och . Kommissionen har i sitt arbete särskilt försökt utröna om genom sina svenska kontakter överförde rövad egendom till . I en rapport från amerikanska legationen i uttalas bl.a. att det var mycket troligt att son, , hade assisterat i smuggling av rövade konstverk och juveler till . Kommissionen har gjort vissa efterforskningar, bl.a. i arkiv. Kommissionen har dock inte i detta arkiv funnit något som ger belägg för att rövade tillgångar, juveler eller andra värdeföremål som kommit över har funnit sin väg till . Kommissionen vill dock inte utesluta att ytterligare forskning i bl.a. utländska arkiv och eventuellt bevarade privatarkiv från andra personer tillhörande svenska vänkrets skulle kunna leda till annat resultat. Ett namn som återfinns i flera amerikanska handlingar är den dåvarande presidenten för den tyska handelskammaren . Enligt en amerikansk rapport, upprättad , skall i frihamn ha funnits ett antal lådor, avsedda för Koux, vilka innehöll stulen konst. Frågan om lådorna i frihamn var också aktuell vid de förhör som hölls i anledning av Nürnberg- rättegången. Vid ett förhör med förnekade denne att han visste vem Koux var. Enligt förhörsledaren skulle i Koux namn i frihamn finnas en låda innehållande tavlor. Enligt uppgift skulle tavlorna förvaras för räkning. förnekade vid förhöret någon inblandning i detta. Kommissionen har i sina efterforskningar inte funnit några uppgifter i svenska arkiv om de påstådda lådorna i i namn. För att utgjorde ett transitoland talar vissa uppgifter om med konst och s. k flykting- gods, som efter kriget förvarades i frihamn och på Packhus- kajen i . Vid intervjuer med konstkännare har bl.a. omtalats att Rapps konsthandel i hade buntar av konst, liggande i frihamn, ur vilka köpare kunde välja. Trots strävan att finna uppgifter om kontakter i och deras eventuella befattning med rövad konst, har sådana inte kunnat spåras. Uppgifter har påträffats om en person vid namn , som 1941 haft kontakt med via vid tyska legationen, för köp av en målning av . Rasch hade en omfattande konstsamling, omnämnd , med italiensk, fransk och holländsk konst. Det är inte uteslutet att Rasch ägde en målning tillskriven . Något köp gjordes inte då målningen inte med säkerhet kunde attribueras till den italienske konstnären. Ledande inom guldsmedsbranchen i var Guldsmedsaktiebolaget som hade en produktion av guld- och silvervaror samt försäljning i egna butikskedjor, bl.a. guldsmeds AB. Ägare och verkställande direktör vid tiden för var den tyskfödde svenske medborgaren . guld har därefter bytt ägare ett flertal gånger. Decker var nazist och umgängesvän med flera personer vid den tyska legationen. Uppgifter som påträffats i visar att Decker varit inblandad i viss hantering av guld som kommit från tyska legationen. Såvitt kommissionen har kunnat utröna har detta guld haft engelskt ursprung. Ett flertal allierade rapporter uttalar även att Decker varit kontaktman för insmuggling av guld, juveler och diamanter från till och att han hade kontakter med chefen för . Företrädare för guld har för kommissionen förklarat att det inte finns något källmaterial bevarat från tiden för . Även andra firmor har av de allierade underrättelsetjänsterna utpekats för att ha hanterat rövat gods. Företagen har dock upphört att existera varför det inte har varit möjligt att göra relevanta efterforsk- ningar. Smuggling i samband med flyktingströmmen mot krigets slut De kategorier flyktingar som kommissionen särskilt valt att granska närmare har varit misstänkta krigsförbrytare, kollaboratörer och sam- arbetsmän. Det är inte möjligt att fastställa hur många sådana personer som flydde till i krigets slutskede. Enligt uppgift blev omkring 150 balter, 300 norrmän och danskar samt ett okänt antal tyska med- borgare och svenskar föremål för särskilda utredningar av de svenska myndigheterna. De kategorier av misstänkta det då huvudsakligen torde ha rört sig om är följande: ·Kollaboratörer från länder som var ockuperade av tyskarna – företrädesvis de baltiska staterna och och . ·Tyskar som tillhörde SS, SD eller . ·Svenska medborgare som tjänstgjort i SS, SD eller och som i krigets slutskede eller direkt efter den tyska kapitulationen