sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Det talas på sina håll om att fortsätta arbetet för en reell globa- lisering i stället för att skapa ett europeiskt maktblock som ska kunna utmana ett amerikanskt och ett japanskt/asiatiskt makt- block. Blocktänkandet harmonierar i vissa avseenden mer med merkantilismens och den reglerade ekonomins tankevärld än med globalisering, individualism och fri företagsamhet. Ett fenomen som hotar företagsamhet och en verklig globalise- ring är den koncentration av makt och finansiella tillgångar som sker till ett fåtal stora metropoler, alltså egentligen motsatsen till globalisering och fri konkurrens. Detta fenomen kommenteras av ekonomen (), före detta sakkunnig på Finans- departementet: – Jag tittade på undersökning av de svenska direktin- vesteringarna. Dessa är fortfarande begränsade, i huvudsak sker placeringarna bara i de rika industriländerna. Man måste ifrågasätta talet om globaliseringen. De senaste årens utveckling har inneburit en kraftig koncentration av kapital till , och några få finansiella centra i världen. Globaliseringen är alltså snarare en koncentration till ett fåtal orter än en riktig globalise- ring. Liksom det finns en obalans i form av koncentration av makt och finansiellt kapital till de stora metropolerna så finns det även inom rika länder en tilltagande obalans mellan olika grupper i samhället, mer och mer accentuerad också i . – Att den finansiella sidan av ekonomin har vuxit beror inte främst på ny teknik, utan på en kraftig omfördelning av tillgångar. De rika har blivit rikare, och lönernas andel av förädlingsvärdet är i avta- gande. Vad kan man då göra åt det, i den mån man nu ska göra något åt detta. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? – En av de absolut viktigaste frågorna är om man kan få ett regel- verk för det internationella finansväsendet som gör att vi kommer ifrån de oerhörda kortsiktigheter som skyfflandet av enorma be- lopp som sker på kortsiktiga grunder, spekulation i stället för in- vesteringar. menar att kravet på blixtsnabb finansiell avkastning ten- derar att föra marknadsanalytiker bort från en analys av den reella ekonomin till en analys av hur andra finansiella aktörer tänker. (Detta är för övrigt en kritik som redan Keynes framförde .) – Mer och mer av rörelserna sker inte efter kyliga analyser av den reala ekonomin i ett land, utan fler och fler placeringar görs utifrån gissningar om hur andra aktörer agerar. Många bryr sig inte om att analysera hur en viss politik slår, utan sneglar bara på om andra lämnar sina placeringar i svenska kronor. Alla rusar åt samma håll. Om nu finansiella aktörer tenderar att rusa åt samma håll så är det knappast problemet för dagen när det gäller samhället i stort. Där är preferenserna och idéerna så olika att det kan vara svårt att ens upptäcka en minsta gemensam nämnare. Diskussionen om vilka ekonomiska, politiska, sociala och in- stitutionella förhållanden vi vill se förverkligade böljar fram och åter i ett där det efter den svenska modellens fall pågår en brottningskamp om vilka internationella samarbetsformer och institutionella arrangemang som bäst säkerställer vår framtida försörjning och levnadsstandard. Ett centralt problem är att det egentligen inte existerar något övergripande vi. Människor har som sagt olika mål för samhället och ekonomin. Ett där storföretag kan flytta runt och sätta press på politikerna att sänka skatterna till allt lägre nivåer, försva- ga medborgarnas sociala skyddsnät och mjuka upp miljölagar är en önskedröm för vissa, en mardröm för andra. Ett där skat- ten på arbete och kapital höjs till nivåer där incitament till utbild- ning och nyföretagande försvinner vill väl inte någon ha, däremot råder stor oenighet om vid vilka skattesatser sådana destruktiva tendenser börjar göra sig gällande. Någon form av samförstånd eller minsta gemensam nämnare som för en förnuftig balans