sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — Eftersom kvinnors liv i betyd- ligt högre grad än männens är länkat till den privata, sociala sfären ses deras intressen som icke-politiska och därmed utom räckhåll för medborgarskapet. Kvinnors lägre politiska deltagande, menar , beror på deras större frånvaro i det offentliga rummet. Hennes förklaring ligger mycket nära den som brukar presenteras av participationsforskningen, nämligen att olikheterna beror på skillnader i förvärvsarbete och utbildning, eller vad som ofta brukar ses som indikatorer på politiska resurser ( och 1990; Verba, Nie and 1978). Patemans tolkning visar på sambandet mellan kvinnornas posi- tion i samhället i stort och deras politiska deltagande. Förklaringen är dynamisk. Den implicerar att när kvinnors relation till det offent- liga rummet förändras finns också skäl att vänta förändringar i det politiska deltagandet. Patemans synsätt kan tillämpas på olika typer av välfärdsstat, nå- got som enligt forskningen alls inte är ett enhetligt begrepp. Olika typer av välfärdsstater Som jag tidigare nämnde tar den grundläggande definitionen av medborgarskap i välfärdsstaten fasta på tre dimensioner – civila, politiska och sociala rättigheter. Det är den sociala dimensionen som urskiljer medborgarskap i välfärdsstaten från medborgarskap i andra typer av stater. kan alla industrisamhällen sägas vara välfärds- stater i denna mening, men det innebär inte att de löser medborgar- skapets sociala dimension på samma sätt. Den danske statsvetaren urskiljer tre olika typer av välfärdsstater på grundval av den lösning man valt för respektive stats sociala dimen- sion (Esping- 1990). Esping-Andersens utgångspunkt är begreppet de-commodification. Med detta avses hur individen skyd- das från de renodlade marknadskrafterna och därmed garanteras social grundtrygghet. Han tar fasta på i vad mån samhällets sociala skyddsnät är individuellt eller familjebaserat, huruvida det är gene- rellt (gäller alla) eller specifikt (gäller vissa grupper) och huruvida det är baserat på inkomstersättning eller grundtrygghet. Med hjälp av denna indelning klassificerar han välfärdsstaterna i liberala, kon- servativa och skandinaviska (socialdemokratiska). Esping-Andersens typologisering och analys har kritiserats av kvinnoforskare för att förbise medborgarskapets könsrelation (Borchorst 1994:27–28). Genom att typologiseringen fokuserar vid relationen marknad och stat, och i hög grad förbiser den mellan stat och familj, fångar analysen av de olika välfärdsstaterna inte kvinnors olika relation till densamma. När kvinnors medborgarskap i olika välfärdsstater skall analyseras är det just relationen stat – familj som är intressant, och där variationen mellan olika stater är stor. I en an- tologi med titeln konstaterar och att :There appears to be some con- KVINNORS POLITISKA MEDBORGARSKAP I TRE VÄLFÄRDSSTATER vergence around the thesis that in nations where the state effectively transfers the private duty to the public responsibility of care, the con- ditions for the development of a full civil, political and social citizen- ship of women are better fullfilled (Bussemaker och van Kersbergen 1994:16). De menar att övergången från privat ansvar för omsorg i familjen till ett offentligt ansvar kan ses som en ytterligare form av de-commodification. För att förstå kvinnors medborgarskap i olika typer av välfärdsstater är det därför nödvändigt att på ett tydligt sätt utgå från relationerna, inte bara mellan stat och marknad, utan också mellan stat och familj och mellan familj och marknad. Statsvetaren lanserar i sin bok (1996) en distinktion mellan male breadwinner model och individual model för att analysera välfärdsstaters olika relation till könen. Hennes utgångspunkt är vilken norm som ligger bakom en rad dimensioner av det sociala medborgarskapet (ibid s. 40 ff.). Utmärkande för de skandinaviska välfärdsstaterna är att det är den individuella modellen som är . En aspekt av denna modell