sou · GNB339d2 · 2000-01-01 00:00:00 — För att nå arbetslösa och kortutbildade är det av stor betydelse att utbildningen är tillgänglig för människor med funktionshinder. En särskilt angelägen del i arbetet Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 403 med att reformera vuxenutbildningen bör därför vara att göra utbild- ningen tillgänglig för alla. De iakttagelser som gjorts inom ramen för detta delbetänkande stär- ker kommitténs uppfattning om vikten av att bygga ut och förbättra in- frastrukturen på vuxenutbildningsområdet. I för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jäm- likhet, som ställt sig bakom, anges att en övergripande målsätt- ning för utbildningen bör vara att den sker inom ramen för de ordinarie utbildningsvägarna. Kommitténs huvudsakliga arbete med att följa och lämna förslag på hur vuxenutbildningen bör refor- meras för att få till stånd ett ökat livslångt lärande går i mångt och mycket ut på att underlätta och stimulera utvecklandet av en bättre in- frastruktur. Med en bättre infrastruktur kan vuxenutbildningen nå fler människor med funktionshinder än vad den gör . Kravet på att kunna erbjuda särskilt stöd och särskilda utbildningar minskar med en förbättrad infrastruktur, dvs. om möjligheter skapas för människor att följa en genomtänkt studiegång, börja utbildningen på den nivå man befinner sig, ha en stabil ekonomi under sina studier, välja utbildnings- anordnare och utbildningstakt utifrån individuella behov och förutsätt- ningar. Vid sidan av de hinder som kan undvikas genom en bättre in- frastruktur kommer det alltid att finnas behov av ett mer individuellt anpassat stöd i form av exempelvis anpassade läromedel eller hjälpme- del. 17.2Gemensamma iakttagelser för vuxenutbildning och folkhögskolan På flera av de områden där kommittén iakttagit brister som innebär att kvalitén på undervisningen försämras eller att människor med en funk- tionsnedsättning utestängs – helt eller delvis – från vuxenut- bildning respektive folkhögskolan, finns det orsaker som är gemen- samma. Dessa utvecklingsområden är framförallt läromedel, hjälp- medel, tillgång till tolkar och specialpedagogisk kompetens. Vid sidan av, men även inom ramen för, dessa områden finns förhållanden som är mer specifika för respektive utbildningsform och som behandlas för sig. 404 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete För att studerande med funktionshinder ska kunna tillgodogöra sig ut- bildningen kan anpassade läromedel krävas. I de undersökningar som gjort inom vuxenutbildning och folkhögskolan är det främst personer med synskada eller läs- och skrivsvårigheter/dyslexi som har haft behov av anpassade läromedel. Det handlar då om läromedel i form av talböcker eller inlästa på band samt i synskadades fall även litteratur översatt till punktskrift. Utifrån de iakttagelser som gjort kan kon- stateras att även om komvuxenheterna och folkhögskolan inte har på sitt ansvar att förse de studerande med litteratur, är det ändå vanligt att de tar på sig detta ansvar. När det gäller anpassad litteratur som beställs kan det uppstå problem med lång leveranstid på läromedlet. Läromedel som levereras först efter att delar av utbildningen genomförts, kan in- nebära att studierna omintetgörs. För synskadade uppkommer problem då läroböcker inte alltid finns översatta till punktskrift. Det är inte alltid möjligt med nyöversättningar, då dessa är alltför kostsamma. Vid många komvuxenheter och folkhögskolor ordnar utbildningsanordnaren så att studerande med synskada eller läs- och skrivsvårigheter kan få litteratur inläst på band. har skolorna elevassistenter eller motsvarande som inom sina arbetsuppgifter sysslar med detta, andra gånger har skolorna vänt sig till andra instanser i samhället (t.ex. ) för att få texter inlästa. Även lärare använder delar av sin arbetstid åt att läsa in läroböcker på band. Sammantaget ger detta en bild av att det vid många skolor läses in litteratur på band, ofta från samma läroböcker. Det innebär en