återvände till . Många av dem som kom till tog sig in i landet på egen hand framför allt från och . När det däremot gäller , har kommissionen valt att särskilt uppmärksamma de olika s.k. livlinor som i krigets slutskede förde över stora mängder flyktingar till . Orsaken härtill är de anklagelser som i olika sammanhang framförts gentemot dem som drev dessa transporter. Anklagelserna har bl.a. gällt att judar missgynnades eller avvisades från transporterna medan miss- tänkta krigsförbrytare, kollaboratörer och samarbetsmän tog sig in via dessa. Kommissionen har funnit exempel som pekar på att judisk egendom kan ha kommit in till i krigets slutskede, bl.a. från . Frågan om de s.k. baltflyktingarna är ytterst komplex och kräver för ett klargörande omfattande forskningsinsatser. Exemplen visar att det är angeläget att vidare forskning initieras för att bringa klarhet i de frågekomplex som rör kollaboratörer och samarbetsmän som flydde till från de närliggande av tyskarna under kriget ockuperade områdena. Det har inte framkommit något som tyder på att någon särskilt omfattande verksamhet med av nazisterna rövad konst förekom i vid tiden för eller strax därefter. Det kan också konstateras att inget talar för att några mycket betydande konstverk passerade . Kommissionens utredningar har, med utgångspunkt från de arkiv som varit tillgängliga, inte gett belägg för att rövad konst förekom i den öppna handeln eller förvärvades till museerna. Det har dock inte gått att fastställa, om sådan konst ändå har hamnat i offentliga samlingar, eftersom ägarbilden i några fall är oklar. Det har dock tydligt framgått att medvetenheten om problematiken var stor, åtminstone på museerna. Om dokumentationen om proveniensen är relativt välutvecklad vad gäller måleri, skulptur och annan bildkonst är det emellertid betydligt svårare att uttala sig om huruvida möbler och andra antikviteter, rövade av nazisterna, hamnat i , eftersom dessa föremåls anonymitet är större. Det förekommer tecken på att vissa uppgifter i amerikanska dokument rörande kan vara riktiga. Det gäller bl.a. uppgiften om stora mängder konst i frihamn, vilket bestyrks av uppgifter om att Rapps konsthandel hade buntar av målningar liggande i . Sådana större lager av konst förekom på kontinen- ten, vilket framgår bl.a. av litteratur om konsthandeln, och behöver inte vara förknippad med rövad konst. Även amerikanska uppgifter om att i hade en utställning av flamländsk och holländsk konst vars proveniens var oklar bekräftas av kommissionens utredningar. Det förefaller troligt att vissa konstverk som varit till försäljning 1944 och 1945 på galleriet kan ha haft direkt eller indirekt samband med rövad konst. har upphört med verksamheten varför det inte har varit möjligt att göra utförligare efterforskningar angående dess verksamhet . I amerikanska dokument omtalas också vissa lådor med konst hos . Någon försäljning av betydande interna- tionell konst ägde inte rum under detta år och inte heller finns det upp- gifter därom i den korrespondens som genomgåtts. Det har, som sagt, inte framkommit något som tyder på att någon omfattande verksamhet med av nazisterna rövad konst förekom i vid tiden för eller strax därefter. Däremot kan det inte uteslutas att vissa konstverk, som varit till försäljning 1944-45 på ovannämnda utställningar kan ha utgjort rövad konst. Det kan dock konstateras att inget talar för att några mycket betydande konstverk passerade . Det har noterats tecken på en perifer handel med internationell konst, vars ursprung inte kan dokumenteras. Inte heller kan det uteslutas, att konst illegalt utan importlicens togs in till och förvarades här . Generellt kan sägas att institutionerna saknar uppgifter och att intervjuade personer, inom konsthandel, museer eller samlande, har överlag förklarat sig sakna kännedom om en illegal handel med konst från Nazityskland. Intervjuerna antyder att en handel av illegal konst inte var så allmän. Detta hindrar emellertid inte att en sådan verksamhet ändå kan ha bedrivits i mindre skala och inom mycket begränsade kretsar, kanske främst vid sidan av konstkännare och konsthandlare. Det kan också konstateras, att frågan om rövad konst