sou · GNB388d2 · 2000-01-01 00:00:00 — En piket svarade från . Den fick uppdraget. En annan piket, som också låg nära brottsplatsen, fick även den uppdrag att bege sig dit. Han larmade inte ambulans, eftersom han först ville ha bekräftat att skottlossning verkligen ägt rum; hans tanke var att den patrull som kom först till platsen vid behov kunde larma ambulans. efter att piketbussarna fått uppdraget, uppskattade det till högst , kom ett s.k. ilanrop från en av dem. Det togs emot av en annan operatör vid sambandscentralen, . 46 PK-minnesanteckningar nr 31 och 33. Därutöver har hållit ett stort antal utfrågningar/samtal med övrig personal som tjänstgjorde i sambandscentralen mordkvällen. Det som där framkommer belyser dock inte de allra första minuterna efter mordet. av samtalsanteckningarna vad detta samtal gällde. tog emot ett samtal från kommissarie , som undrade om han borde åka till platsen. Det skedde ungefär som ilanropet kom in. – uppgav att han hade tjänstgjort tillfälligt vid sambands- centralen . (På annan plats framgår att han normalt tjänst- gjorde i C-turens piket; det var den piket som befann sig vid och svarade på larmet samt anlände som andra polisbil till mordplatsen.) Av minnesanteckningar från de samtal den tidigare Palmekommis- sionens ordförande och sekretariat hade med , dvs. efter händelsen, framgår utöver det som framkommit ovan följande. Det fanns två sätt för en operatör att ta emot ett larm. Antingen gjorde man en handanteckning och gick ut med larm direkt, för att därefter registrera händelsen och åtgärden i datorn. Eller också började man med att registrera händelsen i datorn, för att därefter gå ut med larmet och sedan registrera åtgärden i datorn. Han hanterade larmet om skottlossning från taxi på det senare sättet, dvs. han knappade in uppgifterna på datorn först, och gick sedan ut över radion med ett larmanrop. Sedan han fått svar från först Norrmalms- piketen (vid ) sedan Södermalmspiketen (vid ) registrerade han i datorn att dessa beordrats till platsen. Beträffande den information han fick från taxi uppgav han att växeltelefonisten hade givit ett stressat intryck och att han känt viss osäkerhet om de uppgifter hon lämnade. I anteckningarna upptas också kommentarer från till de uppgifter operatören lämnat, se vidare nedan i anslutning till redogörelsen för vad uppgivit. Av minnesanteckningar från de samtal den tidigare Palmekommis- sionens ordförande och sekretariat hade med framgår följande. Han hade arbetat på sambands- centralen när mordet inträffade. Mordkvällen var efter lön och det var ganska stökigt. Han fick en förfrågan från Larmcentralen, LAC, om någon som skulle vara skjuten i hörnet . Han tittade på sin s.k. statusskärm, där de fem senaste ingripandemeddelandena syns, men den händelse LAC frågade om fanns inte med där. 47 Han ropade då ut en fråga till sina kollegor i sambandscentralen men fick inget svar. Han bad att få återkomma till LAC. När samtalet avslutats tittade han igen på statusskärmen och såg 47 Operatörerna hade flera skärmar vid sina bord. En där de själva registrerade in det de gjorde och en annan där de kunde avläsa övrig aktivitet. Det var den senare som kallades statusskärm. Den visade alltså händelser som var aktuella och hade till syfte att underlätta synkroniseringen av arbetet och förhindra dubbelarbete. då ett IM om en misshandel . Han ringde upp LAC och bekräftade att sambandscentralen fått in händelsen; han talade med en annan person på LAC än den som hade ringt upp. hade inte hört kollegan anrop eller patrullernas svar, vilket inte var så konstigt med tanke på hur de var placerade i för- hållande till varandra. Däremot borde han ha sett om det hade varit infört. Hans förklaring till att han inte gjort det var att måste ha tagit emot larmet och gått ut med larmanropet innan denne registrerat uppgifterna i datorn; det var först när man avslutade registreringen genom att trycka på sänd som uppgifterna lagrades och kom upp på statusskärmarna. har enligt