mellan samhällskrafterna, måste trots allt gå att uppnå på europeisk eller global nivå. Kanske kan en moderniserad svensk modell stå som förebild. Vi har erfarenhet av samförstånd, och vi har också erfarenhet av vad som händer när samförståndet i ett samhälle försvinner. Frågan är vilken grundtanke som växer sig starkast i en sådan ny modell: idén om ett korporativt samförstånd inom eliten från näringsliv och politik i olika länder eller idén om ett brett samför- stånd där alla medborgare bjuds in att delta, som var tanken när socialdemokraten födde tanken om Folkhem- met. har förvisso traditioner att slåss för i ett sådant vägval. Landet med en kung vid tronen, framgångsrika kapitalister och en socialistisk regering. Låt vara att kungen har mist sin makt, att en del framgångsrika kapitalister har flyttat och att den socialdemo- kratiska regeringen svårligen kan rubriceras som socialistisk. 3.2Den ekonomiska politiken efter 1970 Åren efter 1970 präglas av en begynnande makroekonomisk insta- bilitet i hela västvärlden. Det system för fasta växelkurser och en reglerad kapitalmarknad som grundlades i Bretton efter började vittra sönder när tryckte dollar för att finansiera sin krigföring i . kunde inte längre vidmakthålla dollarns paritet mot guldet. bröt systemet samman, vilket gjorde att västvärldens länder fick se sig om efter ett nytt valutapolitiskt samarbete. Efter en tids valu- taturbulens med flytande växelkurser skapades så EG:s valutaorm , till vilken anslöt sig . Valutaormen var det första försöket från EG att skapa ett ge- mensamt system med fasta växelkurser, ett system som gick över i EMS och sedermera , för att efter valutakrisen i början av 90- talet, via av flytande kurser, övergå i EMU, där den gemen- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? samma valutan euron gjort valutakurserna slutgiltigt fixerade mot varandra (för att dock vara rörliga mot valutor utanför EU). Det var alltså ett krig som blev den utlösande faktorn bakom Bretton Woods-systemets fall. Ytterligare ett krig skulle påverka västvärldens ekonomier . Tidningen förre chefredaktör skildrar denna dramatik i tidskriften (nr 4, 1994): Den andra händelsen kan dateras till . Den egyptiska armén gick då över . Yom hade börjat. Amerikanerna startade en stor air-lift av vapen och förråd från Natobaser i till . Ome- delbart hotade med ett oljeembargo mot och senare mot och . till- kännagav sex gulfstater att de ensidigt skulle höja oljepriset per fat. hade alla arab- stater beslutat dra ner sin oljeproduktion och höja priserna tills västmakterna förmått att dra sig tillbaka från alla ockuperade arabiska områden. antog resolution nummer 338 – som PLO skulle godkänna – och eld upphör inträdde. Men oljepriserna fortsatte att stiga. När OPEC sammanträdde hos shahen i , höjde man oljepriset . hade nu oljepriserna gått upp . Västs årliga oljenota steg 1973 med . Det var en enorm omflyttning av köpkraft från den rika världen till oljeproducenterna – och en ekonomisk åt- stramning via höjda priser. För motsvarade den höjda oljenotan hela det officiella biståndet från industriländerna. 1979 fördubblade OPEC oljepriserna än en gång. Året efter angrep Sad- dam , och kriget skulle på ett avgörande sätt försvaga oljekartellen med en successiv sänkning av oljepriserna som följd. Tre f ö rlorade å r blev tre f ö rlorade å rtionden hade en mycket kraftig tillväxt. därpå genomförde den dåvarande socialdemokratiske finans- ministern en åtstramning i syfte att minska impor- ten och (därmed) stärka bytesbalansen. En så kallad mervärdes- skatt, moms, hade införts och höjdes . sänktes den statliga inkomstskatten, men momshöjningen i kombination med en kreditåtstramning (idiotstoppet) ledde till att den inhemska efterfrågan per capita krympte i , som den växte kraftigt i omvärlden. bytesbalans stärktes som en följd av ökande export och minskande import, men till priset av en stigande arbetslöshet