sou · GNB3129d1 · 2000-01-01 00:00:00 — SOU och Ds som ingår nummerserie kan köpas från Fakta Info Direkt. Fakta Info Direkt, Kundservice Box 6430, 113 82 Tel: , Fax: Grafisk formgivning: , Ett av uppdrag är att summera och värdera de senaste årens demokratiutredningar och demokratiforskning, ett annat att stimulera det offentliga samtalet om demokratin. Av de skä- len har redan åtskilliga demokratiforskare medverkat på våra temaseminarier runtom i landet liksom i flera av våra debattoriente- rade småskrifter. Av de skälen har också den här boken kommit till. Det här är en av tretton böcker där drygt ett hundra forskare inom samhällsvetenskap och humaniora belyser olika aspekter av den svenska folkstyrelsens utveckling. Författarna är verksamma inom drygt tio vetenskapliga ämnesområden. Artiklarnas vetenskapliga kvalitet har vanligtvis säkerställts genom att författarnas kollegor granskat dem inom ramen för institutionernas forskarseminarier. De flesta av författarna till den här volymen har dessutom sammanträtt för att diskutera varandras texter i särskilda seminarier under professor ordförandeskap. Forskarvolymerna har tillkommit efter en genomgång av den demokratirelevanta forskning som pågår på universitet och hög- skolor. En del forskare har ombetts att redovisa forskningsläget jämte sina egna, pågående eller avslutade studier. Andra har fått uppdraget att genomföra studier inom områden som forskningen eftersatt men som behöver kunskap om. Tack vare att nästan alla som blivit ombedda också lämnat ett bidrag har denna breda, om än långt ifrån fullständiga exponering av våra kun- skaper om demokratin blivit möjlig. Att forskarna ser det som en del av sin yrkesroll att leverera underlag för det offentliga samtalet är värt att notera med tillfredsställelse. Inte för att forskarna skulle sitta inne med alla svaren. Men för att deras olika teoretiska infallsvinklar och verklighetsbilder kanske kan göra det politiska samtalet mer insiktsfullt. Det är nämligen en mångfald som komplicerar. Förhoppningen är nu att dessa texter ska kunna läsas med behållning även utanför forskarsamhället. Det betyder inte att förfat- tarna förenklat svåra orsakssammanhang. Men jag bad dem skriva så att texten blir läsbar för inte bara forskare inom andra ämnesområden utan även för en allmänbildad medborgare. Detta kan kräva viss åter- hållsamhet med inomvetenskapliga jargonger. komplicerade tankegångar kan behöva en något större pedagogisk omsorg än vanligt. ledamöter har inte tagit ställning till upp- satsernas innehåll. Varje författare ansvarar själv för innehållet i sitt bidrag. En gigantisk landskapsväv utan ett enda ansikte. Halvfranskt inbundna eller slarvigt hopbuntade protokoll från fjolårets fullmäk- tigesammanträden.1 Ett leende ansikte på ett rockslagsmärke. Ett torg eller en galleria. En valaffisch med en sportbil. Rappande invandrarungdomar.2 En kyrkokör övar . Ett stadsbibliotek utan böcker av . Kan man förstå hur en folkstyrelse mår genom att dechiffrera dess estetiska innehåll och konstnärliga uttrycksformer? Så löd den all- männa frågan när den här bokens idé först föddes. Vi ville gå bakom den formella demokratin och sådana beslut som vanligen utreds, dis- kuteras, klubbas, verkställs och utvärderas. Vi önskade förstå vår demokratis styrka och svagheter genom att läsa av bl.a. dess arkitek- tur, mötesplatser, musik, teater och bilder. Men menar att det inte finns några demokra- tiska bilder därför att deras betydelser beror på det sammanhang där de tolkas. Däremot menar hon att det finns odemokratiska bilder, som gestaltar anspråk på makt och skrämmer, hotar eller förlöjligar. Bilder som avser att disciplinera och underordna. Bilder som inte ger individen någon autonomi utan träffar henne direkt. Demokratins bilder å andra sidan kan aldrig tvingas på. De står sig dock slätt i uttryckskraft i jämförelse med anti-demokratiska bilder. Från demokratisynpunkt är därför oroad över vissa drag i samtida konstnärskap. Medan