är känslig och att man därför inte kan bortse från att uppgiftslämnarna inte alltid ger korrekta uppgifter. Det finns en regel inom konsthandeln, att stor diskretion gäller rörande säljare och köpare. Sammantaget har kommissionens efterforskningar förmedlat bilden av att hanteringen av rövad konst i under varit relativt blygsam sett i ett internationellt perspektiv. Kan judiska tillgångar ha kommit att ingå vid avvecklingen av de tyska tillgångarna i efter kriget? Redan före det tyska sammanbrottet ställde de allierade krav på de neutrala länderna att vidta åtgärder för att vinna överblick och kontroll över s.k. fiendeegendom inom respektive land. inrättades i en särskild myndighet, Flyktkapitalbyrån, som hade till uppgift att ta hand om den tyska egendom som fanns i landet. Efter förhandlingar i 1946 med de västallierade och godkännande av den där träffade överenskommelsen fick Flykt- kapitalbyrån, som var verksam , i uppdrag att likvidera den tyska egendomen. Bland kommissionens uppgifter enligt direktiven ingår att undersöka om judisk egendom kom att omfattas av Flyktkapitalbyråns verksamhet. Även om Flyktkapitalbyrån inrättades på svenskt initiativ var den ram som ytterst blev vägledande för byråns verksamhet resultatet av de förhandlingar som genomfördes i mellan och de västallierade, det s.k. Washington- avtalet. Sammanfattningsvis kan denna överenskommelse mycket för- enklat sägas ha inneburit att åtog sig att likvidera den tyska egendom som fanns i landet medan de allierade åtog sig att ersätta de tyska rättsägarna. upphävdes genom en överenskommelse mellan 1956. Den tidsperiod som kommissionen i förevarande del har haft till uppgift att undersöka har således spänt över omkring . Eftersom utgjorde själva ramen för Flykt- kapitalbyråns verksamhet har det för kommissionen framstått som naturligt att inledningsvis undersöka i vad mån överenskommelsen reglerade frågan hur egendom som tillhörde eller ursprungligen hade tillhört offer för den nazistiska förföljelsen skulle behandlas. Kommis- sionen har därvid kunnat konstatera att denna fråga, såvitt framgår av avtalstexten och annat granskat material, inte varit föremål för någon närmare diskussion. Något direkt undantag eller särreglering för egen- dom som tillhört offer för naziförföljelsen gjordes således inte. I ett tilläggsbrev nr 9 till själva överenskommelsen angavs emellertid bl.a. att icke-tyska främmande medborgares intressen skulle skyddas i samma utsträckning som svenska medborgares intressen vid alla försäljningar och likvidationer samt att undantag fick göras för personer, vilkas fall förtjäna särskild behandling. Flyktkapitalbyråns och andra myndigheters verksamhet Kommissionens genomgång av myndigheternas praxis, främst då Flyktkapitalbyråns och , har till en början visat att avsaknaden av särbestämmelser, direkt hänförliga till nazismens offer, åtminstone ledde till en praxis vilken kan karak- täriseras som i huvudsak byråkratiskt korrekt och formad på strikt juridiska bedömningar. I många fall ter den sig som påtagligt fyrkantig och präglas inte sällan också av en något förvånande okänslighet. En mer allmän observation är t.ex. att myndigheterna i sina krav på stöd eller bevis för lämnade uppgifter tycks ha underskattat de rent praktiska svårigheter eller hinder som lätt kunde föreligga för en rättssökande. Det finns för övrigt exempel som tyder på att bevis- värderingen i ärenden som gällt offer för nazistisk förföljelse, eller där annars starka humanitära skäl åberopats, ingalunda varit mer välvillig än i fall som t.ex. angått ifrågasatta nazisympatisörer. Kommissionen har vidare noterat att myndigheterna i endast något enstaka fall tycks ha bistått parter, som haft förutsättningar att kräva och få ersättning i , genom att lämna upplysningar om denna möjlighet. I regel har meddelade beslut, liksom andra underrättelser till parter, varit påtagligt knapphändiga och standardiserade. Det kan slutligen konstateras att Flyktkapitalbyråns egna initiativ och utredningar främst inriktats på ärenden som gällt företag och kommersiella tillgångar och endast i mindre mån sådana som avsett privat egendom. Mot bakgrund av vad som sagts och övriga