ineffektiv och kvalitetsmässigt sämre hantering än om inläsning av läromedel sköttes centralt. Frågor kring läromedel för studerande med funktionshinder inom olika delar av utbildningsväsendet har utförligt behandlats av Utred- ningen om funktionshindrade elever i skolan (FUNKIS). Vad gäller läromedel för vuxna med funktionshinder, konstaterar FUNKIS att ... bilden över statligt stöd till läromedel för vuxna med funk- tionshinder är i vissa avseeenden än mer komplex än vad gäller barn- och ungdomsskolan. I stora delar saknas stöd. (SOU 1998:66) Det stöd som utgår till läromedel för vuxenstuderande med funktions- hinder ser olika ut dels beroende på diagnos, dels beroende på utbild- ningsform. För synskadade och dövblinda som deltar i studiecirkel finns statliga medel för anpassning av studiematerial. Stödet gäller inte för andra grupper av funktionshindrade. Studerande vid folkhögskola kan få anpassade läromedel genom att skolan använder det tilläggsbidrag som Sisus distribuerar för inköp av anpassade läromedel. På högskolor och universitet har Tal- och ansvar för att producera Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 405 och låna ut studielitteratur till högskolestuderande som är synskadade, rörelsehindrade eller dyslektiker. Det finns däremot inte något särskilt läromedelsstöd för studerande med funktionshinder i det offentliga skolväsendet för vuxna (vuxenutbildning, särvux, sfi samt Statens skolor för vuxna). Om man som studerande med funktionshinder har tagit sig igenom studier i vuxenutbildning och uppnått högskolebehörighet, är det alltså betydligt lättare att få behovet av anpassade läromedel tillfredsställt i högskoleutbildningen. I sitt slutbetänkande (SOU 1998:66) föreslår FUNKIS en bred över- syn av statens hela engagemang vad gäller läromedel, studiematerial och studielitteratur för människor med funktionshinder. I denna översyn ska behoven för barn i förskolan samt behoven för studerande med funktionshinder i olika former av vuxenutbildning, eftergymnasial ut- bildning samt universitet och högskola, särskilt beaktas. Utredningen påpekar att ställningstaganden i frågor om läromedel för studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen, bör utgöra en del av grunden för denna översyn. Regeringen har tidigare (Regeringsbeslut ) beslutat att överlämna frågan om läro- medelskostnader för synskadade vuxenstuderande till . FUNKIS föreslår också att Upphovsrättslagen (SFS 1960:279) ses över bl.a. för att kunna anpassa läromedel i ny teknik för funktions- hindrade. Någon proposition med anledning av FUNKIS förslag har ännu inte lagts. delar FUNKIS uppfattning att det behövs en bred översyn av statens engagemang vad gäller läromedel och studiematerial för människor med funktions- hinder. Kommittén avvaktar regeringens reaktion på FUNKIS förslag och återkommer vid behov till frågan om läromedel och studiematerial för vuxenstuderande med syn- skada, liksom läromedel och studiematerial för vuxenstude- rande med andra funktionsnedsättningar. Utgångspunkten för kommitténs fortsatta arbete är en strävan efter att åstadkomma ett system där behovet av anpassad litteratur styr möjlig- heten att få stöd, och inte utbildningsform eller diagnos. Det finns ett flertal problem förknippade med hjälpmedelsförsörjning till studerande med funktionshinder i vuxenutbildningen. Dels saknas en tydlig ansvarsfördelning mellan och andra huvudmäns ansvar för att finansiera hjälpmedel, dels får den studerande ibland till- gång till hjälpmedel alltför sent. 406 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete Att studerande i behov av ett hjälpmedel får dem efter det att utbild- ningen påbörjats beror, bortsett från den tidsspillan oklara ansvarsför- hållanden ger upphov till, ofta på att den studerande och/eller skolan genom dålig framförhållning uppmärksammar hjälpmedelsbehovet . Det kan också bero på att den berörda hjälpmedelscentralen fun- gerar dåligt och därigenom har långa väntetider eller att hjälpmedels- producenten har lång