sou · GNB351d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Vid vissa typer av brottsliga gärningar kan smitta överföras från gär- ningsmannen till målsäganden. I sådana fall kan det vara av intresse för målsäganden att få kännedom om gärningsmannens eventuella sjuk- domstillstånd. En sådan kännedom kan oftast fås genom att blodprov tas från gärningsmannen. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är emellertid medborgarna gentemot det allmänna skyddade mot varje påtvingat kroppsligt ingrepp. Blodprov anses vara ett sådant ingrepp. Begränsningar i detta skydd får enbart göras i lag och då bara för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. En begränsning får vidare aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den, 2 kap. 12 § RF. Begränsningar i ovan nämnda skydd återfinns , såvitt här är av intresse, dels i , dels i lagen (1988:1473) om undersök- ning beträffande HIV-smitta i brottmål med därtill hörande förordning. Enligt 28 kap. 12 § får i vissa fall kroppsbesiktning (t.ex. blodprov) företas på den som är skäligen misstänkt för ett brott som kan medföra fängelse, om syftet med kroppsbesiktningen är att få fram omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen av brottet. Däremot får kroppsbesiktning inte vidtas i syfte att XSSWlFND Eftersom frågan om den misstänkte är smittad eller inte måste ha konkret betydelse för bedömningen av gärningen är möjligheterna enligt till provtagning för att få vetskap om en eventuell smitta tämligen begränsade. Ytterligare möjlighet att besluta om provtagning ges i lagen om un- dersökning beträffande HIV-smitta i brottmål. Lagen reglerar, till skill- nad från bestämmelserna i som avser alla typer av 6WUDIIUlWWVOLJD IUnJRU P P 217 smittsamma sjukdomar, endast provtagning beträffande hivinfektion. Syftet med lagen är att tillgodose målsägandens intresse av att kunna få reda på om han utsatts för smittrisk, och undersökning kan endast äga rum på målsägandens begäran. Risken för smitta måste ha uppstått ge- nom en brottslig gärning. Undersökning kan exempelvis inte begäras av en polisman som råkar sticka sig på en spruta vid avvisitering av en narkotikamissbrukare eller som hjälpt en skadad person att tvätta av sig blod i samband med en trafikolycka. Beslut om undersökning fattas av åklagare eller domstol. Undersökning kan ske i fråga om den som skä- ligen kan misstänkas för sexualbrott varigenom hivinfektion kunnat överföras. Vidare kan undersökning ske i fråga om den som är skäligen misstänkt för något annat brott, men då endast om det p.g.a. särskilda omständigheter kan befaras att hivinfektion kunnat överföras genom brottet. Att särskilda omständigheter skall ha förelegat innebär enligt förarbetena att konkreta omständigheter skall peka på att hivinfektion verkligen kan ha överförts. Dels måste händelseförloppet varit sådant att det, med hänsyn till sjukdomens smittvägar, verkligen finns risk för smittoöverföring. Dels krävs att det finns särskild anledning att tro att den misstänkte är smittad. Det räcker inte med att han tillhör en särskild riskgrupp, utan misstanken om smitta måste vara mer konkret. Som typfall anges i förarbetena att den misstänkte själv i samband med brottet uttalat att han är smittad. Målsäganden och åklagaren skall underrättas om resultatet av en undersökning enligt lagen. En hän- visning i sekretesslagen 1 kap. 2 § och 7 kap. 1 § medför att undantag i sekretessen gäller i dessa fall. 13Information och vissa andra förebyggande åtgärder Förebyggande (preventiva) insatser är en mycket viktig del av sm itt- skyddsarbetet. Insatserna kan vara av olika karaktär. Information till allmänheten är ett exempel på en preventiv åtgärd som har stor bety- delse oavsett vilken smittsam sjukdom det är fråga om. Andra exempel på förebyggande åtgärder är v accinering och rådgivning i samband med testning. I detta kapitel beskrivs några av de förebyggande åtgärder mot smittsamma sjukdomar som förekommer i . Redogörelsen är på intet sätt uttömmande. Tyngdpunkten i kapitlet ligger på information men i kapitlet behandlas även särskilda insatser för hivpositiva. Någon utvärdering av de beskrivna åtgärderna ges inte här. Inledningsvis förklaras indelningen av förebyggande åtgärder i pri- mär-, sekundär- och tertiärprevention. Därefter redogörs allmänt för vissa föreb yggande åtgärder mot sm ittsamma sjukdomar, varefter följer ett avsnitt om vaccinationsverksamheten. Några preventiva insatser mot sexuellt överförbara sjukdomar (s.k. STD) inklusive hiv/aids beskrivs särskilt. Slutligen behandlas hivtestning och rådgivning i samband därmed. 