sou · GNB354 · 2000-01-01 00:00:00 — Den som inte fullgjort skyldigheten skall ersätta dess kostnader för varans uppläggning och förvaring. får bestämma att varan inte får tas ut från lagret förrän kostnaderna ersatts eller säkerhet ställts för dem. Paragrafen motsvarar 47 § nuvarande tullag, som dock riktar sig i första hand till fraktförare. Vad som avses med begreppet fraktförare framgår inte. Begreppet har använts också i 1973 och tullagar utan angivande av innebörden. Det ligger nära till hands att anse fraktförare vara den som utför transporten/befordringen av varan. Att så inte är fallet framgår dock av 47 § första stycket andra meningen. I transportsammanhang förekommer begreppet fraktförare i luftfartslagen (1957:297) och lagen (1974:610) om inrikes vägtransport. I fråga om godstransporter är fraktförare enligt dessa lagar den som ingått avtal med en avsändare om att transportera/befordra gods. Själva tran- sporten/befordringen kan dock utföras av annan än den avtalsslutande transportören; se 31 § luftfartslagen och 6 § lagen om inrikes väg- transport. I järnvägstrafiklagen (1985:192) förekommer inte begreppet fraktförare; den som svarar för och utför godsbefordran är järnvägen. Den som ingår avtal med en avsändare om transport av styckegods till sjöss benämns i sjölagen (1994:1009) transportör och om det gäller hel- eller delbefraktning är bortfraktaren den som genom avtal för befordran av gods bortfraktar ett fartyg till annan. Förevarande paragraf omfattar alla transportmedel. Den är en komplettering och precisering av bestämmelserna i artikel 38 i tullkodexen; se prop. 1994/95:34 s. 141. Skyldigheterna enligt den artikeln vilar på den som fört in varorna till gemenskapen. Det synes därför lämpligt att rikta uppläggningsskyldigheten till den som befordrat varan, vilket ju i fråga om luftfarts- och vägtransporter normalt torde vara fraktföraren. På så sätt behöver det för järnvägs- och sjötransporter okända begreppet inte användas. 7 § får tillfälligt ta hand om en oförtullad vara, om det behövs för tullkontrollen. får läggas upp på tillfälligt lager eller tullager. I sådant fall gäller 6 § tredje stycket. Innehavaren av ett tillfälligt lager eller ett allmänt tullager är skyldig att ta emot oförtullade varor, om det kan ske utan avsevärd olägenhet. Paragrafen motsvarar 48 § i den nuvarande tullagen. I andra stycket har ett tillägg gjorts så att skyldigheten att ta emot varor också omfattar innehavare av allmänt tullager. En bestämmelse som ålägger innehavare av allmänt tullager sådan skyldighet finns i 31 § tullförordningen; den bör dock lämpligen placeras här. 8 § Om en vara, som förvaras på tillfälligt lager som innehas av eller på tullager som inrättats av , inte avhämtas i rätt tid, får den säljas. Om tull inte skall tas ut ur varan, gäller lagen (1985:982) om näringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats. Vad som i den lagen sägs om förvaring enligt avtal skall gälla i fråga om förvaringen på lager. Denna paragraf motsvarar 29 § i den nuvarande tullförordningen med den skillnaden att den även avser vara som förvaras på tullager som inrättats av (jämför med 31 § nuvarande tullförordning). Bestämmelsen får anses vara av sådant slag att den bör flyttas till lagen. Paragrafen avser fall då tull och annan skatt har betalats och utlämning medgivits, men varuägaren ändå inte avhämtar varan. utgör en komplettering till artikel 75 b i tullkodexen enligt vilken alla nödvändiga åtgärder, inklusive förverkande och försäljning, skall vidtas för att reglera situationen i fråga om varor som inte förs bort inom rimlig tid sedan de frigjorts. I sin kommentar till 29 § i den nuvarande tullförordningen anförde bl.a. (SOU 1994:89 s. 296) att det inte borde finnas någon föreskrift i tullagstift- ningen beträffande situationer då vara i motsvarande fall förvaras på enskilds lager, då denna situation närmast är ett civilrättsligt mellan- havande mellan lagerhavaren och varuägaren. 