sou · GNB348d2 · 2000-01-01 00:00:00 — A V S N I T T 4 S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D S A M T I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A I hölls en tyst minut för att hedra de omkomna. ägde regeringsskifte rum i . efterträddes då av som statsminister och regeringsbildare. B E S K R I V N I N G Ett omfattande arbete har lagts ned av flera aktö- rer för att dokumentera och utvärdera de insatser det of- fentliga gjorde efter förlisning. I för- orden nämns ofta att dessa rapporter och utvärderingar kommit till för att man velat lära av det inträffade, ta till- vara erfarenheterna. Sammantaget ges en god bild av hur beredskapen och organisationen fungerade när det gällde att möta konsekvenserna av katastrofen. I detta avsnitt kallat Beskrivning söker analysgruppen bidra till denna samhälleliga ambition att lära av Estonia- katastrofen. Strävan har varit att på ett övergripande sätt belysa två väsentliga delar av det som utgör den totala katastrofberedskapen i vårt land: psykiskt och socialt stöd samt information och kommunikation mellan berörda. Underlaget för sammanställningen bygger dels på möten och samtal med ett antal personer som på olika sätt berör- des av katastrofen. Som exempel kan nämnas representan- ter från landsting, kommuner, frivilligorganisationer, kyr- kan, och andra myndigheter liksom re- presentanter från massmedierna. Utöver detta har grup- pen tagit del av utredningar, rapporter, mediematerial med mera, vilket framgår av källförteckningen i avsnittet Bilagor. Den följande beskrivningen av händelser efter Estoniakatastrofen bygger i väsentliga delar på uppgifter från dessa källor. Psykiskt och socialt stöd för berörda Mot bakgrund av att ett omfattande material är tillgäng- ligt om insatser inom kommuner och landsting har analys- gruppen valt att i en första del spegla de insatser som gjor- des över hela landet genom att redovisa det akuta stöd- arbetet på tre platser: , och . Här belyses, bland annat med hjälp av minnesbilder från några av dem som deltog i stödarbetet, stöd- verksamheten i Estlineterminalen och landstings insatser i Estoniakatastrofen. En sammanfatt- ning görs av slutsatser som egen utvärdering av insatserna gav. inom insatser för anhöriga till polisanställda som omkom ombord på nia och för den egna personalen redovisas kortfattat lik- som den psykosociala stödverksamheten på i . Vidare redovisas psykosociala insatser i och . Redovisningen har koncentrerats till det stödarbete som utfördes i de båda orternas kriscentrum, Jakobsgården respektive i . I ett kapitel sammanfattas en utvärdering som genom- förts av insatser i det psykosociala stöd- arbetet på riksnivå, i stift och pastorat och församlingar. Därefter följer som ett exempel på frivilligas insatser en beskrivning av del i det psykosociala stödarbetet i och i några svenska kommuner. Det är analysgruppens förhoppning att denna fram- ställning skall kunna bidra till att ytterligare fördjupa för- ståelsen för de psykosociala konsekvenser som Estonia- katastrofen fick för många människor i vårt land. Information och kommunikation med berörda I analysgruppens granskning av Estoniakatastrofen och dess följder har även ingått att se närmare på frågor om hur information och kommunikation mellan olika be- rörda parter fungerade i samband med händelsen. I en andra del av detta avsnitt belyses inledningsvis B E S K R I V N I N G massmediernas roll i samhället och deras betydelse som förmedlare av information till allmänheten och dem som är särskilt berörda. I ett följande kapitel belyses frågor om massmedier och integritet i relation till myndigheter och till dem som är drabbade. I anslutning till detta lyfts i ett kapitel fram intryck som förmedlats till analysgruppen vid möten med några av dem som överlevde fartygs- katastrofen. Denna andra del i Beskrivningen avslutas med en re- dovisning av några berörda myndigheters informationsar- bete