är, att ansvaret för reproduktionen i högre grad än i andra länder övergått från att ligga hos familjen (som oavlönat arbete) till att ligga hos staten eller den offentliga sektorn (som avlönat arbete). Denna förflyttning av ansvar har inneburit två förändringar av rele- vans för kvinnors relation till staten. För det första har kvinnors del- tagande i arbetslivet ökat. Förvärvsarbetet är emellertid inte köns- neutralt, eftersom kvinnor i hög utsträckning är verksamma inom den reproduktiva sektorn, alltså med vård och omsorg. För det and- ra har detta inneburit att politikens räckvidd har ökat. I Skandina- vien är en rad områden definierade som politiska, medan man i andra typer av välfärdsstater anser dem vara familjens privata angelä- genheter. Skandinaviska kvinnors liv är i större utsträckning än i andra välfärdsstater beroende av politiska beslut (1984). Andra tänkbara lösningar på relationen mellan stat och familj, respektive familj och marknad är möjliga. male bread- winner model är fortfarande mer eller mindre normerande i många länder. Exempelvis kan kvinnors ökade förvärvsfrekvens ske utan att familjens traditionella uppgifter övertas av staten. I stället kan de reproduktiva uppgifterna överföras till marknaden, vilket skulle innebära att kvinnors relation till staten inte nödvändigtvis föränd- ras. Detta är den lösning som i hög utsträckning har praktiserats i de liberala välfärdsstaterna och . En tredje variant är att de reproduktiva verksamheterna behålls inom ramen för famil- jen, men att staten stödjer detta finansiellt genom olika former av bidrag och skattelättnader, vilket medför att de ändå i viss mening Det är den lösning som praktiseras i de konservativa välfärdsstaterna, exempelvis . Variationerna mellan olika typer av välfärdsstater leder till förhål- landevis tydliga skillnader när det gäller kvinnors livssituation i stort och deras relation till det offentliga rummet specifikt. Utifrån Pate- mans resonemang finns därmed skäl att anta att kvinnors utövande av det politiska medborgarskapet varierar mellan olika typer av väl- färdsstater. I följande kapitel ska könstillhörighetens betydelse för politiskt deltagande i jämföras med den i och Stor- , länder som här får tjäna som exempel på konservativ respektive liberal välfärdsstat. framhålls ofta som ett land där könets betydelse för politiskt deltagande tydligt har förändrats och där kvinnor är lika aktiva som män på de flesta områden. Denna bild baseras främst på den höga andelen kvinnor i riksdag och politiska partier. Det är väl känt att kvinnorepresentationen i är världens högsta – . och har betydligt lägre andel kvin- nor i de nationella parlamenten, vilket framgår av tabellen nedan. Andelen kvinnor i de nationella parlamenten2 Källa: Lovenduski och 1993 för åren 1970–1990 samt Hemsidan för Inter- Parliamentary Union, 1998 . Andelen kvinnor i de tyska respektive brittiska parlamenten ligger på en betydligt lägre nivå än den svenska . Tysk- land uppvisar, liksom , en tydligt ökande trend, medan ande- len kvinnor i det brittiska parlamentet stått mer eller mindre stilla, ända fram till valet 1998.3 En annan utmärkande jämställdhethetsaspekt i vårt land är ande- len kvinnor bland de förvärvsarbetande. har skill- naden mellan antalet förvärvsarbetande kvinnor och antalet män i åldern i stort sett försvunnit. 1970 var den 28 procent- enheter och 1990 . Motsvarande skillnad i var 1990, KVINNORS POLITISKA MEDBORGARSKAP I TRE VÄLFÄRDSSTATER samt i , alltså betyd- ligt mindre förändringar. (SCB: Om kvinnor och män i EG 1992:36.) Detta kapitel presenterar en jämförelse av kvinnors och mäns po- litiska deltagande i tre olika välfärdsstater – , och . Syftet är att undersöka i vad mån skillnaderna i det sociala medborgarskapet, här förstått som skillnader i termer av när- varo i det offentliga livet, också återspeglas i utövandet av det po- litiska medborgarskapet. Är unikt också vad gäller jäm- ställdhet i det politiska deltagandet? Att studera och