9 § Regeringen får meddela föreskrifter om anmälnings skyldighet i fråga om varor, inklusive transportmedel, som förs till eller från en frizon eller ett frilager. Paragrafen motsvarar 49 § i den nuvarande tullagen. 1994/95:34 s. 142. 10 § Bestämmelser om bedrivande av industriell eller kommersiell verksamhet och serviceverksamhet i en frizon eller ett frilager finns i artikel 172 i förordningen (EEG) nr 2913/92. Paragrafen ersätter 50 § i den nuvarande tullagen. Enligt författnings- kommentaren till 50 §, prop. 1994/95:34 s. 143, bör artikel 172 i tullkodexen tolkas så att det råder etableringsfrihet, men att bedrivandet av verksamheten får göras till föremål för tillståndsprövning. Enligt artikeln skall emellertid sådan verksamhet tillåtas enligt de villkor som fastställs i kodexen; verksamheten skall i förväg anmälas till tullmyndig- heterna. Dessa får mot bakgrund av de berörda varornas beskaffenhet eller behovet av tullövervakning utfärda förbud eller begränsningar för verksamheterna. Bestämmelserna torde inte kunna anses innefatta en tillståndsprövning. Någon bestämmelse i tullagen om att regeringen får meddela föreskrifter om särskilda förbud eller begränsningar i verksamheterna behövs inte. Detta följer av att regeringen är en tullmyndighet i tullkodexens mening. En hänvisning till artikel 172 synes dock lämplig. 11 § Tillfälliga lager, tullager, frizoner och frilager står under övervakning och kontroll enligt bestämmelserna i 5 kap. Regeringen får meddela föreskrifter om redovisningsskyldighet i fråga om varor som förvaras på sådana platser. Paragrafen motsvarar 52 § i den nuvarande tullagen; se prop. 1994/95:34 s. 143. 12 § Den som i verksamhet vid tillfälligt lager, tullager, frizon eller frilager tar befattning med tulldeklarationer och andra handlingar som lämnats för tullbehandling av varor, får inte obehörigen röja eller utnyttja vad som i verksamheten upplysts om någon enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden. I det allmännas verk- samhet gäller dock bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100). Paragrafen motsvarar 53 § i den nuvarande tullagen. Visserligen finns i artikel 15 i tullkodexen en sekretessbestämmelse, men det framgår inte helt klart om denna gäller även enskilda 1. Bestämmelsen i tullagen bör därför finnas kvar. 13 § Oförtullade oljeprodukter får tillföras sådana märkämnen som avses i 2 kap. 8 § lagen (1994:1776) om skatt på energi. Paragrafen motsvarar 6 § i den nuvarande tullagen, se prop. 1994/95:34 s. 125. 14 § Bestämmelser om export och annan utförsel av varor från EG:s tullområde finns i artiklarna 161 och 162 i förordningen (EEG) nr 2913/92 samt i artiklarna 279-289 och 788-798 i förordningen (EEG) nr 2454/93. Regeringen får meddela föreskrifter till komplettering av dessa bestämmelser. Paragrafen motsvarar i sak 43 § i den nuvarande tullagen, utom bemyndigandet att meddela verkställighetsföreskrifter . 15 § I artiklarna 4a och 4b i förordningen (EEG) nr 2454/93 finns bestämmelser om databehandling. använder i verksam- heten enligt tullagstiftningen ett system för automatisk data- 1 I den tyska tullkodexkommentaren anses artikeln avse endast tullmyndig- heternas tystnadsplikt; se , 2 Aufl., C.H. , , , 1998, s. 168 f. behandling (tulldatasystemet). Bestämmelser om register som ingår i systemet finns i tullregisterlagen (1990:137). Motsvarar 11 § i den nuvarande tullagen, utom hänvisningen till tillämpningskodexen. 16 § Tulldeklaration får enligt artikel 61 i förordningen (EEG) nr 2913/92 upprättas med databehandlingsteknik. Närmare bestäm- melser om tulldeklarationer som lämnas med hjälp av elektro nisk databehandling finns i artiklarna 222 - 224 i förordningen (EEG) nr 2454/93. får ge tillstånd till att tulldeklarationer och andra handlingar och uppgifter som skall avges till lämnas genom ett elektroniskt dokument till tulldatasystemet eller på annat sätt genom ett visst tekniskt förfarande. Med ett elektroniskt dokument avses en upptagning vars innehåll och utställare kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande. Regeringen får meddela föreskrifter om det tekniska förfarandet för uppgiftslämnandet och om förfarandet i övrigt . 