konstnärer tidigare tiller- känts en tämligen unik profetisk funktion med tillhörande stora fri- hetsgrader tillerkänns många andra yrkeskårer inom expressiva medier en liknande immunitet. Detta är emellertid djupt pro- blematiskt, eftersom konsten tenderat att avintellektualiseras på grund av sin onåbarhet som konstinstitutionen massme- dialiserats. Detta påverkar konstens förklaringsvärde, vilket man kan se i fråga om hur konstnärernas annektering av våldet också legiti- merar det för en större publik. För alla, sådan är förförståelsen, har rätt till sin individuella hållning och skall inte utkrävas på ansvar. Denna individualism utvecklas paradoxalt nog inom ramen för en kvarlevande positivistisk moralism. Genom att också visa på några uppseendeväckande rockslagsmärken, mötesprotokoll, en idrotts- stjärnas smyckning och en programskrifts bildval åskådliggör Johan- nesson de ofta små tecknens demokrati. Bilder exploateras ofta också för alldeles bestämda partipolitiska syften. Men när t.ex. analyserar valaffischerna note- rar hon frånvaron av bilder av medborgare och medborgarskap. I stäl- let ser hon att när partierna hamnar i knäet på reklammakarna så hotar det kommersiellt orienterade tänkandet i målgrupper att domi- nera bildframställningen. Möjligen skapar det kontakt – men vad händer sedan? Bilderna kan politisera vissa väljargruppers problem men är oförmögna att etablera samtal mellan partier och medborgare. Synlighet, tillgänglighet och delaktighet är centrala demokrati- värden. Bilderna är inte utan betydelse. De kan nämligen också användas för att osynliggöra medborgargrupper och deras livssitua- tion. har studerat det estetiska och samhälleliga syn- liggörandet av konstnärer som har funktionshinder, exem- plifierat av klädfirman katalog med utvecklingsstörda barn i vår- och sommarkläder. Hon redovisar i sin artikel konsthisto- riska analyser liksom samtidshistoriska intervjuer med konstnärer och konststuderanden. Hon konstaterar hur sällan de som det verkli- gen handlar om får föra sin egen talan, hur ofta andra gör anspråk på att vara deras representanter, ja får sitt eget värde just genom att exploatera dem. Därmed marginaliseras redan marginaliserade grup- per ytterligare med innebörden att vi får allt färre tillfällen att om- pröva våra fördomar, ifrågasätta våra värderingar eller träna oss i ett av demokratins främsta kännemärken: tolerans utifrån människors lika värde. Även musiken kan stigmatisera, särskilja och skikta, konstaterar i sitt bidrag om demokratins musikalitet. Han beskriver olika slags musik och olika slags politiska musikdoktriner. De demokratiska beslutsfattarna står kluvna inför musiken, ty den låter sig inte fångas så lätt. Den är inte enhetlig och kan därför inte göras till en avgränsad kulturpolitisk fråga. Den har olika institutio- nella och produktionstekniska villkor, liksom kraftigt varierande politiska innebörder; en del är tämjande medan annat är mer rebel- liskt men i båda fall utövar musiken en stor demokratisk funktion och har ett värde i att just vara svårfångad. I en kritisk granskning också av hur forskare försöker förhålla sig till musiken, hävdar att musiken både står för finkultur och masskultur men inte bara fashion och identitet utan också vardag, deltagande och sammansmältning av ett fåtal producenter och en massa konsu- menter, ett möte där märkligt nog både eliterna och folket deltar. Medan Grandin ger skäl för att styra bort från kulturbegreppets potentiella försnävning tar avstamp i kul- turbegreppet. Hennes artikel ger ytterligare skäl för att distansera kulturdiskussionen från kulturpolitiken. Med hjälp av FN/ skapande mångfald visar hon inte bara hur svårt det är för politiken att hantera kulturen utan också de risker som uppstår när kulturpolitiken, om än med bästa syften, söker bemästra kulturen. När beslutsfattare antingen försöker att politisera eller avpolitisera kulturen kan dess inneboende paradoxer, dynamik och komplexitet lätt gå förlorade. Den (kanske nihilistiskt rotade) rädslan att inte ta ställning kan föra med sig att andra, mer eller min- dre medvetet värderingspräglade expertgrupper tar över – till förfång för den kulturella mångfalden. Vad processen kring Vår skapande mångfald visar, menar , är hur lätt det är att de vack- raste intentioner omvandlas till de plattaste rekommendationer. Kan det rentav bero på en rädsla för just mångfalden? Synliggörs exempelvis folkstyrelsens egna motsättningar på våra muséer, där vår historia dokumenteras? menar att man i stått inför ett val mellan fyra strategier: förstöra lämningarna, okommenterat inlemma dem i det kollektiva minnet, omkoda till nytt innehåll eller betrakta dem som ett positivt kultur- arv. Diskussionen har bäring på våra kulturarv, särskilt i ett mång- kulturellt samhälle, där rädslan för främlingskap ligger på lur.3 Men frågorna aktualiseras också när muséerna skall bygga lokala och regionala identiteter inom nationalstatens ram. Skall dessa muséer försöka vara så neutrala som möjligt eller ska de tydliggöra de par- tiska värderingsgrunderna? Tvekan att gestalta konflikter kan slå över i vad i sin analys av norska folkbibliotek kallar det instrumentalistiska missta- get. Hans samtidshistoriska analys visar hur bibliotekspolitiken kor- responderar mot, ja övertolkar samhällsutvecklingen. Han skildrar en historiskt mycket mäktig pakt mellan stat, folkbildning och folkbibliotek med en relativt stor kulturpolitisk frihet, där livs- världens intressen och helhetssyn på bildningsfrågorna ofta var tyd- liggjorda också i praxis. Men genomgick de norska biblioteken ett systemskifte där snävare, utbildningspolitiska och kommunalekonomiska intressen och synsätt kom att ta över. Kun- skapen förlorade sitt egenvärde. skulle den bevisa sin nytta. Dess roll som kritisk offentlighet och ett meningsbä- rande samtal sattes, på goda grunder, ifråga. Inte så att institutionerna kan ersättas av debatter men utan öppna samhällsinstitutioner som inte behöver legitimera sin instrumentella nytta försvagas förutsätt- ningarna för offentliga samtal. Frågan om i första hand skall underordnas ett systemintresse eller en demokratisk princip är fundamental, anser Vestheim. Först bröd, sedan skådespel åt folket. Ungefär så karakteriserar arbetarrörelsens kulturuppfattning. Kulturen skulle bli var mans egendom. En demokratisk kulturpolitik skulle tillse att kva- lificerad konst nådde hela folket. Det var mot denna naivitet som kri- tiken sattes in , som trots alla ambitioner var ett kul- turellt klassamhälle, en aristokratisk modernism. Men skulle kon- sten avmärkvärdifieras. Det gällde inte minst teatern. Huvudsaken var att alla nåddes, inte med vad. I Forsers analys hävdas att en sådan prioritering som i praktiken lätt innebär att kvantitet prioriteras på kvalitetens bekostnad inte bara är ett spår som kulturpolitiskt leder vilse. Även demokratiteoretiskt kan det vara kontraproduktivt; demokratin behöver också en konst som väljer aristokratiska hållningar, skyr delaktighet, argumenterar för ojämlikhet och sätter frågetecken efter demokrati. Sanningen behöver inte vara demokratisk och är det ofta heller inte. Konsten är ingen all- männing utan en plats för det partikulära, det egensinniga och per- sonliga. Men kulturpolitik lyckades inte heller särskilt väl uppnå sina kvantitativa mål. Vad beror det på? Varför kan inte bussbolagen lika framgångsrikt sälja teaterpaket till Operan eller i som till privatteatrarna (vars underhållning förvisso inte behöver vara sämre kulturupplevelse)? Kanske för att man inte vill ta några risker; bara en erfaren teaterbesökare kan fördra dåliga föreställningar. Hon tror inte på att kulturen egentligen kan nå en storpublik. Ändå försöker hon se vad det är som stimulerar res- pektive hämmar ett bredare deltagande i det organiserade kulturlivet. Hon undersöker närmare villkoren för kulturjournalistik inom dags- pressen och då närmast lokaltidningarna.4 Hon diskuterar några exempel på hur man