minnesanteckningarna från samtalet med honom kommenterat detta på följande sätt. Han kunde tänka sig två förkla- ringar. Den ena var att helt enkelt sett fel och missat att händel- sen fanns på skärmen. I det sammanhanget påminde sig att han först inte kodade händelsen som misshandel utan som kontroll person/ fordon. Adressuppgiften fanns dock med och det var därför enligt mindre sannolikt att inte skulle ha sett den. Den andra för- han kunde tänka sig hängde samman med den tröghet som fanns i datorsystemet. Ett inregistrerat IM kom upp på operatörens egen skärm, men det kunde dröja, ibland upp , innan det kom upp på statusskärmarna. Detta var en av orsakerna till de dubbelföringar som regelmässigt inträffade i arbetet på sambandscentralen. Med dubbelföringar avsågs att en operatör registre- rade in ett larm, varefter en annan operatör fick uppgift om samma händelse från annat håll och också registrerade in händelsen, eftersom det första ingripandemeddelandet inte hade hunnit komma upp på statusskärmen. Det var enligt allmänt känt att detta inträffade. Befälen i de bägge piketpatrullerna intervjuades av Juristkommis- sionen, (Norrmalmspiketen) och (Södermalmspiketen) . bekräftade att hans patrull svarade på larmet. De var vid det tillfället i färd med att tanka på en bensinmack vid . De for till mordplatsen med blåljus påslaget. En annan piket och en befälsbil fanns på platsen, liksom ambulans – av samtalsanteckningarna framgår inte om det var en eller två ambulanser – vars personal höll på att lasta in båren med den skjutne. Även bekräftade att hans patrull svarat på larmet. De hade alldeles passerat på vid trappavsatsen ovanför . När radioanropet kom befann sig piketbussen fortfarande på nästan framme vid . De uppgav sin position och for mot mordplatsen. (På annat ställe framgår att de åkte ned den korta biten till torgs-rondellen och därefter raka vägen till platsen; den sammanlagda sträckan torde uppgå till drygt en halv kilo- meter.) Då de kom fram mot svängde en radiobil upp alldeles framför dem; det var kommissarie bil. De anlände med andra ord i stort sett med till mordplatsen, även om han nådde dit först och därigenom och på grund av att han var högsta yttre befäl i vaktdistriktet den aktuella kvällen blev chef på brottsplatsen. Även kommissarie intervjuades. Enligt redogörelsen uppgav han följande. Han befann sig i radiobil på då han anropades av en man som kom springande och ropade att det var skottlossning i korsningen Tunnel- gatan-Sveavägen. ville snabbt komma till platsen och tog därför inte reda på vad mannen hette. När bilen var framme vid trafik- ljusen i korsningen hörde larman- ropet från sambandscentralen. därefter var de på plats. En piket från VD 3, dvs. den just omtalade Södermalmspiketen med som befäl, anlände ögonblicket efter . 10-12 personer stod runt en man som låg och blödde. Två personer höll på med livräddande åtgärder. tittade på mannen samt såg att denne låg i en stor blodpöl och var mycket nedblodad. ansåg inte att det var något han kunde göra. En man pekade mot trapporna upp till Malm- skillnadsgatan och sade Dom sprang ditåt. gav Söder- malmspiketens befälhavare order om att uppta förföljandet. Denne frågade efter signalement. sade att det skulle de få . Poliserna från piketstyrkan sprang iväg. uppgav vidare att det i folksamlingen fanns en kvinna som var mycket uppriven. Han kände vagt igen henne, men kunde inte komma på vem hon var. Det var svårt att prata med henne, men han fick klart för sig att den skjutne var hennes man. Efter kontakter med vittnena konstaterade att dessa inte hade iakttagit särskilt mycket, de hade främst koncentrerat sig på offret. Han meddelade sambandscentralen att gärningsmannen hade sprungit upp mot Malm- skillnadsgatan. Då hade han ännu inget signalement. Hans chaufför meddelade honom strax senare ett signalement. tog över rapporteringen till sambandscentralen. Ännu ett signalement kom fram som också larmades ut; det var förvirrande, man visste inte om