17 § Ett tillstånd enligt 16 § andra stycket får förenas med särskilda villkor om det tekniska förfarandet för uppgifts- lämnandet och om förfarandet i övrigt. får genom tulldatasystemet överföra elektroniska dokument och andra upptagningar till en uppgiftslämnare. 18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får överlämna till en juridisk person att förmedla upp gifter i elektroniska dokument som avses i 16 och 17 §§ till och från tullregistret. Den som tar del av uppgifter i förmedlingsverksamhet som avses i första stycket, får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han i verksamheten fått veta om enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden. I det allmännas verksamhet tillämpas dock i stället bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100). 19 § Ett elektroniskt dokument anses ha kommit in till när det har blivit tillgängligt för verket för överföring till sådan form att det kan läsas. Om uppgifter i ett elektroniskt dokument förmedlas genom en annan myndighet än eller genom en juridisk person efter bemyndigande enligt 19 §, anses dokumentet dock ha kommit in till när det togs emot och kan antas ha avskilts för verket hos förmedlaren. 20 § Om uppgifter har lämnats genom överföring av ett elektroniskt dokument till tulldatasystemet, skall handlägga ärendet i sak först sedan tullklarering begärts under åberopande av dokumentets tullidentifikationsnummer (tullid). Paragraferna 16, 17, 19 och 20 motsvarar med vissa redaktionella ändringar 12-14 §§ i den nuvarande tullagen, med tillägg av hänvisningarna till tullkodexen och tillämpningskodexen. I 18 § har den bestämmelse som finns i 9 § tullregisterlagen (1990:137) tagits in. Bestämmelsen har i samråd med registerförfattningsutredningen 1 bedömts passa bättre in i tullagen än i tullregisterlagen. 21 § beslut i ett ärende får meddelas genom ett elektroniskt dokument. I 15 § i den nuvarande tullagen anges att beslut i ett ärende som har väckts genom ett elektroniskt dokument får meddelas genom ett sådant dokument. Under utredningsarbetet har från såväl som näringslivets sida framhållits att det vore lämpligare att beslut kan meddelas genom elektroniska dokument även då ärendet väckts genom ett pappersdokument. I praktiken läggs även sådana ärenden in i tulldatasystemet. Vi föreslår därför att bestämmelsen utformas så att detta blir möjligt. 4 kap. Tulltaxering och betalning av tull m.m. 1 § Bestämmelser om uppkomst av tullskuld och uppbörd av tullskuld finns i artiklarna 201 - 221 i förordningen (EEG) nr 2913/92 och i artiklarna 859 - 876 i förordningen (EEG) nr 2454/93. Med ledning av tulldeklaration eller motsvarande uppgifter fastställer tull som skall betalas vid import från eller export till tredje land (tulltaxering). Tulltaxering får ske genom automatisk databehandling. 1 Fi 1998:02, Utredningen om översyn av skatteförvaltningens och exekutions- väsendets registerförfattningar. Paragrafen motsvarar 20 § i den nuvarande tullagen förutom hänvisningen till de EG-rättsliga bestämmelserna samt att det i tredje stycket uttryckligen anges att tulltaxering får ske genom automatisk databehandling. Den så kallade automatklareringen blir allt vanligare. Det har ifrågasatts om den nuvarande utformningen av 20 § tullagen medger att tulltaxering får ske genom automatisk databehandling.1 Enligt vår mening är det av vikt att det tydligt framgår att så får ske. 2 § Finner deklarant eller gäldenär att en uppgift som lämnats i en tulldeklaration är oriktig eller ofullständig, skall han utan dröjsmål anmäla detta hos och rätta uppgiften, om förhållandet föranlett eller kan föranleda att tull undandras eller att en vara införs eller utförs i strid mot förbud eller villkor. Paragrafen motsvarar 7 § i tullförordningen, med den ändringen att bestämmelsen avser deklarant eller gäldenär; se avsnitt 3.1 beträffande begreppet tullskyldig. Bestämmelsen får anses vara av sådant slag att den bör flyttas till tullagen. 