och en eftersläpning i produktion gentemot omvärlden. Åtstramnings- politiken kritiserades av en enig ekonomkår. Perioden –73 kom att benämnas de förlorade åren eftersom åtstramningen ledde till minskad tillväxt och ökad arbetslöshet. Så här i efterhand har en omvärdering skett. anser en enig ekonomkår i stället att det var riktigt att denna åtstramning ge- nomfördes, i huvudsak därför att nettoexporten och (därmed) by- tesbalansen de facto stärktes. Dessutom menar man att den ned- gång i produktion och sysselsättning som politiken orsakade var synnerligen beskedlig, sett så här i backspegeln med 90-talets de- pression på näthinnan. Förre finansministern är en företrädare för denna inställning: – Detta var de förlorade åren, som det hette. Och sedan i efter- hand, när nationalräkenskaperna fastställdes, då vi- sade det sig att det var ganska god tillväxt . Det var inte så dåligt när man satt och summerade det. Vice riksbankschefen ger uttryck för en liknande uppfattning: – tycker ju alla att Sträng gjorde rätt i efterhand, men även de borgerliga kritiserade honom hårt då, de förlorade åren, men man ser att Sträng tidigt vände ett bytesbalansunderskott och fick VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? ordning på den externa ekonomin och han gjorde rätt tycker man , men då var det himla liv. Visst är det så att hade en viss tillväxt , men man kan inte bara titta på det egna landets tillväxt. För att få en rättvisande bild av skeendet bör man jämföra med utvecklingen i omvärlden. Gör man ett index och summerar utvecklingen av BNP:s olika komponenter i och 18 jämförbara OECD- länder för perioden –73 så får man följande siffror: Volymförändring för BNP:s olika komponenter (per capita) 1970–73, procent Total konsumtion (privat + offentlig) Totala investeringar (brutto + lager) -11,8 Inhemsk efterfrågan (kons. + invest.) Nettoexport (export - import)* -3,2 BNP (inhemsk efterfrågan *Här är nettoexporten beräknad som förändringen av kvoten mellan export och import i fasta priser, dvs. exklusive terms of trade-förändring. Källa: , . National Accounts 1960–97, vol 1.Beräkning: . Den anmärkningsvärt låga siffran för inhemsk efterfrågan speglar, förutom den låga ökningen av konsumtionen, att de konjunktur- känsliga investeringarna föll , som om- världens investeringar ökade , en differens på ! Den inhemska efterfrågan i stod prak- tiskt taget stilla under dessa förlorade år, vilket den kraftiga ök- ningen av nettoexporten inte kunde uppväga. Följden blev att Sve- riges samlade produktion, BNP, bara ökade hälften så mycket som i jämförbara länder. Vi halkade efter, inte bara procentuellt utan också reellt, det vill säga även med hänsyn till vårt höga utgångslä- ge. I sin intressanta om stabiliseringspolitiken skriver professor om effekten av de förlorade åren: i perspektivet av det makroekonomiska förloppet –95 framstod avvikelsen mellan svensk och interna- tionell tillväxt och industriproduktion knap- past som uppseendeväckande. Debatten om den inhemska stabili- seringspolitiken –73 var förvisso livlig men de faktiska effekterna av åtstramningspolitiken under dessa år framstår inte som dramatiska i jämförelse med vad som skulle följa. Det är riktigt att raset i produktion längre fram – särskilt på 1990- talet – skulle komma att bli betydligt djupare än den recession som åtstramningspolitiken 1971–73 ledde till. Men en ökning av den öppna arbetslösheten från är trots allt allvarlig. Dessutom fick jämförbara länder dubbelt så hög tillväxt som Sveri- ge under dessa år (se tabell ovan). vet kanske inte hur rätt han har när han skriver att effekterna av åtstramningspolitiken 1971–73 inte framstår som dramatiska jämfört med vad som skulle följa – dessa år framstår nämligen i stället som mycket typiska för vad som komma skulle. Vad och andra ekonomer möjligen inte har observerat är att utfallet av den ekonomiska politiken 1971–73 med nästan skrämmande exakthet överensstämmer med utfallet av den eko- nomiska politiken för hela perioden –97. som helhet gäller nämligen att: 1.Den totala konsumtionen har ökat minst i västvärlden, undantaget. 