det rörde sig om två gärningsmän. gjorde nya försök att tala med den skjutnes hustru och fråga henne vem hon var. Hon var mycket upprörd och skrek något om att hon var och att mannen var . trodde först inte på detta, men kände sedan igen henne och gick fram till den skjutne och kände igen statsministern. När man på brottsplatsen fick klart för sig vem offret var uppstod en viss förvirring och förstämning. Först hade allt gått på rutin – nu fick det en annan dimension. Han meddelade sambandscentralen att offret var statsministern. Ambulansen kom enligt snabbt, personalen försökte med livräddande åtgärder, lastade in båren och for . Enligt vad uppgav var den tid som kommit att anges för polisens ankomst till mordplatsen, 23.23, felaktig. Klockan var enligt hans uppfattning 23.28 då han anropades på . Polisen kom inte alls så snabbt till platsen som det påståtts utan efter gärningen. Under mordkvällen tjänstgjorde poliskommissarie som s.k. yttre befäl. Han fanns i radiobil , där var förare. Bilen befann sig i när larmet om skottlossning på gick ut. Dahlsgaard hörde andra svara på anropet och kallas till platsen. Han beslöt att själv bege sig dit. Patrullen for upp , sedan höger och vänster upp till , där trapporna från mynnar ut. Det har ifrågasatts varför patrullen tog denna väg, som, enligt vad som från en del håll uppgivits, inte – med bil – skulle kunna leda fram till brottsplatsen. Det har vidare ifrågasatts varför Dahlsgaard inte hejdade den person, som hans bil ostridigt mötte på . Personen visade sig vara identisk med den person som följt efter gärningsmannen, dvs. Slutligen har det, med ledning av uppgifter om hur vittnet förflyttat sig, ifrågasatts om inte kommissariebilen i själva verket måste ha befunnit sig på platsen innan larmet gått ut. I förhållande till de uppgifter som förekommit i diskussionen kring polisspåret finns det i princip ingen relevant utredning om Dahlsgaard i PU.48 Han är hörd om sina iakttagelser vid mordplatsen och har därvid även upprättat en egen promemoria. Värd att notera är Dahlsgaards uppgift att det tog högst 11/från det att larmet gick tills hans bil svängde in på , liksom en iakttagelse beträffande vittnet : denne var inte det minsta andfådd (vilket alltså kan tolkas 48 Det finns ett uppslag med ett anonymt och från mordsynpunkt helt substans- löst tips om . Tipsaren uppgav sig ha sett Dahlsgaard ha kontakter med kriminella under vänskapliga former. Den enda anknytningen till mordet låg i att tipsaren påminde om att Dahlsgaard under mordnatten fär- dades i radiobilen 1520. Uppslaget har inte föranlett några utredningsåtgärder i förhållande till Dahlsgaard. som att han inte hade sprungit hastigt efter mördaren, något som bestyrks av annan utredning). Fördröjning i sambandscentralen. Som vi redovisat i kapitel 2 anser vi det klarlagt att den till platsen larmade polispiketen anlände till mordplatsen senast kl 23.25.30 och att den troligen anlände i vart fall en minut tidigare. Vi har vidare bedömt det som troligt att larmet gått ut (påbörjats) en halv minut innan polispiketen anlände, dvs. Utifrån vad som är känt om hur polisens sambandscentral fick kännedom om händelsen, jämfört med vad som i övrigt kan antas om skeendet, framstår det vidare som osannolikt att operatören vid sam- bandscentralen avslutat det mottagna larmsamtalet . Med rimliga antaganden om förloppet och i beaktande av de osäkerheter som råder beträffande flera enskildheter i detta framstår det som ett möjligt resultat av en normal hantering om larmet skulle ha gått ut då vi funnit det troligt att det gått ut, dvs. Sammantaget förefaller det oss troligt att händelserna utspelat sig på ungefär följande sätt: àMordet begicks ungefär 23.21.30 àTaxichauffören hade kontakt med sin växel kring 23.22 àHan talade med växeln ; samtalet var slut àVäxeltelefonisten tog fram numret till sambandscentralen och fick kontakt àVäxeltelefonisten och operatören vid sambandscentralen talade àDärefter – dvs. – gick operatören ut med