i samband med Estoniakatastrofen. Även denna redovisning bidrar till att belysa samhäl- lets förhållningssätt i samband med en extraordinär hän- delse. Det är analysgruppens syfte att förmedla en bild av hur samhällets beredskap såg ut för att hantera informa- tionsfrågor av en helt annan karaktär än den som vanligtvis präglar myndigheters verksamhet. Frågan om hur det svenska samhället skall organisera sin katastrofberedskap har varit föremål för ett stort antal utredningar . I ett kapitel i detta avsnitt redovisas en sammanfattning av några av alla dessa utredningar. I regeringens direktiv till analysgruppen sägs att interna- erfarenheter gällande informationsarbete och myndigheters bemötande av överlevande och anhöriga till omkomna skall beaktas. I ett avslutande kapitel redovisas resultatet av jämförande studier av hur några europeiska länder har organiserat sin katastrofberedskap. Länder som presenteras är , , och Neder- länderna. I kapitlet redovisas även en fallstudie av tåg- olyckan i i , . S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Den psykiska och sociala stödverksamheten i Estlineterminalen Estlineterminalen kom att bli på en gång katastrofplats och akut kriscentrum. Här presenteras minnesbilder från några av dem som deltog i arbetet. IFrihamnen i ligger Estlineterminalen. Den tidiga förbyttes den stillsamma stämningen som vanligtvis råder i termina- len gradvis i något som liknade kaos. upprättades en ledningsstab i termi- nalen för att organisera arbetet med att ta emot anhöriga och passagerare. En ledningsläkare utsågs av den centrala medicinska katastrofledningen inom att ingå i ledningsstaben i terminalen och att leda den medicinska insatsen. Till sin hjälp fick han två sjukvårdsgrupper. En överläkare och PKL-koordinator utsågs att samordna sjukvårdens psykosociala verksamhet. I det psykosociala arbetet deltog under de dagar då ter- minalen utgjorde ett kriscentrum personer från olika gre- nar i : personal från sjukvården och den psykosociala beredskapen inom , kuratorer och socialsekreterare från kommunen, präster, diakoner och frivilliga från och andra trossamfund samt frivilliga från Svenska Röda korset. Bland de uppgifter som åvilade ledningsstaben ingick att möta och ge stöd åt anhöriga som kom till terminals- byggnaden och att bemanna den telefonjour som inrätta- des. Det fanns inga förväntningar om att somatisk vård skulle komma att behövas. I det följande återges personliga minnesbilder som analysgruppen tagit del av i samtal med några av alla dessa människor som försökte ge stöd åt anhöriga och berörda efter katastrofnatten. Urvalet är representa- tivt för åsikter som framförts till analysgruppen från flera håll. till meddelades jourledaren för Jourhavande kurator52 genom ett samtal från socialjour att hjälp behövdes vid Estlineterminalen för att ta emot berörda. Jourledaren kontaktade jourha- vande kuratorer och 16 kuratorer begav sig till terminalen. Jourledaren utgjorde en sambandscentral på sin ordinarie arbetsplats och samlade och vidareförmedlade informa- tion, bland annat genom att följa radio- och TV-sänd- ningar. En komminister i , där Estline- terminalen ligger, informerades om olyckan genom ett te- lefonsamtal från beredskapsplanläggaren i . På grund av att hon tidigare hade varit på en kurs i debriefing, och rest med Estonia till , visste hon exakt var terminalen låg och vilket far- tyg det handlade om. Efter telefonkontakt med socialjou- ren stod det klart att hjälp behövdes i terminalen. Kom- ministern ringde en kontaktperson i en församlingsgrupp S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D som skulle vidta åtgärder för att se till att mat och dryck levererades till terminalen. Efter ytterligare samtal med kollegor i den egna och andra församlingar begav hon sig ner till terminalen. En präst i , som vid tillfället arbe- tade med ett utvecklingsprojekt för Jourhavande präst som är en motsvarighet