2.De totala investeringarna har ökat minst i västvärlden. 3.Den inhemska efterfrågan har (därför) ökat minst i västvärlden. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? 4.Exporten har ökat aningen mer än i omvärlden (i volym, men med fallande terms of trade). 5.Importen (på grund av den låga ökningen av inhemsk efterfrå- gan) har ökat betydligt mindre än i omvärlden. 6.Nettoexporten har (därför) ökat mycket kraftigt i förhållande till våra konkurrentländer. 7.Den sammanlagda effekten av utvecklingen för den inhemska efterfrågan och nettoexporten är att produktionen, BNP, kraf- tigt har släpat efter jämförbara länder. Vår tillväxt har såväl –73 som hela perioden –97 varit ungefär hälften så hög som i jämförbara länder. Bara och har haft en lägre tillväxt per capita än . Så här ser de för inte alldeles upplyftande siffrorna ut gäl- lande perioden –97: Volymförändring för BNP:s olika komponenter (per capita) 1970–97, procent Total konsumtion (privat + offentlig) Totala investeringar (brutto + lager) -8,1 Inhemsk efterfrågan (kons. + invest.) Nettoexport (export - import)* BNP (inhemsk efterfrågan + *Här är nettoexporten beräknad som förändringen av kvoten mellan export och import i fasta priser, dvs. exklusive terms of trade-förändring. Källa: , . National Accounts 1960–97, vol. Man talade som sagt om de förlorade åren när man i efterhand beskrev det som skedde 1970–73. i backspegeln så skulle man nu kunna tala om de förlorade årtiondena . De tre förlorade åren kom nämligen att bli nästan tre förlorade decennier. Med förlorade avses då självfallet inte att vår produktion per ca- pita skulle vara på en lägre nivå än 1970 – den har vuxit i (i omvärlden). Vad som avses är att vi skulle haft så mycket högre produktion, konsumtion och välfärd om vi bara hade följt den genomsnittliga tillväxten i vår omvärld. Det vi talar om är alltså skillnaden mellan vår reella och potentiella levnadsstandard. Huvudorsaken till att bara haft ungefär hälften så hög tillväxt som i omvärlden står att finna i det faktum att den inhems- ka efterfrågan ökat så mycket mindre än i andra länder. Att netto- exporten ökat mer än i nästan alla andra länder har alltså inte kunnat uppväga den katastrofala utvecklingen för kon- sumtionen och investeringarna. Vilka är då i sin tur orsakerna till att konsumtionen och investe- ringarna inte ökat mer? Att olyckliga omständigheter har påverkat skeendet råder inget tvivel om. Här drivs emellertid hypotesen att huvuddelen av efter- släpningen för den inhemska efterfrågan (och därmed för den samlade produktionen, BNP) kan härledas till ekonomisk-politiska beslut av olika slag, som devalveringar, momshöjningar, fixering av växelkursen med mera. H å rdare å tstramning ä n i och Mycket talar för att den brist på balans i samhället som uppstod när vår samhällsmodell började upplösas (se kapitel 3.1) och när Bretton Woods-systemet föll har spelat en central roll i samman- hanget. Det paradigmskifte från efterfrågestyrning till utbudseko- nomi som inträffade i hela västvärlden kom faktiskt att få en i vissa avseenden (se nedan) ännu kraftigare tillämpning i än i flertalet konkurrentländer. Trots åtstramningspolitiken i och så har den inhemska efterfrågan vuxit betydligt mer i des- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? sa länder än här. ökade den totala konsum- tionen i . och siffror är . Att , sett över hela tidsperioden, har fört en hårdare åt- stramningspolitik än så gott som alla konkurrentländer har inte uppmärksammats, varken i eller utomlands. Jag talar då om de rent makroekonomiska aggregaten, inte om hur konsumtionen har fördelats och hur vissa gruppers välfärd har utvecklats . I det fallet ser det nog på många håll värre ut än i . Detta är nog så