leveranstid. De hinder som uppstår i vuxenutbild- ningssammanhang på grund av dessa förhållanden bör, enligt Kunskaps- lyftskommitténs bedömning, till stor del kunna undvikas genom en bättre organisation och framförhållning hos vuxenutbildningsanordnarna och den studerande. Den ansvarsfördelning som finns för hjälpmedel mellan olika hu- vudmän har arbetats fram inom ramen för två stora reformer, Ädel-re- formen och Handikappreformen. Handikappreformen, som är den senare av de två, innebar inga väsentliga skillnader mot vad som gällt utan var i första hand ett förtydligande av tidigare reglering. Den då införda 3 a § (nuvarande 3 b §) avsåg, enligt specialmotiveringen, att undanröja varje osäkerhet om ansvar för att erbjuda hjälpmedel för funktionshindrade1. kan konstatera att osäkerhet om landstingens ansvar för att erbjuda hjälpmedel i samband med vuxenutbildning trots detta kvarstår. Osäkerheten består dels i svårigheter att tolka var gränsen går mellan vad som avses med ansvar för att erbjuda funktionshindrade hjälpmedel för att underlätta den dagliga livsföringen – dvs. i det här sammanhanget erbjuda sådana hjälpmedel som fodras för att den enskilde ska kunna gå i skolan – och dels de regler som säger att särskilda pedagogiska hjälpmedel ligger utanför ansvar. Kommittén har, som redovisats, sett exempel på hur denna begrepps- förvirring bl.a. leder till att studerande i olika delar av landet har olika möjligheter att få hjälpmedel för vuxenstudier från sitt hemlandsting. I vissa fall har det inneburit att landstingen tillämpat en hård tolkning men det förekommer också att landstingen finansierar hjälpmedel som med stor sannolikhet ligger utanför deras finansieringsansvar. anser att den begreppsförvirring som råder när det gäller hjälpmedel är olycklig. Ansvaret för att erbjuda studerande med funktionshinder hjälpmedel delas av landsting och utbild- ningsanordnare. Ansvaret för att ta fram tydligare kriterier för var grän- 1 I specialmotiveringen till 3 a § HSL i proposition 1992/93:159 anges att tillhandahållandet av hjälpmedel får redan nu anses höra samman med hälso- och sjukvården på så sätt att sjukvårdshuvudmännen anses ha ansvar även för dessa uppgifter. För att varje osäkerhet härom skall undanröjas har, genom denna nya paragraf, fastslagits att skall erbjuda dem som är bosatta inom habilitering, rehabilitering och hjälpmedel för funktionshind- rade. Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 407 sen mellan respektive huvudmans ansvar ligger, enligt kommitténs me- ning, framförallt hos dessa aktörer. Kommittén föreslår att och respektive i egenskap av före- trädare för utbildningsanordnarna gemensamt arbetar fram underlag för hur ansvaret för att erbjuda vuxenstuderande hjälpmedel ska fördelas. Denna gränsdragningsproblematik återfinns inom de flesta vuxenut- bildningsformer. På folkhögskoleområdet kompliceras hjälpmedelsfrågan av en överenskommelse mellan och om vissa ersättningar från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmännen där bland annat landstingens övertagande av kostnadsansvaret för tekniska hjälpmedel i utbildningssammanhang, i utbyte mot en viss ersättning från staten, ingick. Studerande med funk- tionshinder i folkhögskolor och studiecirklar omfattades inte av denna överenskommelse. Denna överenskommelse har följts av en rad liknande överenskom- melser, bl.a. inom ramen för de s.k. Dagmaröverenskommelserna. Dessa är som regel ettåriga och omförhandlas kontinuerligt. har större överenskommelser gjorts där särskilt reglerade ansvarsområden lyfts över till landstingens allmänna åtagande i utbyte mot en förhöjd statsbidragsnivå. , då ovanstående avtal började gälla, har en rad förhållanden på hjälpmedelsområdet ändrats i grunden, bl.a. har Ädelreformen och Handikappreformen genomförts. gällande lagstiftning ger inget heltäckande svar på frågan om vilket ansvar har för att erbjuda deltagare på folkhögskolans kurser hjälpmedel. Huruvida det s.k. undantaget för folkhögskolan är giltigt eller