till socialförvaltningens Jourha- vande kurator, fick också han kännedom om händelsen ti- digt . Han kontaktade i och begav sig tillsammans med en kollega däri- från till terminalen. I terminalen var det fortfa- rande lugnt. En av de jourhavande kuratorerna har i efter- hand beskrivit stämningen som lugnet före stormen. Fler och fler kollegor från Jourhavande kurator och socialjouren samlades men ingen visste riktigt vilka insat- ser som behövdes. Det rådde ovisshet om hur många män- niskor som skulle komma till terminalen och behöva stöd. Det var uppenbart att förlisning berörde männis- kor i hela men också från flera andra länder. Är det inte så att det borde vara lite avspärrat? När komministern från anlände till terminalområdet kunde hon köra bil rätt in i området, vil- ket förvånade henne. Hon frågade en polis inne i termina- len om området inte borde spärras av, med tanke på att det förväntades att många människor skulle komma dit. Efter detta inleddes avspärrning av området runt terminal- byggnaden. Komministern har i efterhand reflekterat över att avspärrningen inte var tillräckligt vid för att erbjuda anhö- riga tillfredsställande skydd från journalister. Ledning och information saknades initialt, det var oklart vilka som hade ansvar för vad. växte en or- ganisation fram för mottagandet av anhöriga bland stöd- arbetarna själva. Några tog emot dem som kom och bör- jade göra upp listor med namn, adress och telefonnum- mer, andra serverade kaffe och erbjöd stödsamtal. Egna initiativ blev nödvändiga då det inte fanns någon att fråga. Det framgick sedan för stödarbetarna att det fanns en ledningsstab i terminalen och enligt uppgift arbetade den med att ta fram passagerarlistor. Sambandet mellan ledningsorganisationen och led- Estlineterminalen blev ett akut kriscentrum Omkring 450 anhöriga kom till terminalen och 5 621 samtal registrerades i telefonjouren. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D ningen för räddningsarbetet vid verkade bristfällig, det var svårt att få information om hur räddningsarbetet gick. Pressen borde haft ett särskilt telefonnummer att ringa till När telefonjour öppnades övergick alltfler av stödarbe- tarna till att bemanna den. Till telefonjouren kom olika typer av samtal. Oroliga anhöriga ringde och ville veta vilka som hade överlevt men tillförlitliga besked kunde inte ges. Passagerarlistor fanns men reviderades hela ti- den. Små ö:n, för överlevande, skrevs in vid vissa namn. Dessa samtal blandades med samtal från allmänhet och även massmedier. Massmedierna avvisades onödigt bryskt, enligt en uppfattning som framförts, men det fanns inte tid att slussa journalister vidare till någon ansvarig. Det ringde oavbrutet. Till en av de jourhavande kuratorerna kom ett samtal från med besked om att fartyget skulle an- lända med några överlevande. En annan kollega lyckades spåra upp överlevande i och meddelade stabs- ledningen deras namn. När antalet anhöriga ökade i terminalen ordnades en form av reception där de ombads köa för att ringa till telefonjouren – en trappa upp i terminalsbyggnaden. Från början noterades ostrukturerat personuppgifter på dem som ringde men polisen överlämnade blanketter för arbetet. I samtalen med anhöriga utlovades förnyade kontakter när mer information kunde förmedlas. Problemet var att polisen behövde uppgifterna och sam- lade in listorna med namn. Det omöjliggjorde för stöd- arbetarna att följa upp samtalen, under krisarbetet i termi- nalen och även senare, vilket upplevdes som otillfredsstäl- lande. En av prästerna förde dock egna anteckningar och kunde på det sättet hålla kontakt med några familjer och förse dem med löpande information. Det är fortfarande ett djupt sår i mig att de som ringde och fick löfte om ny kontakt inte fick någonting tillbaka. Att inte någon reage- rade på detta! Jag hann tänka att den personen sörjer ju också Det faktum att en grupp anställda inom polisen fanns