13.2Olika typer av prevention Prevention kan delas in i primär-, sekundär- och tertiärprevention. Med SULPlUSUHYHQWLRQ menas åtgärder för att förhindra att människor smit- tas av en smittsam sjukdom. De primärpreventiva åtgärderna kan bestå av insatser i form av information och utbildning som syftar till att få människor att antingen ändra ett visst beteende eller att förstå hur de skall bete sig för att undvika att utsätta sig för risk att få en sjukdom. Andra primärpreventiva åtgärder är screening av blodgivare och av gravida för att hindra blodmottagare respektive från att smittas. Dessa åtgärder har även ett sekundärpreventivt syfte. 220 ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU SUHYHQWLRQ menas åtgärder som har till ändamål att tidigt upptäcka en sjukdom för att minimera perioden av smittsamhet. Genom att man får reda på om en person är smittad förkortas den tid under vilken den sjuke omedvetet sprider smitta. Sekundärpreventiva insatser kan vara uppmaning till provtagning, behandling och kontakt- spårning. Bland sekundärpreventiva åtgärder vid kroniska infektioner ingår också olika psykosociala insatser för den smittade. vention bedrivs framförallt inom sjukvården, men också frivilligorgani- sationer spelar en stor roll här. Med WHUWLlUSUHYHQWLRQ avses åtgärder som syftar till att förhindra att samma person på nytt smittas av en smittsam sjukdom samt till att lindra följdverkningarna av en sjukdom. Rådgivning i samband med behandling inklusive regelbundna återbe- sök kan ses som en tertiärpreventiv åtgärd. 13.3Allmänt om förebyggande åtgärder mot smittsamma sjukdomar Preventiva insatser görs mot i stort sett samtliga smittsamma sjukdo- mar. Den enskilde får bl.a. information om hur fortsatt smittspridning samt återinsjuknande skall undvikas då han söker vård på en läkarmot- tagning för en misstänkt infektionssjukdom. Många infektionskliniker har dessutom särskilda vaccinationsmottagningar (se vidare avsnitt 13.4), och i samband med vaccinering ges ofta information om hur man skall undvika även andra sjukdomar i det land man skall resa till. Hälso- och sjukvårdspersonalen får information och utbildning om smittsamma sjukdomar genom smittskyddsläkaren (se nedan). Vidare har de i sitt arbete hjälp av allmänna råd, utredningar och rapporter från samt information från (). Det mer övergripande preventiva arbetet i ett län utförs till stor del av smittskyddsläkaren. Smittskyddsläkarens insatser riktar sig dels till hälso- och sjukvårdspersonal, dels till allmänheten. Nästan samtlig hälso- och sjukvårdspersonal kommer i sitt dagliga arbete i kontakt med patienter som har olika typer av smittsamma sjukdomar, och där förebyggande åtgärder behöver vidtas. Personalen måste därför vara väl utbildad i dessa frågor. De flesta smittskyddsläkare sammanställer informationsblad om sjukdomars förekomst, utbredning och rum, vem som löper risk att drabbas m.m. Dessa skickas ut till vårdcentraler, infektionsmottagningar m.fl. och används som hjälpmedel i det individ- inriktade arbetet. Riktade utbildningar samt telefonrådgivning till personal inom landsting och kommun förekommer också. ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU 221 Smittskyddsläkaren når allmänheten med information bl.a. via mass- media. Det rör sig framförallt om annonser i tidningar och tidskrifter. Vissa smittskyddsläkare gör även inslag i radio och tv, t.ex. om vacci- nation mot influensa och om hur man skyddar sig mot olika typer av STD. Vidare förmedlas preventiv information genom broschyrer, som t.ex. kan distribueras genom miljö- och hälsovårdsförvaltningar, apotek eller läkarmottagningar. Primärpreventiva åtgärder kan även inriktas speciellt mot vissa grupper; information kan exempelvis ges genom informationsblad eller genom föreläsningar eller liknande. Exempel på en sådan riktad åtgärd är information till daghems-, häktes- och härbär- gespersonal om hur smitta av hepatit A och B kan undvikas och om pre- och postprofylax härför. Även andra aktörer än smittskyddsläkare och hälso- och sjukvårds- personal ger information till allmänheten om hur smittsamma sjukdo- mar kan undvikas. Livsmedelsindustrin informerar om risker vid bered- ning av råvaror, t.ex. att kyckling skall vara genomstekt till undvikande av campylobacter och legionella. Apoteken ger regelbundet ut broschy- rer, bl.a. om STD och mag- och tarmsmitta. Den gravida kvinnan får vid sitt besök på mödravårdscentralen skriftlig information om hur hon skall skydda sig mot bl.a. livsmedelsburna infektioner. Folkhälsoinsti- tutet ger information om olika STD till allmänheten genom massmedia och broschyrer. Tillgången till vaccin har haft stor betydelse för att förhindra utbred- ningen av smittsamma sjukdomar i världen. Goda vaccinationsprogram är ett mycket kostnadseffektivt sätt att förhindra spridningen av många infektionssjukdomar, även om man numera inte tror att alla infektions- sjukdomar kan utrotas genom vacciner. Vaccinationsprogrammen i har bl.a. inneburit drastiska minskningar av förekomsten av all- varliga sjukdomar som t.ex. difteri och polio. Vidare har spridningen av de tidigare allmänt förekommande barnsjukdomarna mässling, pås- sjuka och röda hund starkt begränsats. I finns ingen allmän skyldighet att låta sig vaccineras. Emel- lertid föreligger en möjlighet att införa obligatorisk vaccination vid krig eller andra utomordentliga förhållanden. Enligt lagen (1952:270) om skyddsympning vid krig eller krigsfara m.m. får regeringen vid krig, krigsfara eller andra utomordentliga förhållanden besluta att alla som befinner sig inom landet eller inom en viss del av landet skall vaccineras för att hindra smittspridning. Ett beslut om vaccination kan 222 ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU även gälla vissa befolkningsgrupper som är eller kan bli särskilt utsatta för smitta. Även om det inte föreligger någon skyldighet att låta sig vaccineras, verkar samhället för att vaccinationer skall erbjudas medborgarna. Rekommendationer om vaccinationsprogram har givits av Socialstyrel- sen i allmänna råd. Vidare har utfärdat särskilda före- skrifter om vaccinationsverksamheten (SOSFS 1990:20) som inne- håller bestämmelser om bl.a. ansvaret för vaccineringen i det enskilda fallet, om dokumentation och om hantering av vaccinpreparaten. Vad gäller vaccinationsprogram finns f.n. rekommendationer om det s.k. all- männa vaccinationsprogrammet för barn samt om riktade vaccinations- program till vissa grupper av befolkningen som löper större risk än andra att smittas av viss sjukdom (t.ex. personer som i sin yrkes- utövning löper risk att smittas). I övrigt kan vaccinationer äga rum i form av en individuellt upplagd profylaktisk behandling, t.ex. inför en utlandsresa. Syftet med det allmänna vaccinationsprogrammet för barn är att befolkningen skall erhålla ett grundskydd mot vissa infektions- sjukdomar. Programmet infördes successivt i mellan . De nu gällande rekommendationerna ges i allmänna råd om vaccination av barn (SOSFS 1996:1 (M)). Enligt dessa rekommendationer bör det allmänna vaccinationsprogrammet innehålla vaccination mot difteri, stelkramp, polio, mässling, röda hund, påssjuka, kikhosta och haemophilus influenzae B (HIB). Diskussioner förs nu om vaccination mot vattkoppor bör införas. Lagregler som ger uttryckligt besked om vem som har kostnads- ansvaret för en vaccination saknas. I allmänhet ses vaccination som en