försöka finna förklaringar till att könsskillnaderna i politiskt deltagande har mins- kat, är centralt inte endast ur ett jämställdhetsperspektiv, utan också för att öka förståelsen för vad som ligger till grund för variationerna i politiskt engagemang. Om vi kan förklara kvinnors exkludering/- inkorporering i det politiska livet kan denna kunskap också använ- das till insikter i andra gruppers exkludering/inkorporering. Diskursen om politiskt deltagande När det gäller vad som avgör politiskt deltagande brukar en socio- ekonomisk standardförklaring tillämpas (Verba och Nie 1972; Verba, Nie och 1978; , m.fl. 1989). Denna socio- ekonomiska modell hävdar att det är individens socio-ekonomiska resursnivå som på individuell nivå bäst förklarar grad av politiskt deltagande. De främsta indikatorerna på socio-ekonomisk resursnivå är enligt denna modell utbildning, ålder och kön. Lågutbildade, kvinnor och mycket unga eller mycket gamla deltar i lägre grad än medelålders, högutbildade män (, m.fl. 1989:35f.). Långt in är alltså denna bild fortfarande gångbar. Bilden av kvinnors och mäns politiska deltagande är mer nyanserad än vad som kanske framgår ovan. Det är konstaterat att könsskillnaderna är mindre när det gäller så kallat icke-konventio- nellt deltagande än exempelvis partiarbete. Kvinnors ökade utbild- ningsnivå har minskat differensen något. Ändå kan man konstatera att skillnaderna finns kvar (, m. fl. 1989; 1992; 1991; Schlozman, Burns m.fl. 1994). Efter att ha gått igenom tillgänglig forskning på området slår den brittiska stats- vetaren fast att Overall, the evidence suggests that womens political participation, conventionally defined, is everywhere less than mens. (1987:57.) Statsvetaren , också brittisk, menar att det finns tre olika uppfattningar om könets betydelse för politiskt del- tagande (1991). Den första är den traditionella, där kvinnors lägre politiska delaktighet förklaras av könsskillnader i politiska re- surser såsom utbildning, förvärvsarbete och i viss mån attityder rö- rande könsroller och socialisation. Denna bild finner fortfarande ett visst stöd, framför allt i amerikanska studier (Schlozman, Burns och Verba 1994). En andra diskurs menar att de studier som finner stöd för den traditionella bilden har en alltför snäv definition av politisk aktivitet. Den hävdar att vad som är den främsta skillnaden mellan kvinnors och mäns politiska engagemang inte är mängden deltagande, utan hur det sker och i vilka sammanhang. Diskursen tar vidare fasta på att kvinnors engagemang tenderar att i högre grad tilldra sig utanför de etablerade politiska kanalerna, i frivilliggrupper, aktionsgrupper och olika lokala rörelser och att de könsskillnader i politiskt delta- gande som forskningen generellt presenterar har ett alltför begränsat fokus. Den pekar också på att deltagandet tar sig andra former än det konventionella, att kvinnor oftare medverkar i aktioner, ad hoc- grupperingar och demonstrationer än i mer formella grupper (Lovenduski 1986; 1987). Det finns enligt Pippa också ett tredje perspektiv, som fastslår att könsskillnaden i politiskt engagemang är försumbar. Detta revisionistiska perspektiv kan med andra ord sägas vara en uppdatering av det traditionella och förklarar den minskade dif- ferensen med att kvinnors livssituation har förändrats under de se- naste decennierna. De traditionella förklaringarna till kvinnors lägre politiska aktivi- tet fokuserade på att de i mindre utsträckning än män innehade po- litiska resurser, främst förvärvsarbete eller hög utbildning. Det låg också i den traditionella kvinnorollen att politik var en manlig domän. En alternativ förklaring till lägre deltagande är att politik bedrivs i manliga strukturer, och att dessa tenderar stänga ute kvinnor (Haavio-Mannila m.fl. 1983; 1996). Minskade skillnader fokuserar på minskade könsskillnader i politiska resurser och på förändrade könsrollsattityder. Dessa förändringar av kvin- nors livsvillkor antas främst ha påverkat yngre