3 § skall ompröva beslutet i en fråga som kan ha betydelse för tulltaxeringen, om deklaranten eller gäldenären begär det eller om det finns andra skäl. Bestämmelserna i tullagstiftningen om omprövning av beslut om tull gäller även tulltaxeringsbeslut i övrigt och beslut enligt 11 § andra stycket samt beslut om tulltillägg och förseningsavgift. Att omprövning av sådana beslut skall ske om de överklagats framgår av 8 kap. 4 och 6 §§. Bestämmelsen motsvarar i stort sett 21 § i den nuvarande tullagen. Hänvisningen till EG-rätten i den paragrafens första stycke har dock utgått. De regler som innebär att tulltaxeringsbeslut omprövas finns i tullkodexens artikel 220, till vilken hänvisas i detta kapitels 1 §, och 235- 242, till vilka hänvisas i 12 §. Vidare har begreppet tullskyldig ersatts med deklaranten eller gäldenären, se avsnitt 3.1. I andra stycket har en ändring gjorts så att omprövningsreglerna också skall omfatta beslut enligt 11 § andra stycket, dvs. beslut om annan skatt än tull i fall då det inte är fråga om tulltaxering. 4 § Om en fråga som avses i 3 § har avgjorts genom beslut som vunnit laga kraft, får inte pröva frågan. 1 Se exempelvis f.d. byråchefen i Förvaltningsrättslig tidskrift 6/98, s. 335 (Beslut i tulltaxeringsärenden). Paragrafen motsvarar 22 § i den nuvarande tullagen. 5 § Tulltaxering och sådan omprövning som innefattar bokföring i efterhand får göras även efter utgången av annars föreskriven tid, om gäldenären samtyckt till att sådan tulltaxering sker. Om gäldenären har åtalats för brott enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, får tulltaxering och omprövning enligt första stycket göras även efter utgången av nämnda tid för den vara som åtalet avser. Beslut om det får dock inte meddelas senare än under kalenderåret då åtalet väcktes. Om gäldenären har avlidit, får beslutet inte meddelas senare än efter dödsfallet. Ogillas åtalet, skall undanröja beslutet, om domen vinner laga kraft. Andra stycket skall tillämpas också i fall då den som har företrätt en juridisk person åtalas för brott enligt lagen om straff för varusmuggling, om brottet avser tull som den juridiska personen haft att betala. Paragrafen motsvarar 23 § i den nuvarande tullagen, med den skillnaden att begreppet tullskyldig har ersatts av gäldenären; se vidare avsnitt 3.1. 6 § Om tull inte kan beräknas tillförlitligt vid tulltaxering eller omprövning, fastställs vad som skall betalas efter skälig grund (skönstulltaxering ). Paragrafen motsvarar 24 § i den nuvarande tullagen. 7 § Bestämmelser om betalning av tullbeloppet finns i artiklarna 222-232 i förordningen (EEG) nr 2913/92. skall betalas till från den dag då gäldenären underrättas om kravet, om inte betalningsanstånd medgivits. Paragrafen motsvarar 25 § i den nuvarande tullagen förutom hänvisningen i första stycket till tullkodexen samt att begreppet tullskyldig ersatts av gäldenären; se vidare avsnitt 3.1. 8 § får medge betalningsanstånd för den som bedriver importverksamhet eller annan som importerar varor i större omfattning (kreditimportör ). Kreditimportör betalar tull enligt särskild tullräkning. Motsvarande gäller den som bedriver exportverksamhet eller annan som exporterar varor i större omfattning. Särskild tullräkning får utställas även på den som lämnat tulldeklaration som ombud för gäldenär, om ombudet gentemot åtagit sig att fullgöra gäldenärens betalnings skyldighet. Regeringen meddelar föreskrifter om utfärdande av särskild tullräkning och tidsfrister för betalning av tull. Om ett ombud har tagit emot medel av gäldenärer för betalning av tullräkningar, skall ombudet hålla dessa medel skilda från andra tillgångar. Första, andra och fjärde styckena motsvarar 26 § första, andra och fjärde styckena i den nuvarande tullagen, med den skillnaden att begreppet tullskyldig har ersatts av gäldenären; se vidare avsnitt 3.1. Bestämmelsen beträffande särskild tullräkning i tredje stycket har ersatts av en delegationsbestämmelse; regeringen eller, efter rege- ringens bemyndigande, meddelar föreskrifter om utfärdande av särskild tullräkning och tidsfrister för betalning. Skälen härför har utvecklats i avsnitt 4.2.2. 