om- bord på märktes i polisernas arbete i terminalen. Många var i det närmaste chockade men genomförde sina uppgifter ändå. Kollegor till de saknade följde med anhö- riga till terminalen för att ge stöd. Åk på en gång och låt inte de anhöriga sitta och vänta i en kall buss ordnades utrymme för anhöriga att samlas högst upp i baren på i . Bussar tog de anhöriga dit. En av prästerna bestämde sig för att följa med i en buss för att kunna vara ett stöd under resan. Vid framkomsten till hotellet möttes de av visst oförstå- ende. Förare av taxibilar som stod parkerade vägrade att lämna plats för bussen och hotellgäster och personal var undrande inför de anhörigas ankomst. organiserades busstransporterna bättre och ombord på varje buss som gick i skytteltrafik mellan terminalen och hotellet fanns någon person till stöd. Även bemötandet av de anhöriga vid hotellet för- bättrades i takt med att information om katastrofen spreds. Estoniakatastrofen väckte känslor även hos allmänheten På analysgruppens fråga till kuratorerna uppges att det endast var ett litet antal anhöriga som hörde av sig till Jourhavande kurator efter Estoniakatastrofen. Av dem som ur allmänheteten vände sig till Jourhavande kurator dagarna, veckorna och månaderna efter var det däremot många som uppgav att Estoniakatastrofen givit upphov till ångest och oro. Det väcker gamla känslor till liv, menar någon av kuratorerna analysgruppen talat med. Till Jourhavande präst vände sig många anhöriga för att få hjälp med olika saker, bland annat med att ordna minnesgudstjänst. Jourhavande präst hjälpte till med att förmedla kontakter med deras hemförsamlingar. efter Estoniakatastrofen upptogs arbetet upp- skattningsvis till av uppföljande själa- vård. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Att träffas och tala om Estonia blir för jobbigt Jourhavande kuratorer fick eget uppföljande stöd. Två gruppmöten ordnades veckan efter arbetet i terminalen och kuratorerna erbjöds möjlighet att ta individuell kon- takt. Komministern i försökte få till stånd en eftersamling för alla dem som hade arbetet i kriscentret men dels var det svårt att veta vilka som hade varit där, dels upplevde några att det skulle bli för job- bigt. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D landstings insatser i det psykosociala stödarbetet I detta kapitel beskrivs det psykosociala stödarbetet på , och framförallt i det akuta skedet. Denna redovisning bygger på uppgifter som analysgruppen har hämtat ur , 1997:15, sjukhusens egna rapporter och kompletterande samtal med personer som var involverade i arbetet. kontaktade SOS Alarm tre akutsjukhus i . , och ombads då orga- nisera krisgrupper som stöd för anhöriga vid Estline- terminalen. På detta sätt larmades den psykosociala be- redskapen i . Inget allmänt katastroflarm gick ut. När representanter för PKL-grupperna på dessa sjuk- hus kom till terminalen bistod de ledningen på platsen. Insatserna bestod i att ge stöd åt anhöriga som kom till terminalen och att bemanna telefonjouren. Omkring 450 anhöriga kom att söka sig till terminalen och 5 621 samtal från hela landet registrerades i telefonjouren. Ansvaret för bemanning av telefonjouren övertogs av sjuk- hus och när krisarbetet i terminalen avvecklades. anlände , som hade deltagit i räddningsarbetet och dagen, till . Ombord fanns omkring 1 000 passagerare som hade bevittnat händelserna. Dessutom fanns det ett 30-tal överlevande ombord som enligt uppgift skulle föras till . krisenhet fick en begäran om bistånd med stöd. Den krisgrupp som fanns på plats i terminalen hjälpte till i arbetet. Krisgrupper från avlöste varandra i terminalen och arbetade till och med den 29 sep- tember. Krisstöd till svenska överlevande i Några svenska överlevande fördes till Åbo universitets- sjukhus. sände, på begäran av katastrof- ledaren, en krisgrupp dit för att bistå dem. Vid ankomsten till reste 10 av de 11 överlevande direkt till sin