generationers kvinnor (1991; Togeby 1994). I detta kapitel presenteras en övergripande jämförelse av kvin- nors politiska deltagande i , och . Den övergripande frågan är om kvinnor i i högre grad är po- litiskt delaktiga än i andra typer av stater. Diskursen om att den KVINNORS POLITISKA MEDBORGARSKAP I TRE VÄLFÄRDSSTATER skandinaviska modellen av välfärdsstat är mer kvinnovänlig anty- der ju att kvinnor i i större omfattning är inkorpore- rade i det offentliga livet. Den fråga som står i fokus är alltså om könstillhörigheten har mindre betydelse för det politiska medborgarskapet, här förstått som deltagande i det politiska livet, i , än vad som är fallet i två andra typer av välfärdsstater, nämligen och Storbritan- nien. Jämförelser av absoluta nivåer på politiskt deltagande är svåra att göra mellan stater. Den politiska kulturen varierar, exempelvis i ter- mer av vad som uppfattas som den medborgerliga . Eftersom frågan gäller om det politiska deltagandet är jämställt, snarare än variationer i nivåerna på deltagandet mellan de olika länderna, kommer kvinnors deltagande att jämföras med männens. Genom att fokusera på skillnader mellan kvinnors och mäns politiska deltagan- de, snarare än de absoluta nivåerna, kan inte kulturella skillnader som antas påverka kvinnor och män på samma sätt påverka resulta- ten. Om det politiska deltagandet är jämställt i , är det ju obefintliga könsskillnader vi förväntar oss, snarare än högre nivåer än i andra länder. Vidare är det en allmän uppfattning att skillnaderna mellan kvin- nors och mäns politiska deltagande har förändrats under . Över hela västvärlden har kvinnors livssituation för- ändrats drastiskt i termer av förvärvsarbete och utbildning, men också genom att kvinnorollen förändrats. I synnerhet brukar utpekas som ett av de länder där jämställdheten mellan kvin- nor och män nått allra längst. Jämförelsen ska därför göras – som längst mellan slutet av och . För- väntan är alltså att könsskillnaderna i politiskt deltagande ska ha minskat mer i än i de övriga länderna. Det material som ligger till grund för jämförelserna är först och främst intervjuundersökningar av två typer. För det första används World Value Studies, en stor internationell undersökning som genomförts dels 1980–1981 samt 1990–1991 i en rad länder.4 Här är exakt samma frågor ställda till alla intervjuade, vilket ger goda möj- ligheter för jämförelser mellan de tre aktuella länderna. Då de ligger förhållandevis nära varandra ger de dock endast begränsade möjligheter för jämförelser av utvecklingen . används också väljarundersökningar utförda i anslutning till val i de tre länderna.5 Dessa är inte utformade för jämförande analyser, vil- ket innebär att det inte alltid är samma frågor som ställts. Utöver dessa undersökningar används också tidigare forskning om natio- nella förhållanden i de tre staterna. Politiskt deltagande och politiskt engagemang Medborgarskapsbegreppet inkluderar politiskt deltagande. Som be- skrevs ovan är allas lika möjligheter att vara med och påverka en central beståndsdel i den demokratiska välfärdsstaten. Med politiskt deltagande menar vi i allmänhet faktiska konkreta handlingar med syfte att påverka den politik som förs. I den svenska maktutred- ningens medborgarundersökning benämns detta manifest deltagande (et. Den främsta typen av manifesta politiska aktiviteter är naturligtvis att rösta och att arbeta aktivt i ett politiskt parti, men även att exempelvis ta personlig kontakt med politiker. års studier inkorporerar ofta också sådant som att delta i demonstrationer, protestaktioner och bojkotter, eller vad som ibland kallas icke-konventionellt deltagande. Det är emellertid också väsentligt att se till medborgarnas handlingsberedskap för faktiskt handlande, eller vad som kan benämnas latent politiskt deltagande. I detta kapitel skall könets betydelse för det politiska medbor- garskapet analyseras i termer både av faktiskt, manifest och subjek- tivt, latent politiskt deltagande