om ansvaret för hjälpmedel på folkhögskoleområdet lyfts in i allmänna ansvar vid någon av de förhandlingar eller de reformer som genomförts är oklart. Det finns som ser det inget skäl till varför folkhögskoleområdet, vad gäller hjälpmedelsansvar, ska hanteras på ett annorlunda sätt än andra vuxenutbildningsformer. föreslår att omfattningen av lands- tingens ansvar för att erbjuda deltagare med funktionshinder hjälpmedel på folkhögskolans olika kurser och i samband med internatboende klargörs i särskild ordning av rege- ringen. Målet bör vara att uppnå en parallellitet till andra vuxenutbildningsformer med avseende på hjälp- medelsansvar. 408 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete För att människor med funktionshinder på bästa sätt ska kunna tillgo- dogöra sig utbildning bör den utbildande personalen ha kunskap om de förutsättningar som olika funktionshinder ger i utbildningssituationen. I enlighet med bör lärare utbildas fortlöpande i spe- cialpedagogiska frågor. Detsamma gäller för annan personal – t.ex. skolledare och kuratorer – som i sitt arbete är engagerad i planering och genomförande av service till studerande med funktionshinder. I de undersökningar som har gjort fram- kommer att komvuxenheterna och folkhögskolorna ofta upplever att de saknar den pedagogiska kompetens som behövs för att undervisa stude- rande med funktionshinder. Det tycks vara relativt ovanligt att personal inom dessa utbildningsformer får fortbildning för att bättre kunna an- passa utbildningssituationen för studiedeltagare med funktionshinder. Många av de skolledare som varit i kontakt med uppger att de inte vet vart de kan vända sig för att upphandla kurser och annan fortbildning då behov uppstår. vill betona vikten av att personalen – lärare, skolledare, kuratorer etc. – inom vuxenutbildningen får del av denna typ av kompetensutveckling. ska enligt instruktionen ge råd och stöd till kommunerna i spe- cialpedagogiska frågor. Verksamheten är dock i huvudsak inriktad på barn- och ungdomsskolan. Inom vuxenutbildningen finns alltså ingen motsvarande instans med nationellt ansvar för tillämpning och utveck- ling av pedagogik för funktionshindrade. I vissa kommuner (t.ex. ) finns kommunala resursgrupper med detta ansvar. Sisus har initierat bildandet av nätverk mellan folkhögskolor som vänder sig till samma grupper av funktionshindrade, i syfte att sprida kompetens. har i sina undersökningar noterat avsakna- den av en instans med nationellt ansvar för utveckling och tillämpning av specialpedagogik inom vuxenutbildningen. Det har tydligt framkommit att vuxenutbildningens personal behöver en instans att vända sig till för att få specialpedagogiskt stöd och råd om hur undervisningen kan anpassas till studerande med funktionshinder. Stöd i specialpedagogiska frågor ges även av landstingens hörsel- vårdskonsultenter, olika resurscenter, kunskapscenter m.m. FUNKIS har till regeringen lämnat förslag om en samordning av statens stöd till huvudmännen i barn- och ungdomsskolan i specialpedagogiska frågor (SOU 1998:66). Utredningen anser det logiskt att denna samordning av stöd även ska kunna gälla huvudmännen i vuxenutbildningen, men hänvisar till att vidare bedöma denna fråga. menar att det pedagogiska stöd som behövs inom de olika formerna av vuxenutbildning (vuxenutbildning, arbetmarknadsutbildning, folkbildning etc.) inte självklart ryms inom en samordning för barn- och ungdomsskolan. SOU 1999:39 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 409 bedömning blir beroende av hur eventuell samordning på barn- och ungdomssidan kommer att se ut. avvaktar regeringens proposition med anledning av FUNKIS förslag. Kommittén återkommer till frågan om specialpedagogiskt stöd om det blir aktuellt. En förutsättning för att barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och vissa hörselskadade ska kunna delta i vuxenutbildningen är att de får tillgång till tolk. Genom ställningstagande till budgetpropo- sition fick teckenspråket officiell status. I