hemort. PKL-gruppen initierade uppföljning av kris- arbetet på hemorten. Barn- och ungdomspsykiatriska kliniken öppnade telefo- S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D ner för anhöriga omkring halv nio. En PKL-grupp orga- niserades och tog över ledningsfunktionen för de psykosociala insatserna på sjuk- huset. Ett kriskansli öppnades. Då hade redan en kris- telefonmottagning etablerats och ett anhörigrum förbe- retts. Bristen på information gjorde samordning av de psykosociala insatserna komplicerad men initiativ togs ändå. PKL-gruppen och krisenheten vände sig till Cen- trala avdelningen för ambulanssjukvård och katastrof- medicinsk planering och SOS Alarm för att höra om sjuk- husets hjälp erfordrades. Anhörigrummet besöktes av 110 anhöriga som fick stöd- samtal och erbjudande om uppföljande sådana. Rummet var bemannat fram till och med helgen. Informations- och kristelefonerna bemannades fram till och med . Som tidigare nämnts samordnades de psykosociala stöd- insatserna i länet . fick i uppdrag att upprätta Kriscentrum Syd. Detta innebar bland annat att sjukhuset tillsammans med Kriscentrum Nord, , övertog bemanningen av den telefonjour som funnits i Estlineterminalen. 15 överlevande från Estonia vårdades på sjuk- hus. Samtliga fick psykologisk hjälp senast dagen efter olyckan, i de flesta fall genom en psykiater. De överle- vande som önskade fick även uppföljande samtal. 115 personer involverades i krisarbetet på sjukhuset: psy- kologer, kuratorer, läkare, sjuksköterskor, mentalskötare samt representanter för kyrkan. En ansvarig ur varje PKL-grupp på sjukhusen i läns landsting såg till att personal fick erforderligt Personalgrupper från som deltog i räddningsarbetet, fick debriefing av sjukhusets egen kris- personal samt av tre team från PKL-grupp. öppnades en telefonjour på sjukhuset som bemannades av representanter för sjuk- husets PKL-grupp. Telefonjouren var bemannad dygnet runt. fick sjukhuset i uppdrag att upp- rätta Kriscentrum Nord. Då krisinsatser samordnades inrättades ett gemensamt kriscentrum. sjukhu- set skötte administrationen och samtliga PKL-grupper i deltog i arbetet. Telefonjouren i kriscentret var bemannad dygnet runt fram till , däref- ter skedde en successiv nedtrappning av verksamheten. upphörde bemanningen och därefter var en telefonsvarare inkopplad. Sammanlagt registrerades 756 inkommande samtal från såväl anhöriga och vänner som myndigheter och massmedier.53 Aktiv uppföljning av telefonkontakter Många av de personer som ringt till Estlineterminalens telefonjour hade fått löfte om upp- följande kontakt. Denna genomfördes vid Kriscentrum Nord till . 63 personer från sjukhuset engagerades i arbetet i Estline- terminalen och Kriscentrum Nord. Bland dessa återfanns kuratorer, sjuksköterskor och skötare från den psykiatriska verksamheten, psykologer från vuxen- och barnpsykiatrin, representanter för sjukhuskyrkan och psykiatriskt skolade läkare. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Sjukhusets PKL-grupp utgjorde stöd för personal som ar- bete i kriscentrumet. På sjukhuset ställdes särskilda lokaler till förfogande för anhöriga som förväntades komma. Den förste kom om- kring . kom 15 anhöriga till krismottagningen. Mottagande sjukhus för överlevande 30 överlevande förväntades komma till sjukhuset eller natten. För att kunna möjliggöra att hela gruppen överlevande kunde hållas samman evakuerades två avdelningar. Där skulle registrering, undersökning och primärbehandling ske. En av avdelningarna som evaku- erades var intagningsavdelningen. På så sätt hoppades man underlätta de överlevandes ankomst och undvika massmedial uppståndelse. anlände de första överlevande. Totalt vårdades 31 överlevande på sjukhuset. Samtliga överlevande som kom från har följts upp. En samtalskontakt erbjöds i det akuta skedet och senare erbjöds deltagande i gruppträffar för överlevande boende i . Planeringen för dessa gruppträffar inleddes under den och ägde den första träffen rum. 28 överlevande inbjöds och gruppledare var en kura- tor och en psykolog. träf- fades gruppen en gång och därefter en gång var- annan vecka . Av de 28 som inbjöds kom 22 personer och dessutom tillkom två. Anhöriga fick en resursperson Till kom sammanlagt 183 anhöriga, vän- ner eller arbetskamrater till saknade eller överlevande. Alla erbjöds en resursperson. I det uppföljande arbetet valde sjukhuset att kontakta anhöriga till överlevande via telefon och anhöriga till saknade erbjöds återbesök. 