framgångsrikt försökt överskrida de givna ramarna och bl.a. genom IT hittat nya sätt att presentera och disku- tera kultur. Medborgarna behöver hjälp med att välja i kulturutbudet. Platsens demokratiska potentialer fokuserar i sitt avslutande bidrag. Han menar då inte vallokalerna eller parlaments- byggnaderna utan de andra platserna där vår vardag utspelar sig, mil- jöerna där vi möts som medborgare: trapphuset, torget, stranden och kontoret, festivalen och skyskrapan. Han har förhoppningen att det förnyade intresset för platser kommer att följas av också en större vetenskaplig uppskattning av rummet som ram och redskap för sam- spel och delaktighet. Hans utgångspunkt är att den platsbundna rör- ligheten lösts upp av såväl de fysiska transporterna som den elektro- niska utvecklingen.5 Det betyder dock inte att den lokala gemenska- pen förlorar sin betydelse.6 Tvärtom, vårt behov av närhet och kontakt kanske växer. Också därför behöver vi rum för att mötas bortom det förutsebara, uppenbara och avsedda. Det är i skrymslenas mellanrum demokratin levs och återskapas, menar . Det betyder dock i sin tur ingalunda att negligerar de särskilda demokratiska rummens betydelse. Vi kan bara jämföra den litet förväntansfulla och högtidliga stämning som finns i en vallokal med särskilda bås och urnor för vår valhemlighets skull en septem- bersöndag med de vanliga kölappsautomater som möter den post- röstande i rusningstid. Onekligen olika slags demokratiska estetiker. 1Jfr bidrag Den skyddade provinsen – en essä om demokra- tins värde och värdighet, småskrift nr 17 (SOU 1999:22). 2Sernhede, : Alienation is our Nation – reality is my nationality – om uanförskap, demokrati och motståndskulturer bland unga invandrarmän i det nya , vår forskarvolym VI Det unga folkstyret (SOU 1999:93). 3Jfr vår småskrift Demokratins förgörare (1999:10). 4Jfr och analys av bl.a. lokaltidningar- nas utveckling i vår forskarvolym III Politikens medialisering (SOU 1999:126). 5Se även de tre uppsatserna av , och i forskarvolym VII IT i demokratins tjänst (SOU 1999:117). 6Se även artikel Bygdens organisering i forskarvolym VIII Civilsam- hället (SOU 1999:84). FÖ R O R D ............................................................................................ DE M O K R A T I N S S Y M B O L R U M : B I L D O C H S J Ä L V B I L D .......... BIL D E N A V E T T B U D S K A P – P O L I T IS K R E K L A M O C H V I S U E L L K O M M U N I K A T I O N ......................................................... KO N S T N Ä R M E D F U N K T I O N S H IN D E R . OM E S T E T IS K T O C H S A M H Ä L L E L IG T S Y N L I G G Ö R A N D E ............................................ DE T M U S I K A L IS K A D E L T A G A N D E T O C H D E N M U S I K A L IS K A M E D B O R G A R E N ...................................... DE M O K R A T I , K U L T U R O C H K U N S K A P . VI S I O N E R O C H V E R K L I G H E T ................................................................................. KU L T U R A R V S I N S T I T U T I O N E R N A O C H D E T D E M O K R A T I S K A A R V E T .................................................... ID E O L O G I O G F O L K E B IB L IO T E K P O L K – E I T D E M O K R A T IS P Ø R S M Å L .................................................. DE M O K R A T I N P Å T E A T E R N ...................................................... PU B L I K E N S R U M – E N E X P A N S I V A R E N A ............................................................. DE M O K R A T I N S A N D R A P L A T S E R ........................................... FÖ R F A T T A R P R E S E N T A T I O N E R ................................................ Demokratins symbol- rum: bild och självbild –Finns det demokratiska bilder? Ty i fråga om bilder hänger innehållets betydelse i hög grad på den kontext som anger tolkningsramen. Så det är värderingsmiljön som måste vara demokratisk, för att en bild skall kunna ges en entydigt demokratisk bestämning. Exempel 1: målning betraktas som en av vår tids demokratiska apoteoser. Men bara för den som accepterar modernismens ohierarkiska berättarrum och som ser den splittrade visionen som en rimlig återgivning av våldets riktningslösa framfart och därmed också av . För dem som upplever modernismens formspråk som obegripligt är målningen ett kulturellt hinder som kan uppfattas som odemokratiskt.1 Exempel 2: . Fotografi och bild- konst efter apartheid visar otaliga exempel på vardagslivets kommu- nikativa miljöer och sällan på heroiska arrangemang eller gester. Men dessa bilder pläderar inte för en viss sorts estetik eller ett gemensamt formspråk. Det är inramningen som får oss att läsa dem rätt och identifiera deras ideologiska hållning.2 Frågan jag ställde inledningsvis är naturligtvis omöjlig. Det semantiskt intressanta är emellertid, att om jag ställer den rakt mot- satta frågan kan jag få ett rätt rimligt svar. –Finns det odemokratiska bilder? Ty paradoxalt nog finns det former och bildstrukturer som alltid uttalar maktanspråk. Genom slutenhet, genom sträng axialitet, DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD genom överväldigande proportioner, genom att bygga på nedärvda kraft- och maktsymboler såsom svastikan, fascesknippet och lik- nande, men framför allt genom skrämsel, genom hot och genom för- löjligande. Om formen kan uttala makt och dominans, varför kan den då inte också inge oss en känsla av delaktighet, jämställdhet, människovärde? Visst kan former inge oss lugn och förmedla känslor av trygghet. Men det demokratiska problemet är att jämställdhet, delaktighet, omtänksamhet och respekt är hållningar som förutsätter individens självständighet och fria val. Och det är bara hotets, våldets och förfö- relsens bilder, som kan sätta sig över individens valfrihet och försöka domptera människor. Detta genom att utsätta dem för en fixerad och optimalt suggererande mental siktpunkt. Man kan däremot aldrig med maktmedel tvinga fram mötet med det demokratiska tilltalet, hur mycket detta än finns åskådliggjort och ligger tillgängligt i vår kultur (jfr exempel 1). Detta är ett av demokratiernas stora förmedlingsproblem . Det goda och välfunge- rande bara finns och hälsan tiger still (jfr exempel 2). Det är när det destruktiva eller manipulativa uppkommer, som frånvaron av dema- gogisk kraft i det alldagligt goda uppdagas. Vilken grad av retorik kan den goda övertalningen då tillåta sig, innan den slår över i demagogi och maktanspråk? När skulle skildra det våld som de fattiga spanska bönderna utsattes för av den franska övermakten, fann han att arkebuseringsplutonens fusiljerare aldrig skulle rå på det osynliga kors som den unge mannen i vitt skapar med sin hjälplöst uppspärrade famn. Denna virtuella korsfästelse före döden och utan kors, med alla diagonalers möte just i mannens hjärta, är en så samlande och av alla så begriplig kulturell kod att just denne unge bonde aldrig kunnat dö bort ur det kulturella minnet. Korsfästelsens och oskuldens tro var starkare än vapenmaktens. de lyckades i Arkebuseringen (1814) med det svåra konststycket att åskådliggöra en demokratisk grund- fråga: går det att estetiskt balansera våldets demagogi mot trovärdig- hetens talande enkelhet? Men detta lyckades bara genom stor inlevel- seförmåga, stor distans och skicklighet: anspelade givetvis på korsfästelse i denna scen, men också på arketypen att den som sträcker upp händerna blottar sig och gör sig både nåbar och sårbar. Vilket av dessa visuella värden som varit mest utslagsgivande i detta fall, kan vi kanske aldrig avgöra. Visst har också den demokratiska rörelsen anammat månghundra- åriga tecken och koder, som kan uttrycka samling kring demokra- tiska principer. Man kan t.ex. tänka på den frygiska mössan som fri- hetssymbol, handslaget som broderskapsemblem, den till trohets- och edsvärjning uppsträckta armen, anti-atombombrörelsens triskele etc. Problemet är dock att även dessa symboler vanligen har sitt upp- hov i samhällstyper