larmet àLarmet besvarades först av Norrmalmspikteten och strax därefter av Södermalmspiketen àSödermalmspiketen åkte omgående till mordplatsen och anlände dit ungefär 23.24.00-23.24.30 àEn halv till en minut senare vinkades Sollentunaambulansen in till mordplatsen àPersonalen var sysselsatt med undersökning, livräddande åtgärder, lastning på bår och ilastning i ambulansen från det att ambulansen vinkats in; klockan var därefter knappt 23.28 àKl 23.28.00 meddelade ambulanspersonal att man var på väg mot sjukhuset Denna beskrivning av händelseförloppet ger utrymme för möjligheten att hanteringen på sambandscentralen inte var så snabb som den bör vara. Men det är svårt att ha någon bestämd mening om detta. Å ena sidan är det möjligt att det tog en minut från det att operatören på sambandscentralen hade fått underlag för att gå ut med larmanropet tills han faktiskt gjorde det. Å andra sidan är det också möjligt att samtalet från växeltelefonisten vid Taxi kom fram senare än det tidigast kan antas ha gjort. Enligt vår beräkning föreligger i alla händelser inget som kan beskrivas som påtagliga fördröjningar. Vid bedömningen av skeendet och de inblandades åtgärder finns det här åter anledning att påminna om att händelsens extrema karaktär inte var känd i detta skede. bör det understrykas att den enskilt viktigaste faktorn för vår analys och beräkning är den tid vi bedömer att ambulanspersonalen tillbringade på platsen (jfr redogörelsen i kapitel 2). Vi anser det därvid även möjligt att det endast förlöpte från det att ambulansen vinkades in till det att den andra ambulansens personal meddelade att man var på väg till . Detta ger utrymme för hypoteser om en viss fördröjning. I det sammanhanget är operatören uppgift till LAC , då han uppgav sig inte känna till larmet, av intresse. Den talar med viss konkretion för möjligheten att larmet ännu inte gått ut (att det i vart fall måste ha varit på gång följer av det enligt vår mening klarlagda förhållandet att den larmade Södermalmspiketen var på plats senast 23.25.30). Sammantaget finner vi det i och för sig mer sannolikt att besked till LAC i sak var felaktigt – beroende på något slags kommu- nikationsproblem inom sambandscentralen – än att larmet då ännu inte gått ut. Men bägge alternativen måste med tillgängliga fakta betraktas som möjliga. Dessa förhållanden, dvs. att det troligaste är att ingen påtaglig för- dröjning skett, ställda mot möjligheten av att det gått efter det att man på sambandscentralen fått kännedom om larmet till det att larmanropet gick ut, skall jämföras med hypotesen om en konspiration, som alltså är att en analys av tidsuppgifterna pekar på en medveten fördröjning av larmet i sambandscentralen. Om detta är två saker att säga. För det första talar omständigheterna enligt vår mening alltså mot att det överhuvudtaget skett någon påtaglig fördröjning; det är mer sanno- likt att så inte skett än att det förekommit. För det andra är den möjliga fördröjningen . Om det för en krets av konspiratörer hade varit ett centralt moment i handlings- planen att passivisera sambandscentralen borde detta emellertid ha skett på ett sätt som tillförsäkrade konspirationen en större marginal. detta kan hävdas att konspiratörerna kanske hade tänkt sig en större marginal, men att detta omöjliggjordes av att samtalet från LAC till avslöjade den pågående fördröjningen. Det skulle i så fall visa på flera svagheter i brottsplanen, t.ex. att man inte styrde inkommande samtal och att i vart fall inte tillhörde de sammansvurnas krets. Om en eventuell fördröjning i stället för att vara ett centralt moment bara var ett av flera sätt för personer inom polisen att kasta grus i spaningsmaskineriet skulle den framstå som mer tjänlig och logisk. Då borde emellertid även fler medhjälpare ha dykt upp för att från olika håll försvåra arbetet. Det kan hävdas att det var just vad som skedde. det osystematiska eftersöket, den otillräckliga avspärrningen, de fragmentariska vittnesuppgiftsanteckningarna, kaoset