iakttagelser har kommissionen dragit den slutsatsen, att risken för att judisk egendom likviderats i inte ringa utsträckning kan ha berott på om myndigheterna utifrån, genom part eller ombud för denne, tillförts ett riktigt och godtagbart beslutsunderlag angående bl.a. medborgarskap och hem- vist. Vad särskilt gäller tillämpningen av kriterierna för begreppet tysk egendom finns anledning förutsätta att en stor del av de tyska judarna som överlevde kriget var statslösa och bosatta i andra länder än . Genom deportationerna österut hade Förintelsens offer förlorat sin tidigare nationalitet. För den händelse nu åsyftade personer hade tillgångar här i landet skulle dessa därför redan på grund av definitionen av tysk egendom ha undantagits från skingringsförbud och likvidation. Mot bakgrund av den tidigare redovisade slutsatsen, angående behovet av aktivitet från partens sida, har kommissionen vid sina efterforskningar bl.a. ägnat särskilt intresse åt fall där likvidation skett, trots att ingen avhörts i ärendet, och där det inte på grund av andra omständigheter framstått som osannolikt att fråga var om judisk egendom. Denna grupp kom att omfatta omkring 40 personer. Det kan finnas flera skäl till att en underrättad part inte hörts av. En realistisk sådan anledning är att rättsägaren tillhör Förintelsens offer. Med hänsyn härtill har kommissionen genom egna efterforskningar i tyska arkiv samt skilda förfrågningar hos tyska myndigheter sökt inhämta ytterligare upplysningar om den aktuella gruppen. Tyvärr har emellertid resultatet av dessa ansträngningar blivit till mycket ringa hjälp. Vad sedan gäller tillämpningen av möjligheten enligt Washington- avtalet att göra undantag för egendom som direkt eller indirekt ägdes av någon vilkens fall förtjäna särskild behandling har kommissionen gjort följande iakttagelser. Flyktkapitalbyrån och andra myndigheter synes åtminstone till en början ha varit ytterst sparsamma med att utnyttja denna undantagsmöjlighet. Det enda ärende, som kommissionen har påträffat, där en direkt hänvisning lämnades till undantagsmöjligheten, är ett av Kungl. Maj:t beviljat friställande av ett belopp till förmån för arvingarna till en tidigare innehavare av ett ariserat företag. Året innan, 1951, hade Kungl. Maj:t i ett annat fall tagit hänsyn till att ägaren till den aktuella egendomen hade utstått nazistisk förföljelse. Kommissionen har således uppmärksammat att en viss uppmjukning av praxis har skett kring vad avsåg egendom som tillhörde eller hade tillhört personer som lidit under den nazistiska förföljelsen. Flyktkapitalbyråns inställning till och behandling av anspråk på grund av skilda ariseringsåtgärder var, som förut angetts, baserad på civilrättsliga överväganden som i sig knappast kan ifrågasättas. Det kan dock bl.a. just i dessa fall beklagas, att man från myndigheternas sida i stor utsträckning underlät att som hjälp ge upplysningar om hur vederbörande i annan ordning skulle kunna göra sin rätt gällande. Sammanfattningsvis kan konstateras att det finns säkra belägg för att judisk egendom har likviderats av Flyktkapitalbyrån. Det rör sig därvid inte om något större antal fall. Enligt kommissionens bedömning finns det emellertid anledning räkna med att detsamma kan ha skett också i andra fall. Kommissionen tänker därvid bl.a. på den tidigare berörda gruppen på omkring 40 personer liksom på andra ärenden i vilka det tillgängliga materialet varit och förblivit ofullständigt. Även om de genomförda forskningarna i berörda arkiv varit så omfattande och bedrivits så systematiskt som möjligt måste kommissionen också räkna med att något betydelsefullt material ändå kan ha förbigåtts. I några av de säkra fallen har i efterhand rättelse skett genom att behållningen efter likvidationen helt eller delvis friställts genom särskilda beslut av Kungl. Vad som i bästa fall därigenom återställts har emellertid inte omfattat kostnaderna för likvidationen. I regel har utbetal- ningarna därtill skett åtskilliga år efter krigets slut och utan kompensa- tion för ränta på likvidationsbeloppet. De olägenheter som ligger däri att utbetalningar, eller utgivande av egendom, ägt rum efter relativt långa tider har för