9 § Bestämmelser om säkerhet för att täcka tullskuld finns i artiklarna 189 - 200, 225 och 229 i förordningen (EEG) nr 2913/92 samt i artiklarna 857 och 858 i förordningen (EEG) nr 2454/93. Regeringen får föreskriva att säkerhet skall ställas för andra skatter än tull. Om säkerhet inte ställts, utgör varan säkerhet för tullen och skatten så länge den står under övervak ning och kontroll. Paragrafen motsvarar 27 § i den nuvarande tullagen. Hänvisningen till säkerhetskraven i tullkodexen och tillämpningskodexen har dock preciserats. 10 § Regeringen får meddela de föreskrifter som behövs i övrigt till komplettering av reglerna om uppbörd i förordningen (EEG) nr 2913/92. Paragrafen motsvarar 28 § i den nuvarande tullagen. 182 Författningskommentar SOU 1999:54 11 § Gäldenären eller den som skulle ha varit gäldenär om varan varit tullbelagd, är skyldig att betala annan skatt än tull som skall tas ut för varan vid import eller export. Den som lämnar anmälan eller borde lämna anmälan enligt 2 kap. 2 § är skyldig att betala annan skatt än tull som skall tas ut för varan på grund av införseln eller utförseln. Skatt enligt denna paragraf skall fastställas och betalas i den ordning som gäller för tull, om inte annat föreskrivits. Om det finns synnerliga skäl, får medge nedsättning av eller befrielse från annan skatt än tull. Paragrafen motsvarar huvudsakligen 10 § i den nuvarande tullagen; se dock avsnitt 3.2 beträffande avgifter som skall tas ut för vara vid import. Det fjärde stycket har dock ändrats. Den nuvarande bestämmelsen tar – genom hänvisningen till 82 § tullagen – sikte på fall då tullskuld inte skall anses ha uppkommit och tull därför inte tas ut ( se artiklarna 212 och 233 d i tullkodexen). Eftersom det redan av tredje stycket framgår att annan skatt fastställs i samma ordning som tull, behövs det inte någon bestämmelse motsvarande det nuvarande fjärde stycket; finns det inte någon tullskuld finns det inte heller någon skattskyldighet. Däremot finns det behov av en bestämmelse som mer generellt ger möjlighet att medge nedsättning av eller befrielse från annan skatt i fall då tullskuld visserligen uppkommit, men verket gör bedömningen att det finns skäl att medge nedsättning eller befrielse. Bestämmelsen bör utformas så att den står i övrensstämmelse med bestämmelsen om befrielse från bl.a. mervärdesskatt i 13 kap. 1 § skattebetalningslagen; enligt den paragrafen får befrielse medges helt eller delvis om det finns synnerliga skäl. Vidare har begreppet tullskyldig ersatts av gäldenären eller den som skulle ha varit gäldenär om varan varit tullbelagd. Denna paragraf omfattar även fall då skatt men inte tull skall betalas; därför räcker det inte med gäldenär. Se även avsnitt 3.1 beträffande tullskyldig. 12 § Bestämmelser om återbetalning och eftergift av tull finns i artiklarna 235 - 242 i förordningen (EEG) nr 2913/92 och i artiklarna 877 - 912 i förordningen (EEG) nr 2454/93. Om annan skatt än tull, tulltillägg eller förseningsavgift har betalats med högre belopp än som rätteligen skall betalas, återbetalas överskjutande belopp. Motsvarande gäller när annan skatt än tull, tulltillägg eller förseningsavgift rätteligen inte skulle ha betalats. Belopp som får dras av vid redovisning av skatt enligt mer- värdesskattelagen (1994:200) eller som medför rätt till återbetalning enligt 10 kap. 9-13 §§ samma lag återbetalas dock inte. Vid återbetalning får avdrag göras för tull och annan skatt som förfallit till betalning och som skall betalas till . I lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter finns också föreskrifter som begränsar rätten till återbetalning. Regeringen får meddela de föreskrifter som behövs i övrigt till komplettering av reglerna om återbetalning eller eftergift av tull i förordningarna (EEG) nr 2913/92 och 2454/93. Paragrafen motsvarar med vissa språkliga ändringar 29 § i den nuvarande tullagen, dock med precisering av de relevanta artiklarna i tullkodexen och tillämpningskodexen. – Se även avsnitt 3.1 beträffande begreppet tullskyldig. 