på sambands- centralen, det felaktiga rikslarmet och så vidare, fram till villospår som och – allt detta skulle då vara belägg för att polisen på många håll gjorde vad den kunde för att försvåra spaning och utredning. Det skulle förutsätta att poliser överallt i varit mer eller mindre införstådda med att statsministern skulle mördas. Blotta möjligheten av ett par minuters fördröjning av larmet i sam- bandscentralen är mycket långt från att kunna tolkas som ett tecken på detta. Det sagda innebär inte att förhållandena på sambandscentralen och tidsuppgifterna kring polisens ankomst till mordplatsen m.m. är till- fredsställande utredda. Det framstår till en början som svårbegripligt att polisen inte på samma sätt som LAC registrerade såväl kommunikation som tidsuppgifter. Om det skett skulle hela diskussionen kring den eventuella fördröjningen kunnat inskränkas till en uppspelning av bandet. Lika anmärkningsvärt är att man inom sambandscentralen fäste så liten vikt vid att datorernas klockor visade exakt och rätt tid. Som vi påpekat på annat ställe har datorklockorna visat fel tid bägge gångerna kommissionen besökt sambandscentralen. Dessutom visade olika datorer olika tid, vilket gav ett ungefärligt intryck åt en verksamhet där precision rimligen måste eftersträvas. Anmärkningsvärt är också att den s.k. logglistan från mordkvällen och mordnatten inte bevarades. En automatisk utskrift av alla note- ringar i sambandscentralens dator görs fortlöpande. Den har i normal- fallet endast betydelse då datorsystemet på något sätt havererar. I detta fall skulle den ha kunnat sparas för att användas som bevismedel. Till dessa missförhållanden kommer att polisen inte gjort några försök att rekonstruera sitt eget arbete efter mordet. Det stod ju mycket tidigt klart att de inledande åtgärderna fungerat dåligt och, bl.a. genom redogörelse och uppfattning om tidsförhållandena, att frågor kring polisens ankomst till mordplatsen skulle komma att ställas. Trots det saknas det helt dokumenterade ansatser till självrannsakan och uttryck för en vilja att lära av uppenbart begångna misstag. Det synes också ha lett till att misstagen kommit att upprepas i andra sammanhang, t.ex. i samband med de s.k. Stureplansmorden . Vi återkommer till dessa frågor i våra övergripande bedömningar, men konstaterar redan här att under- låtenheten att snabbt och grundligt utreda de polisiära förhållandena på mordplatsen och i sambandscentralen har bidragit till den jordmån där polisspåret vuxit fram. Det är särskilt tydligt när det gäller polisled- ningens sätt att hantera och de uppgifter han lämnade. Sammanfattningsvis kan det synas som om diskussionen om en fördröjning i sambandscentralen helt hade kunnat avfärdas om det inte vore för samtalet från LAC till operatören i sambandscentralen, ett samtal vars innehåll inte har kunnat ges någon tillfredsställande förklaring och som gör att det trots allt måste betraktas som en möj- lighet att en fördröjning förekommit. Det grundläggande skälet till att det inte gått att sätta punkt för diskussionen om en medveten fördröj- ning är emellertid de missförhållanden som allmänt rådde i sambands- centralen och polisens ovilja att själva snabbt söka bringa klarhet i för- hållandena. Detta gör att vi får leva med att vissa enskildheter kan förbli oförklarade. Det har alltså hävdats att den färdväg den s.k. kommissariebilen valde var anmärkningsvärd, eftersom den inte ledde till mordplatsen utan en trappavsats flera kvarter från brottsplatsen; med bil skulle detta vägval vara otjänligt för den som ville ta sig till hörnet . Premissen är dock felaktig. Ett kvarter söder om ligger , via vilken det går att köra med bil ned till . Polisbilen hade alltså kunnat fortsätta den vägen ned till mordplatsen och anlända med bara några sekunders fördröjning jämfört med om hade varit farbar med bil. Det var alltså ingen återvändsgränd som kommissariebilen körde in på. Att patrullen i och för sig inte valde den närmaste vägen till