läroplanen för specialskolan fastslogs att teckenspråket är förstaspråk för döva och att skriven svenska är andraspråk. Det finns i huvudsak två problem förknippade med tolk och vuxenutbildning: dels att det är mycket kostsamt och dels att det råder brist på tolkar. Att teckentolka en lektion innebär att utbildningsanordnaren förutom personalkostnader för läraren också får finansiera kostnaden för två teckentolkar. På de kommunala vuxenutbildningsenheter som varit i kontakt med är det sällan man har haft an- ledning att ta ställning till om komvuxenheten/kommunen har möjlighet att finansiera tolkkostnaderna. Vissa kommunföreträdare har dock ställt sig frågade till om det skulle vara möjligt att finansiera tolkkostnaden inom de resurser man förfogar över. Inom folkhögskolan och på hög- skolan finns centrala om än begränsade medel som utbildningshuvud- mannen kan söka för att täcka tolkkostnader. Landstingens ansvar för att finansiera och tillhandahålla tolktjänst för vardagstolkning reglerades i samband med handikappreformen. Bristen på tolkar har försvårat nyttjandet av vardagstolkning. Ett statsbidrag har utgått till landstingen för den utvidgade tolktjänsten och för utbyggnaden av tolktjänsten. Man har på olika sätt försökt stimulera att fler utbildar sig till tolkar. Enligt finns nu mycket goda förutsättningar för en relativt snabb uppbyggnad av tolktjänst- verksamheten. Antalet nyutbildade tolkar kommer att öka påtagligt från och med /99 då ca 100 tolkar beräknas bli färdiga med sin tolkutbildning. Ytterligare 159 tolkar beräknas ha genomgått en tolkutbildning –2001 (prop. 1998/99:1). Det är kommitténs förhoppning att ökningen av nyutbildade tolkar kommer att förbättra möjligheterna till vuxenutbild- ning för de som har behov av tolk. Kommittén avser att åter- komma till frågan om hur finansieringen av tolk i samband med vuxenutbildning bör ske i sitt slutbetänkande. 410 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 17.3Kommunal vuxenutbildning och Kun- skapslyftet Den nationella statistiken (se kapitel 12) visar att det finns ett stort ut- bildningsbehov bland människor med funktionshinder. Människor med funktionshinder har generellt sett en lägre utbildningsnivå än befolk- ningen i övrigt; få har eftergymnasial utbildning. Behovet av vuxenut- bildning för människor med funktionshinder har även påpekats av flera handikapporganisationer (bl.a. SRF, FMLS och HSO). Mycket av detta utbildningsbehov torde kunna fyllas i den kommunala vuxenutbildningen och . Enligt den statistik som finns tillgänglig är också den kommunala vuxenutbildningen den utbildningsform där flest människor med funktionshinder studerar. Människor med funktions- hinder är som grupp väl representerade i den kommunala vuxenutbild- ningen. Den undersökning som genomfört tyder på att människor med läs- och skrivsvårigheter och människor med förslitningsskador relativt ofta studerar i den kommunala vuxenut- bildningen, medan personer med s.k. traditionella funktionshinder – hörselskada, dövhet, synskada, rörelsehinder – samt människor med psykiskt, neurologiskt och medicinskt betingade funktionshinder, sällan studerar i denna utbildningsform (jfr. Att den kommunala vuxenutbildningen fungerar är således en förut- sättning för många människor med funktionshinder att kunna ta sig vi- dare i utbildningssystemet. Ett viktigt led i att göra utbildningen tillgänglig är planering och fram- förhållning. På förhand utarbetade rutiner underlättar ofta mottagandet av studerande med funktionshinder. I påpekas vikten av rutiner för att ge lämpligt stöd och hjälp till studerande med funktionshinder. Det kan t.ex. innebära att den som har behov av särskilt stöd redan vid ansökningsförfarandet kan anmäla detta till skolan. I några kommuner har komvuxenheten upprättat en handlingsplan där berörd personal inför kursstart diskuterar med den studerande hur ut- bildningen på bästa sätt görs tillgänglig. Frånvaron av rutiner för att säkerställa att studerande med funktionshinder får