individuell förebyggande åtgärd som den enskilde själv får bekosta. Vissa undantag finns dock. I somliga fall kan vaccinering i det enskilda fallet anses vara behövlig med hänsyn till det allmänna behovet av smittskydd och därför vara kostnadsfri enligt 63 § smittskyddslagen. Med hänsyn till ansvaret enligt arbetsmiljölagstiftningen för vidtagande av åtgärder mot hälsorisker i arbetet kan arbetsgivare i vissa fall vara skyldig att stå för kostnaden. Vaccinationsprogrammet för barn finan- sieras inom ramen för barn- och skolhälsovården, och kommunerna respektive landstingen svarar för kostnaderna. Landstingen står även för kostnaderna vid vaccination mot rabies då den enskilde utsatts för smitta. Vidare förekommer att enskilda landsting frivilligt påtagit sig kostnadsansvar för vaccinationer i vissa sammanhang, t.ex. när det gäller vaccination av patienter på vårdhem. Vaccinationsverksamhet förekommer såväl inom offentlig hälso- och sjukvård som på enskild läkarpraktik. Vaccinationer utförs bl.a. på vårdcentraler, barnavårdscentraler och på vissa infektionskliniker. De flesta länen i landet har regionala rådgivande vaccinationsgrupper i ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU 223 vilka smittskyddsläkaren spelar en central roll. De enskilda sjukvårds- huvudmännen beslutar, med beaktande av allmänna råd på området, om innehållet i och omfattningen av vaccinationsverk- samheten. utövar tillsyn över vaccinationsverksamheten. Inom finns ett rådgivande organ, expert- grupp för vaccinationsfrågor. I gruppen ingår representanter för Social- styrelsen, , , , Arbetar- skyddsstyrelsen och smittskyddsläkarna. Expertgruppens uppgifter är bl.a. att lämna råd och upplysningar i vaccinationsfrågor på Socialsty- relsens begäran, följa utvecklingen på området, föreslå åtgärder och verka för samordning av vaccinationsåtgärderna. För försörjningen av vaccinationspreparat svarar kommersiella vaccinproducenter. Det finns inte något nationellt organ som ansvarar för att det finns tillgång till vaccin i landet. Ansvaret för att kontinuerligt följa upp vaccinationsprogrammens genomförande och immunitetsläget hos befolkningen åvilar SMI. SMI skall även genomföra forskning kring nya vacciner. De redskap som används för uppföljning är dels undersökningar av vaccinationstäck- ningen (dvs. antalet vaccinerade mot viss sjukdom) dels den epidemio- logiska statistiken över smittsamma sjukdomar och undersökningar av immunitetsläget hos befolkningen. Den senaste immunitetsundersök- ningen (1990–1991) visade att immunitetsläget var gott hos de indi- vider som varit föremål för det allmänna vaccinationsprogrammet, men att vissa brister förelåg hos de äldre generationerna. Männen hade generellt sett en högre immunitetsfrekvens än kvinnorna. Detta ansågs huvudsakligen bero på att man inom försvaret erbjudit vaccinationer för vissa sjukdomar. 13.5Särskilt om förebyggande åtgärder mot sexuellt överförbara sjukdomar Det förebyggande arbetet mot STD har en lång trad ition i . De primärpreventiva åtgärderna består främst av information och de sekundärpreventiva bl.a. av kontaktspårning och behandling av smit- tade. När förekomsten av hivinfektion blev känd i landet vidtogs snabbt en rad åtgärder för att begränsa smittspridningen. Arbetet tog sitt av- stamp i den långa erfarenheten av förebyggande arbete beträffande öv- riga STD. Information om hivinfektion, hur den smittar och om hur man kan skydda sig från att smittas utgjorde basen i det hivpreventiva arbetet. En särskild delegation, Aids-delegationen, med socialministern 224 ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU som ordförande inrättades. Delegationens uppgifter var bl.a. att bedöma behovet av och initiera information till olika grupper, att följa och initiera angelägen forskning och att bedöma och påtala behov av omedelbara åtgärder. Aids-delegationen avslutade sitt arbete 1992 i samband med att inrättades. /87 har regeringen anslagit särskilda medel för hivpreventivt arbete. Anslaget har