13 § Bestämmelserna om kompensationsränta i artikel 214.3 i förordningen (EEG) nr 2913/92 och i artiklarna 589, 590 och 709 i förordningen (EEG) nr 2454/93 samt bestämmelserna om kredit- ränta i artikel 229 i förordningen (EEG) nr 2913/92 tillämpas även på andra skatter än tull som skall tas ut för varor vid import. Paragrafen motsvarar 31 § första stycket i nuvarande tullag. De övriga styckena i 31 § har av redaktionella skäl delats upp på 14 och 16-18 §§. Hänvisningen till EG-rätten i första stycket är mer utförlig än i motsvarande bestämmelse i den nuvarande tullagen; i 31 § första stycket anges endast att det i tullkodexen och tillämpningskodexen föreskrivs i vilka fall ränta skall tas ut på tull som skall betalas. Av författningskommentaren till 31 § framgår (prop. 1994/95:34 s. 135) att bestämmelsen avser kompensationsränta enligt artikel 214.3 i tull- kodexen och artiklarna 589 och 709 i tillämpningskodexen. Eftersom det i tullkodexen inte bara finns bestämmelser om kompensationsränta utan även om kreditränta och dröjsmålsränta, har 31 § första stycket kommit att omfatta mer än vad som varit avsikten. Bestämmelsen måste i stället utformas så att det framgår vilka ränteformer som avses. Dröjsmåls- räntan skall enligt vårt förslag regleras i 15 § och skall därför inte omfattas av denna bestämmelse. Någon anledning att utelämna den i artikel 229 i tullkodexen angivna krediträntan finns såvitt vi kan se inte. Därför bör hänvisningen avse de EG-rättsliga bestämmelserna om kompensationsränta och kreditränta. 14 § Ränta tas ut på andra skatter än tull som skall betalas 1.på grund av bokföring i efterhand enligt artikel 220 i förordningen (EEG) nr 2913/92, 2.enligt beslut vid omprövning av eller enligt beslut av allmän förvaltningsdomstol eller 3.i fall som avses i artiklarna 202-204 i förordningen (EEG) nr 2913/92, när andra skatter än tull undandragits genom förfarandet. Om utfärdande av särskild tullräkning fördröjs till följd av att den som tagit hand om en vara med tillämpning av ett förenklat förfarande inte lämnat kompletterande tulldeklaration inom före- skriven tid, tas ränta ut på andra skatter än tull som skall tas ut för varor vid import. Paragrafen motsvarar med viss språklig ändring 31 § andra och tredje styckena i nuvarande tullag. 15 § Bestämmelserna om dröjsmålsränta i artikel 232 i förordningen (EEG) nr 2913/92 tillämpas även på annan skatt än tull som skall tas ut för varor vid import. Dröjsmålsräntan skall beräknas på det sätt som anges i 19 kap. 8 § skattebetalningslagen (1997:483). Om det ursprungligen obetalade beloppet är , får dröjsmålsränta dock endast tas ut med motsvarande belopp. I 30 § nuvarande tullag finns bestämmelser om dröjsmålsavgift. Sådan avgift motsvarar vad som i tullkodexen benämns dröjsmålsränta. Det är angeläget att nationell lagstiftning använder samma terminologi som tullkodexen. När uttrycket dröjsmålsränta används, är det naturligt att bestämmelserna tas in under kapitlets underrubrik Ränta. Förslaget att dröjsmålsräntan skall beräknas enligt skattebetalnings- lagen i stället för lagen om dröjsmålsavgift har behandlats i avsnitt 6.2.2. Att dröjmålsavgift skall tas ut enligt lagen om dröjsmålsavgift innebär att 6 § den lagen är tillämplig; befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift får medges, om det finns särskilda skäl. I artikel 232.2 i tullkodexen anges emellertid i vilka fall tullmyndigheterna får avstå från att kräva dröjsmålsränta. Så får ske, om det på grund av gäldenärens situation är sannolikt att det skulle medföra allvarliga ekonomiska eller sociala konsekvenser, om beloppet inte överstiger en nivå som fastställts enligt kommitté- förfarandet 1 eller 1 Någon sådan nivå har inte fastställts.