mordplatsen är uppenbart och har av för- klarats med att en annan patrull kom från samma håll som kommissariebilen och att han därför valde att täcka in en alternativ (flykt)väg från platsen för den uppgivna skottlossningen. handlande i det sammanhanget och vad han uppgivit om det förefaller oss naturligt och förenligt med de polisiära bedömningar 49 uppfattning om tiden för polisens ankomst får enligt vår mening anses tillförlitligen vederlagd, inte minst med tanke på vad som är känt om tiden för ambulansernas avfärd från mordplatsen. han hade att göra. Med tanke på den flyktväg mördaren tog var be- dömningen förutseende. Det är inte rimligt att vända detta förutseende mot patrullen och i stället utgå från att skälet till att den begav sig till rätt plats skulle ha varit att den på förhand haft kännedom om attentatet och attentatsplatsen. Det var naturligtvis olyckligt att inte hejdades, eftersom denne ju hade kunnat lämna värdefull information till ledning för patrullens och den övriga polisens spaningsarbete. Bilden kompliceras ytterligare av att vittnet inte gjorde någon ansats att själv hejda polisbilen. För Dahlsgaards vidkommande bör det vidare understrykas att det inte finns något som talar för att varken Dahlsgaard eller någon annan som inte befann sig på brottsplatsen visste särskilt mycket om brottet . Det man hade att gå på var ett larm om skottlossning i hörnet , det var allt. Några slut- satser av Dahlsgaards underlåtenhet att hejda kan man enligt vår bedömning inte dra, se vidare strax nedan. Det finns inga hållfasta belägg för att kommissariebilen kom för . Tvärtom talar omständigheterna för att egna uppgifter om skeendet stämmer. Slutligen bör frågan ställas om de omständigheter som anförts sammantaget leder till annan bedömning än de överväganden som gjorts beträffande var och en av dem för sig. Den enskilda omständig- het som kan te sig besvärande för är att inte stoppades. Om patrullen nu tagit denna väg för att eventuellt genskjuta en eventuell gärningsman borde väl ha hejdats? Efter- som så inte skedde kan man fråga sig om syftet med patrullens närvaro i området kan ha varit ett annat. Det ställer i sin tur valet av färdväg i en annan dager osv. Vi har förståelse för att man kan fundera i de banorna, men anser ändå inte att underlåtenheten att hejda kan läggas till grund för konspirationsmisstankar. Det är fullt tänkbart att patrullen bedömde att inte kunde ha haft med en skottlossning att göra. Spaningen måste i ett skede som det aktuella och med den begränsade information patrullen hade ske med urskillning; det var inte fråga om att kontrollera alla personer i området. Även om det alltså från flera synpunkter skulle ha varit bättre om hade kontrollerats, är det förhållandet att så inte kom att ske inte direkt anmärkningsvärt och därför inte heller ägnat att väcka några misstankar om att patrullen skulle ha varit ute i otillbörliga ärenden. Det har som en del av polisspåret framförts att det skall ha ägt rum möten av konspiratoriskt slag mellan polismän tiden före mordet. De brukar kallas Södermötet eller Mötena på söder, eftersom det eller de skall ha ägt rum på i . Kommissionen har i utred- ningsmaterialet endast kunnat identifiera uppgifter om ett möte. Uppgifterna innebär i praktiken att mordet skulle ha planerats vid detta möte. Södermötet har vid skilda tillfällen omtalats i medierna. Därvid har det hänvisats till en polischef i , som känt till mötena, vilket gav uppgifterna en ökad trovärdighet. Av en tjänsteanteckning i uppslaget, signerad av , fram- går att journalisten hade kontaktat och berättat bl.a. följande. hade en källa som var polischef i . Denne hade av en annan polischef fått höra att ett antal polismän träffades dagen före mordet på i . De aktuella polismännen var polisman , Per K, , och deltog en vapenexpert (torde åsyfta löjtnant , se ovan). Vid mötet hade disku- terats vapen och eventuellt också planer på att mörda . Tjänsteanteckningen är daterad , medan utskriften är daterad .