varit , varav disponerats av . Från anslaget har vidare fram utbetalats ett extra bidrag till kommuner och landsting i storstadsregionerna. I vårproposi- tionen för uttalades att statens stöd till kommunernas och landstingens hivpreventiva arbete får anses ingå i det generella statsbidraget. För att värna den verksamhet som byggts upp i samarbete mellan kommuner, landsting och frivilligorganisationer har regeringen emellertid gett ett tillfälligt bidrag till storstadsområdena och detsamma har beviljats för . Information, rådgivning och provtagning för STD sker på många öppenvårdsmottagningar. Ett av syftena med rådgivningen vid behand- lingsbara STD är att patienterna skall förstå hur de skall skydda sig i framtiden så att de inte återinsjuknar. Många landsting har bildat sär- skilda enheter för behandling av STD, s.k. 6HVDP PRWWDJQLQJDU. landsting har Sesam-mottagningarna även ett stort ansvar för utbild- ningen av primärvårdspersonal i framförallt sekundärprevention. Före- byggande åtgärder vad gäller hivinfektion sker även på infektionsklini- kerna, där en stor del av hivtesterna utförs (om hivtestning se vidare av- snitt 13.6). Vid vissa infektionskliniker finns mottagningar med sär- skild inriktning på hiv/aids. Förutom Sesam-mottagningarna finns ett antal andra särskilda mot- tagningar som arbetar med STD-prevention. Bland dessa kan särskilt nämnas ungdomsmottagningar (UM), , PH-center och möd- ravårdscentraler (MVC). Det finns cirka 200 80 i landet. Deras syfte är bl.a. att förebygga aborter och STD hos människor . Vid UM ges rådgivning och information till de ungdomar som söker där, samt bedrivs uppsökande arbete i samband med skolornas sex- och samlevnadsundervisning. 9HQKlOVDQ är landstings sär- skilda mottagning för homo- och bisexuella män. Mottagningen star- tade som en kvällsmottagning 1982 för att diagnosticera asymptoma- tiska könssjukdomar och identifiera symptom på den då nyupptäckta sjukdomen aids. 1985 öppnades en dagmottagning för hivpositiva samt ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU 225 en vårdavdelning; vårdavdelningen är stängd. 3+ FHQWHU är landstings psykosociala öppenvårdsmottagning för homo- och bisexuella män. I första hand vänder sig mottagningen till dem som har hivrelaterad problematik samt till deras närstående. Mot- tagningen är den enda med denna inriktning i . De allra flesta 09& har särskilda preventivmedelsmottagningar, där sexuellt aktiva kvinnor kan få råd om preventivmedel. MVC arbetar också för att minska förekomsten av behandlingsbara STD. 13.5.2Preventiva insatser från , landsting och kommuner samt frivilligorganisationer Informationsinsatser för att hindra spridningen av STD görs bl.a. av , landsting och kommuner samt av olika organisatio- ner. )RONKlOVRLQVWLWXWHW har som huvuduppgift att föreb ygga sjukdomar och ohälsa samt främja en god hälsa för alla. När det gäller smittsamma sjukdomar arbetar enbart med hiv/aids och andra STD. Informationsarbetet bedrivs på många olika sätt. Bland annat be- drivs kampanjer i massmedia samt ges information genom broschyrer, böcker, vykort m.m. Folkhälsoins titutet ger ut en tidning, Hiv-aktuellt, om hiv/STD i ett brett sex- och samlevnadsperspektiv. Tidningen distribueras gratis till ett nätverk av s.k. vidareinformatörer över landet samt till ytterligare cirka 18 000 personer som på ett eller annat sätt kommer i kontakt med hivproblematiken och behöver tillgång till aktuell information. En del av aidsanslag går till olika förebyggande projekt i landsting och komm un. Projekten är rikta- de mot målgrupperna för hiv/aidsprogram, näm- ligen ungdomar, män som har sex med män, invandrare och flyktingar samt hivpositiva och deras närstående. I NRPPXQHUQD ges information om STD vid sex- och samlevnads- undervisningen i skolorna. Undervisningens främsta syfte är att genom information, kommunikation och utbildning främja ett säkrare sexuellt beteende. Skolans hivinformation startade i större skala /86. Informationen integrerades sedan i