29 personer från sjukhuset deltog i krisarbetet. Bland dessa fanns förutom sjukhusets personal även personal från de psykiatriska sektorerna inom Södra sjukvårdsom- rådet samt sjukhusprästen. Sjukhusets huvudsakliga roll i det psykosociala arbetet var att stödja personal som varit engagerad i hjälparbetet. Till debriefing på sjukhuset kom personal vid akut- och intagningsavdelningar, från , företags- hälsovården och psykiatriska öppenvårdsmottagningar. För personal från sjukhuskyrkan, försam- lingar och estniska och lettiska församlingar genomfördes motsvarande debriefing av sjukhusprästen. 29 team arbe- tade med debriefing. Åtta kristeam med två hjälpare i varje förbereddes för in- satser i stödarbetet men engagerades inte i arbetet . Till kom sam- manlagt 15 oskadade, anhöriga eller överlevande, som fick individuella samtal och uppföljning. Drabbade barnfamil- jer fick stöd genom barnklinikerna. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D landstings utvärdering av insatserna Analysgruppen har här sammanfattat lärdomar av insatser under Estoniakatastrofen. Den centrala medicinska katastrofkommittén uppdrog åt en utomstående expert att utvärdera sjukvår- dens insats med anledning av Estoniakatastrofen. Ut- gångspunkt för värderingen av insatsen var Medicinsk ka- tastrofplan för . Analysgruppen har valt att sammanfatta de slutsatser som framförs mot bakgrund av strävan att belysa de lärdomar olika aktörer fått av händelserna efter katastrofen. I utvärderingen konstateras att den centrala katastrof- planen utgjorde ett stöd i den oförutsedda katastrofen ut- anför gränser. De medicinska åtgärder som vid- togs för patienter på sjukhusen fick optimalt medicinskt resultat. Det konstateras att det inte var nödvändigt att ut- färda ett katastroflarm, uppgifterna i samband med kata- strofen fördelades mellan sjukhusen och den övriga verk- samheten fick inga nämnvärda störningar. Informationsbehov präglade den akuta situationen Anhöriga och vänner till saknade och döda hade i det akuta skedet framförallt ett stort behov av att få informa- tion om vad som hade hänt. Bristen på uppgifter om över- levande, döda och saknade, ofullständiga och inkorrekta passagerarlistor skapade en kaotisk situation, framförallt för de anhöriga som kom till Estlineterminalen. Bristande ledning i terminalen En erfaren ledningsläkare och sjukvårdsgrupper dirigera- des till terminalen, trots att inga patienter från katastrofen väntades dit. I utvärderingen sägs att detta initiativ sanno- likt var berättigat i Estoniafallet, men att det inte innebär att det skulle vara berättigat i andra situationer. Det sakna- des överhuvudtaget samordnad ledning av den totala in- satsen. Ledningsläkaren och personal tog exempelvis på eget initiativ ett informationsansvar. behov av somatisk vård Det konstateras vidare att den katastrofmedicinska insat- sen inte i första hand bestod av somatisk vård. Sju överle- vande fördes akut med helikopter till och 38 överlevande kom till och , ingen med livshotande skador. Ingen samordning av det psykosociala stödarbetet i Estlineterminalen Sjukvårdens huvudsakliga insatser i samband med Esto- niakatastrofen blev psykosocialt stöd till anhöriga och vän- ner. Krisgrupper arbetade i terminalen och deras insatser värderas som berättigade. Det konstateras dock att bristen S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D