och system som varit totalitära eller dogmatiska, vilket begränsar vår vilja att anamma deras totala historiska kontext. Med en välvillig förhandsinställning fungerar mål- ning Friheten på barrikaden , som den demokratiska ikon den är. Men bara om vi har accepterat premisserna, att våld är tillåtet och att den illdåd får leva vidare i segergudin- nans amazongestalt och i bruket att bära den frygiska mössan. Då kan vi ryckas med av formspråket, som med sin attack rakt ut mot oss och upp på barrikaden, är en av de mest suggestiva bildformler som har skapats för att uttrycka uppbrott och hängivenhet. För är anti-hjälten den typiska hjältebilden. Det är inte för inte som poeten står som samlingsnamn för så många his- torier om den klurige outsidern och Kronblom och 91:an är så folkkära. Märkligt nog är detta populärkulturella mönster samstämmigt med konstens: Wahlboms död vid Lützen, den tolftes likfärd, och , Hellqvists d.y.:s död på is – alla det svenska historiemåleriets mäktiga nationella ikoner lyfter fram förlorarens heroism, inte segrarens.3 De små tecknens sociala gestik I hela sitt vuxna liv lär den österrikiske socialfilosofen ha strävat efter en lösning på hur en begriplig formel för begreppet människa skulle se ut. Neurath var mannen bakom isotyperna, infor- mationssamhällets visuella kodsystem för kommunikation i offent- liga miljöer såsom flygplatser, sjukhus m.m. Vi har alla erfarenhet av dem. Mannen som springer mot nödutgången, de två resväskorna vid bagageinlämningen, de stillastående kvinno- respektive mansfigu- rerna på toalettdörrarna, överkorsade cigaretter eller säkerhetsbälten etc. 4 Neurath betraktade det emellertid som ett både etiskt och kun- skapsteoretiskt misslyckande, att han inte kunde konstruera ett tecken som inte betydde endera man eller kvinna och som kunde stå DEMOKRATINS SYMBOLRUM: BILD OCH SJÄLVBILD Figur 1a, b. Den arbetslöse symboli- seras av en tyngd gestalt med händerna i fickorna. Begreppet människa uttrycks av tecknet man. Exempel på och isotyper för , 1928–1940 för båda delar och t.o.m. för barn. Hur han än vände och vred på det såväl antropologiska som varseblivningspsykologiska problemet, blev det den byxklädda varelsen som entydigast kunde uttrycka tecknet människa. (Fig. 1a, b) var socialdemokrat och fick tidigt uppdrag inom statsförvaltningen inom områden som bostadsplanering och sam- hällsekonomi. Trots sin ledande ställning inom den filosofiska Wiens- kolan som utvecklade den logiska positivismen, ägnade han stort intresse åt folkbildningsfrågor. Ett bestående resultat av detta var att han i bildalbumets och t.ex. museiskyltens form formaliserade den österrikiska statistiken visuellt, så att alla medborgare oavsett läskun- nighet skulle kunna förstå kvantifierade data rörande nativitet, demo- grafi, näringsgeografi etc.5 Men trots sin ideologiska ambition, lycka- des Neurath således inte att få fram en jämlik grundkod för fenome- net människa. Men kunde han inte, frågar sig vän av ordning, i emancipationens namn lika gärna ha låtit en kjolklädd varelse ha fått inkarnera begreppet människa. Kanske hade det gått, men troligen inte. Det fanns en risk – och gör så än – att kvinnorna skulle ha känt sig förpassade tillbaka till en äldre tids könsrollskliché, om teck- net kjol hade permanentats på detta sätt. Och hade vi varit tillbaka på punkt noll igen. Exemplet är valt för att demonstrera, hur känsligt bildkulturen in i minsta beståndsdel är relaterad till sin tids värderingar och till kul- turkrets. Ändå handlar det i isotypernas eller piktogrammens fall om ytterst neutrala kulturella zoner. Hur laddat är det då inte om man går in i olika sub- eller gruppkulturer och snuddar vid de tecken som markerar revir och ianspråkstagande av miljöer? Hur många kommer ihåg att vi och det tidiga levde med en inrikespolitisk maktfaktor i kallad Ny Demokrati? Hur många minns partiledarna och och allt bråk dem emellan annat än som bisarra krumelurer i samhällsdebattens marginaler.