analyseras. Analysen skall inledas med att jämföra det faktiska deltagandet i vad som brukar kallas konventionellt politiskt deltagande, alltså valdel- tagande och partimedlemskap. KVINNORS POLITISKA MEDBORGARSKAP I TRE VÄLFÄRDSSTATER Konventionellt politiskt deltagande i , och Källa: Valundersökningar från respektive land, se not 5. Uppgifterna för parti- medlemskap i och 1992 är hämtat från World Value Studies. När det gäller valdeltagande kan noteras att kön inte har någon större betydelse i något av länderna vare sig eller . Tvärtom, skillnaderna är mycket små. valet har svenska kvinnor haft en eller ett par procentenhets högre valdeltagande än män. Det samma gäller i (1991:67). I kvarstår mönstret med något lägre valdelta- gande bland kvinnor. Detta gäller främst bland de allra yngsta och äldsta väljarna (1992:23). Beträffande medlemskap i politiska partier kvarstår mönstret med lägre andel kvinnor bland partimedlemmarna i samtliga länder.6 Angående könsfördelningen bland såväl passiva som aktiva parti- medlemmar är det svårt att finna entydiga resultat. I surveyunder- sökningar ingår få partimedlemmar, eftersom en så liten del av be- folkningen är partiansluten. Andelen aktiva medlemmar blir därmed svår att uppskatta. Det är också ofta oklart vad som inbegrips i att vara aktiv. Det kan vara allt från att handha administrativa uppgifter, utan något direkt politiskt innehåll, till att sträva efter nominering till högre poster. I World Value Studies ingår en fråga om eventuellt utfört ideellt arbete för en rad organisationer, varav politiskt parti är en. Resulta- ten visar en övervikt av män också bland de partiaktiva. Dominansen är enligt dessa undersökningar störst i , och lika stor både 1981 och 1990. I var övervikten av män i paritet med den i , men närmast obetydlig 1990. Vad gäller var andelen kvinnor 1981 högre än andelen män bland de partiaktiva, medan det motsatta förhållandet gällde 1990. det rör sig om få personer i varje kategori, bör dessa resultat inte övertolkas. I en analys av de politiska partierna i det förenade kon- staterar att i har andelen partimedlemmar generellt ökat som en effekt av partiers förändrade roll, och av de nya medlemmarna är kvinnor (Kolinsky 1990:126 f.). Pippa och konstaterar att i Storbritan- nien har kvinnor inom det konservativa partiet traditionellt haft mycket hög aktivitet. Den har setts som en förlängning av det lokala och sociala arbete som ingår i traditionella kvinnoroller. Andelen kvinnor i partiets medlemskår har därför varit förhållandevis stor på lokal nivå (och 1990:40 f.). , däre- mot, har varit ett övervägande manligt parti, beroende på dess nära koppling till industrin och fackföreningsrörelsen (ibid). Denna traditionella mansdominans håller enligt och Loven- duski på att försvinna i och med Labours försvagade koppling till den tunga industrin. I har bland andra visat att majoriteten manliga partimedlemmar, både passiva och aktiva, totalt sett minskat . Resultaten tyder på att andelen partimedlemmar som också är aktiva i termer av mötesdeltagande etc. är något högre bland kvinnor än bland män (1998:159 ff.; även och 1995). Vad gäller de allra mest konventionella formerna av politiskt del- tagande – valdeltagande och partimedlemskap – kan konstateras att resultaten visar en relativt entydig trend, nämligen att skill- naderna mellan könen är förhållandevis små i alla tre länderna. Manifest politiskt deltagande kan emellertid inbegripa fler hand- lingar än att rösta eller vara medlem i ett politiskt parti, till exempel att kontakta politiker direkt i avsikt att påverka. En annan är att del- ta på politiska möten inför ett val. I Pippa undersökning konstaterar hon att män i är något mer aktiva i denna typ av handlingar, men att skillnaden minskat (1991:71). I en motsvarande analys av tyska förhållanden visar Ute att ungefär dubbelt så många män som kvinnor (respektive ) 1988 upppgav att de personligen kontaktat en politiker (1992:158). Vad gäller var slutsatsen i