det stöd de behöver har varit tydlig i den undersökning av vuxenutbildning som gjort. rekommenderar kommunerna att förbättra sina rutiner i mottagandet av studerande med funk- tionshinder. Reflexioner och förslag till fortsatt arbete 411 Enligt läroplanen för de frivilliga skolformerna (Lpf 94) ska en indivi- duell studieplan finnas för varje studerande. har i tidigare delbetänkande (SOU 1998:51) konstaterat att varje stude- rande bör ha rätt till en individuell studieplan. Den individuella studie- planen bör innehålla en beskrivning av individens mål med sina studier samt vägen dit. För studerande med behov av särskilt stöd är den indi- viduella studieplanen ett extra viktigt verktyg för en genomtänkt och högkvalitativ utbildning. Såsom redovisats i avsnitt 7.9 finns stadgat (SFS 1994:394) att skolpersonalen ska utarbeta åtgärdsprogram för elever i som har behov av särskilda stödåtgärder. Utredningen om funktions- hindrade elever i skolan (FUNKIS) föreslår i sitt slutbetänkande (SOU 1998:66) att åtgärdsprogram ska finnas i alla skolformer för barn och ungdom samt motsvarande fristående skolor. Någon motsvarighet till åtgärdsprogrammen finns inte inom vuxenutbildningen. Det kan finnas skäl att överväga om den rätt till studieplan som vuxenstuderande har ska kompletteras med en rättighet att kräva åtgärdsprogram. Dis- kussionen kan vara särskilt befogad när det gäller grundläggande vuxenutbildning, som är en rättighet för individen. Å andra sidan bör en omfattande och noggrant upprättad studieplan kunna utgöra en mot- svarighet till åtgärdsprogram. avvaktar regeringens proposition med anledning av FUNKIS förslag, och återkommer till frå- gan om det blir aktuellt. Det är viktigt att det finns personal på skolan som studerande med funktionshinder kan vända sig till för att få sina behov av stöd upp- märksammade och tillfredsställda. Rektor för den kommunala vuxenut- bildningen bär det yttersta ansvaret för att utbildningen görs tillgänglig. Ansvaret för att tillgodose det löpande stödbehovet för studerande med funktionshinder kan dock inte vara rektors huvuduppgift. Stora komvuxenheter där det finns ett kontinuerligt behov av stödinsatser, bör kunna avsätta permanent personal med särskilt ansvar för frågor kring studerande med funktionshinder. I Skollagen (1 kap 9 §) stadgas att utbildningen inom det offentliga skolväsendet för vuxna ska vara likvärdig varhelst den anordnas i landet. Den undersökning som gjort av den kommunala vuxenutbildningen visar att situationen för studerande med funktionshinder skiljer sig åt i olika delar av landet. Förklaringen till detta ligger inte enbart i skillnaden i erfarenhet och resurser mellan stora och små komvuxenheter, utan lika mycket i komvuxenheternas 412 Reflexioner och förslag till fortsatt arbete inställning till satsningar på studerande med funktionshinder. Lands- tingens hjälpmedelspolicy liksom CSN:s och försäkringskassornas hantering av studiefinansieringsfrågor skiljer sig också åt mellan olika delar av landet. Följden blir att studerande med funktionshinder har lättare att få stödbehov tillfredsställda i vissa kommuner än i andra. anser det orimligt att det ska vara avhängigt av vilken del av landet man bor och studerar i, huruvida studerande med funktionshinder får sina behov av stödåtgärder tillfredsställda och därigenom bereds möjlighet att delta i den kommunala vuxenutbildningen. En grundläggande tillgänglighet bör alltid finnas. Det är anmärkningsvärt att en så pass hög andel av komvuxenheterna är fysiskt otillgängliga för rörelsehindrade. har regeringens uppdrag att genomföra granskningar av utbildningens kvalitet i det svenska skolväsendet (U97/4444/S; U99/1/S). ska undersöka vilka möjligheter och svårigheter skolorna har att uppfylla de nationella målen, samt lämna förslag till förändringar. De tre områden som särskilt uppmärksammades (1998) var rektors roll som styrfunktion, undervisning för elever i behov av särskilt stöd samt läs- och skrivprocessen som ett led i undervisningen.