övrigt också drabbat de inte fåtaliga rättsägare som först efter en kortare eller längre skriftväxling med myndigheterna fått skingringsförbud eller kvarstadsbeslut hävda. Kommissionen noterar slutligen att eftersom dess slutsatser i före- varande del, som framgått, inte kan redovisas i individer och belopp har det redan av detta skäl framstått som meningslöst att ens försöka ta reda på om en eventuell kompensation har utgått utomlands. När kommissionen inledde sitt arbete stod det klart att det område som kommissionen hade i uppdrag att utreda var obearbetat, dvs. att det i stor utsträckning saknades tidigare utredningar och forskning på området. Arbetet har ytterligare komplicerats av det faktum att det nu är sedan slutade och de första konfiskeringarna av judisk egendom genomfördes. De flesta av de personer som drabbades av nazisternas förföljelse är döda, liksom de flesta av dåtidens beslutsfattare och andra aktörer. Åtskilliga gallringar av arkiv har genomförts under de som gått sedan krigslutet. Dessa omständigheter begränsar eller omöjliggör forskning kring vissa frågor. är det ett faktum att kommissionens uppdrag berör ett antal frågor för vilka det bevarade källmaterialet tvärtom är mycket omfattande. Forskningen är komplicerad eftersom det relevanta arkivmaterialet inte är klassificerat utifrån begreppen jude och judisk egendom, vilket givetvis på allmänna grunder är tillfredsställande. Vidare medför det fortskridande forsknings- och utredningsarbetet i andra länder att ny kunskap ger nya perspektiv på de av kommissionen undersökta frågorna. Dessa omständigheter tillsammans med den starka tidspress som kommissionen arbetat under har inneburit att det inte har varit möjligt att i detalj undersöka alla tänkbara vägar som kan ha använts för att föra tillgångar till . Inte heller har kommissionen kunnat fullfölja alla ledtrådar på det sätt som är brukligt i vetenskapliga undersökningar. Det är viktigt att understryka att kommissionens rapport inte ger några slutgiltiga svar på de komplicerade och svårutredda historiska frågeställningar som aktualiseras. Rapporten skall i stället ses som en plattform för ett fortsatt arbete inom ett område, som varit praktiskt taget outrett. Genom kommissionens arbete har visserligen inte uppnåtts en fullständig kunskap, men klarheten har ökat betydligt. Det är nödvändigt att arbetet fortsätter utifrån all den historiska dokumentation som tagits fram. Inom ramen för kommissionens arbete har en rad viktiga frågor rests. Några av dessa har kunnat besvaras helt, några endast delvis och andra inte alls. Ovan har kommissionen redovisat flera områden med anknytning till utredningsuppdraget, där kommissionen har pekat på att fortsatt forskning är önskvärd. Kommissionen vill dessutom härutöver framhålla några övergripande områden som skulle förtjäna djupare forskningsinsatser. ·Betydelsen av handel med Nazityskland när det gäller dess möjlighet att fullfölja förföljelserna mot judar m.fl. ända . Forskningsfältet aktualiseras inte minst av den sentida debatten om huruvida handel med förlängde kriget och därmed det judiska folkets lidande. ·Det svenska näringslivets förhållande till judar och judiska företag vid tiden för naziförföljelserna. ·Förföljelserna i av romer, homosexuella, Jehovas vittnen m.fl. Den allvarliga och djupare fråga som fortfarande står obesvarad, men som inte kan lösas av svensk forskning ensam utan kräver internationella insatser, är hur Förintelsen kunde äga rum. Vad motiverade en stor andel av befolkning att delta i mördande, tortyr och plundring? Många forskare pekar ut antisemitismen som det primära motivet, men en sådan slutsats - som för övrigt är svår att underbygga - accepteras inte av alla förintelseforskare. Hur Förintelsen genomfördes har utretts. Frågan om hur folkmordet kunde ske kvarstår olöst. Först när man har etablerat och fördjupat forskningen kring förintelsepolitikens omfattning och utförande har det blivit naturligt att bredda forskningen om den materiella aspekten på folkmordet. Ändå är det inte frågan om ekonomisk gottgörelse för stulna tillgångar som i första hand står i centrum. I stället handlar det om rättvisa och moralisk upprättelse.