den befintliga samlevnadsundervis- ningen. Vid en utvärdering har man funnit att kvaliteten på undervis- ningen varierar starkt mellan kommuner och också mellan skolorna i )ULYLOOLJRUJDQLVDWLRQHUQD har en viktig roll inom det preventiva arbetet mot STD, och då särskilt hivinfektion. Organisationerna har speciella möjligheter att nå sina målgrupper och de kan arbeta på ett friare sätt än vad myndigheterna har möjlighet till. 226 ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU nerna stöds till stor del av statliga medel från . De tre organisationer som får det mesta stödet är (), () och Stiftelsen –Röda korset (Noaks Ark). 5)68 grundades och är en sexualpolitisk bildningsrörelse. Preventivt arbete mot hivinfektion är en del av organisationens STD- förebyggande arbete i stort. verksamhet riktas mot allmänhe- ten, med fokus på ungdomar. 5)6/, som bildades , är en sexualpolitisk organisation som kämpar för att homosexuella skall få samma mänskliga och sociala rättigheter som andra. Organisationen har ett särskilt hivkansli, varifrån de centrala informationsinsatserna sköts. 1RDNV DUN startade i syfte att förse allmänheten med infor- mation om hivinfektion. Stiftelsen skall även ge information och utbildning till personer som arbetar med frågor kring hivinfektion samt ge stöd till hivpositiva. Noaks ark erbjuder även stöd i form av gästhemsverksamhet för personer som drabbats av hivinfektion. Stiftelsen har också en stödfond för hivpositiva och i undantagsfall även för deras närstående. Parallellt med stiftelsen finns sex stycken Noaks Ark-föreningar som är verksamma ute i landet. Det finns även ett antal frivilligorganisationer med särskild inrikt- ning på att stödja hivpositiva. 5LNVI|UEXQGHW I|U KLYSRVLWLYD (RFHP) är en paraplyorganisation för sex självhjälpsgrupper/föreningar för hiv- positiva. Tre av dessa (3RVLWLYD *UXSSHQ 6\G 3RVLWLYD *UXSSHQ 9lVW RFK 3RVLWLYD *UXSSHQ gUHEUR) är regionala grupper som är öppna för Övriga tre föreningar riktar sig till särskilda målgrup- per. 3RVLWKLYD *UXSSHQ med säte i är rikstäckande men öp- pen enbart för hivpositiva homo- och bisexuella män. .YLQQRFLUNHOQ 6YHULJH vänder sig till landets alla hivpositiva kvinnor. .DPUDWI|UH QLQJHQ &RQYLFWXV riktar sig till hivpositiva f.d. missbrukare. hjälpsgrupperna/föreningarna verkar för att ge psykiskt och socialt stöd till sina medlemmar och arbetar bl.a. för att skapa en bättre social och medicinsk situation för alla hivpositiva. Preventiva insatser bland LQYDQGUDUJUXSSHUQD har ansetts ange- lägna, bl.a. för att minska smittspridningen kring de redan smittade och för att motverka att invandrarna från länder med hög hivprevalens smit- tas vid besök i hemlandet. Den nyanlända invandraren ges visserligen information om hivinfektion och andra STD i samband med hälso- undersökning vid flyktingförläggningen. För en asylsökande torde dock rädslan för att vara hivsmittad sällan vara det mest överhängande be- kymret. Det finns därför en risk för att information om sjukdomen och dess smittvägar inte når fram. Den information som ges till allmänheten om hivinfektion och andra STD kan vidare vara besvärlig att förstå för ,QIRUPDWLRQ RFK YLVVD |UHE\JJDQGH nWJlUGHU 227 många invandrare p.g.a. språksvårigheter. Andra åtgärder har därför ansetts nödvändiga. Invandrarnas egna organisationer och föreningar spelar en viktig roll i det hivpreventiva arbetet. I ett stort antal lokala invandrarföre- ningar över hela landet anordnas hivförebyggande aktiviteter. Man samarbetar ofta med de kommunala eller landstingskommunala projek- ten och söker ekonomiskt stöd från dem. Även invandrarnas riksorgani- sationer spelar en betydelsefull roll, bl.a. eftersom de genom tidningar och tidskrifter kan nå ut till landsmän i små kommuner där underlag för en förening saknas. Invandrare och flyktingar är vidare en av målgrupperna för Folk- hälsoinstitutets hivarbete. Åtskilliga projekt har startats med stöd av . Ett sådant projekt är Oasen, vars målgrupp är hiv- smittade afrikaner i .