maktutredningens medborgarundersökning att män i högre utsträckning än kvinnor tog kontakt med politiker (, och 1989:149). Motsvarande resultat framkom i en valundersökning KVINNORS POLITISKA MEDBORGARSKAP I TRE VÄLFÄRDSSTATER 1994, där väljarna tillfrågades om en rad olika typer av politiska aktiviteter. Män visade sig då vara mer aktiva än kvinnor i fack- föreningar och med att sätta sig i förbindelse med politiker eller tjänstemän i stat/kommun (och 1995:52). Slutsatsen är att män är mer aktiva, trots att man använder sig av fler och mer okonventionella former för att på- verka politikerna. Det går inte heller att urskilja några tydliga skill- nader mellan länderna, annat än möjligen en svag tendens till att uppvisar ett något tydligare traditionellt mönster. Som ovan beskrivits menar många studier att kvinnors politiska deltagande, i större utsträckning än mäns, är inriktat mot icke-kon- ventionella aktiviteter, både i termer av vad det är man deltar i, som på vilket sätt man deltar. Stödet för en sådan tes är förhållandevis svagt. Denna typ av politiskt engagemang har också uppmärksam- mats först . Det är därför svårt att dra några slut- satser beträffande utvecklingen . I World Value Studies ställdes 1980 och 1990 en fråga som avsåg att visa vilka organisa- tioner kvinnor och män i de olika länderna är medlemmar i. Resul- tatet presenteras i tabell 3. Andel som är medlemmar i olika typer av organisationer Källa: World Value Studies, se not 4. Mönstret är i huvudsak det förväntade. Män uppvisar en tydligt större andel i partimedlemskap och fackföreningstillhörighet, men även när det kommer till det som kallas protestgrupper. Vad gäller organisationer inom områdena social välfärd och religiösa organisa- tioner fanns fler kvinnor. I var skillnaden mellan kvinnor och män i religiösa organisationer 1991. I var motsvarande skillnad 5 res- KVINNORS POLITISKA MEDBORGARSKAP I TRE VÄLFÄRDSSTATER pektive och i 1 respektive 4 procentenhe- ter. Beträffande organisationer inom utbildning/kultur, tredje värl- den-frågor och miljörörelsen är andelen kvinnor högre än andelen män i och , medan mönstret är det omvända i . Största könsskillnaderna återfinns inom fackföreningarna. uppvisar både 1981 och 1991 något mindre könsskilllnader i organisationstillhörighet än de båda övriga länderna, men trenden mot minskande könsskillnader är densamma i alla tre länderna. Som nämnts ovan är det inte bara i vilken typ av organisationer kvinnor och män engagerar sig som är relevant, utan också hur man aktiverar sig. I den svenska valundersökningen 1994 ställdes några frågor kring detta. Resultaten visade att könsskillnaderna över lag är små, men att kvinnor var mer aktiva när det gällde att delta i namn- insamlingar, samla in pengar samt kontakta massmedia (och 1995:52). Ungefär samma skillnader, fast något större, återfanns i valundersökningen . Då rörde frågan om man deltagit i några politiska aktiviteter över huvud taget. 1994 begrän- sades samma fråga till aktiviteter . I Ute analys av betydelsen av kön för politiskt beteende i konstaterar hon att även om könsskillnaderna är mindre när det kommer till icke-konventionellt deltagande, kvarstår mönstret att män är mer aktiva (1992:158). I Pippa analys av de brittiska förhållandena slår hon fast att kvinnor var marginellt mer positiva till icke-konventionella protestaktioner än män. Hennes analys är emellertid mer inriktad på attityden till del- tagandet, än faktiskt deltagande, och därför inte helt jämförbar (1991:72). I tabell 4 redovisas de mönster angående icke- konventionella former för politiskt deltagande som framkommer i World Value Studys frågesvit om icke-konventionella aktiviteter. Deltagit i vild strejk Källa: World Value Studies, se not 4. I huvudsak bekräftar World Value Study de slutsatser som fram- kommit i de nationella analyserna. När det gäller att skriva under namnlistor och delta i bojkotter finns inte lika entydiga könsskill- nader som i många andra politiska aktiviteter.