allvarligt och värt att uppmärksammas men här koncentrerar jag mig nu på varför den svenska ekonomin inte hållit takten med omvärldens. Den syn på underskottet i bytesbalansen som finansministern demonstrerade i och med åtstramning bör också ses mot bakgrund av det då ännu inte helt övergivna Bretton Woods-systemet, i vilket valutakurserna teoretiskt var fast fixerade och bytesbalansunderskott som var för stora för att finansieras via det enskilda landets valutareserv måste finansieras genom lån från , med den risk för inblandning i den nationella ekonomiska politiken som detta innebar. Självfallet fanns också möjligheten att justera växelkurserna. Trots att systemet var inställt på fasta kurser gjordes mer än 170 kursjusteringar (devalveringar och revalveringar) under Bretton Woods-systemets tid (1944–73). Ett belägg så gott som något för att detta med fasta växelkurser är en chimär, ett arrangemang som ger ett sken av fasthet men som paradoxalt nog tenderar att leda till större kurssvängningar än en regim med flytande kurser. Den svenska utvecklingen ger belägg för denna hypotes, med det krafti- ga raset för kronkursen efter det så kallade kronförsvaret 1992 som mest flagrant exempel. Ekonomen har i bok och politik (SNS, 1997) skrivit ett intressant kapitel om den svenska stabiliseringspolitiken. Där tar han bland annat upp vår inte alltid så vältimade växelkurspolitik. Om 70-talets inledning skriver han: fick vi en kraftig uppgång i den internationella in- flationen. Denna hade bland annat att göra med den mycket krafti- ga expansiva effekten på ekonomi av och mötte denna utveckling med en mycket stram inhemsk politik. Skälet till att politiken fick denna upplägg- ning var att började få problem med växande bytesbalansunderskott. Åtstramningen skedde dels genom att de kvantitativa regleringarna på kreditmarknaden drogs åt och dels genom en finanspolitisk åtstramning. Effekten av politiken blev att till en del hamnade vid si- dan av den internationella överhettningen som kulminerade . En jämförelse mellan svensk och tysk löneutveckling dessa år är in- struktiv. –73 ökade de svenska lönerna med sammantaget medan lönerna i samti- digt ökade . Det var för möjligt att hålla tillbaka uppgången i konsumentprisindex. Priset för politiken var en uppgång i arbetslösheten. Den öppna arbetslösheten uppgick som mest till mellan . Detta betraktades då som ett mycket högt tal. Politiken kritiserades våldsamt av den politiska oppositionen liksom av de ledande akademiska ekonomerna, som krävde en mer expansiv ekonomisk politik. Episoden benämndes av kritikerna de förlorade åren. I efterhand framstår dock politiken som en möj- lighet att säkra en måttfull inflationsutveckling i . Denna möjlighet försatts emellertid genom en felaktig växelkur- spolitik. Det naturliga sättet att konsolidera den relativt låga kost- nadsutvecklingen i hade varit att 1973 appreciera den svenska kronan mot D-marken. I stället skedde faktiskt det om- vända. I den allmänna valutapolitiska turbulensen 1973 kom kro- nan att devalveras mot D-marken. Trots att lönerna i steg steg vins- ten i exportindustrin mycket kraftigt som den prismässi- ga konkurrenskraften förbättrades. Detta skapade en fartblindhet på den svenska arbetsmarknaden och bidrog till den senare kraftiga inflationistiska utvecklingen. Växelkurspolitiken 1973 framstår i efterhand som ett stort och strategiskt misstag som omintetgjorde den inflationsdämpning som åtstramningspolitiken under 1970- talets första år åstadkommit. markerar med denna text att den politik som fördes kom att lägga grunden för den svenska kostnadskrisen. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? andra har enbart hänvisat till en illa fungerande lönebildning som förklaring till kostnadskrisen. Man bör dock till resonemanget tillägga att en av orsakerna till att fick högre inflation än omvärlden –71 faktiskt var just åtstramningen, främst den höjda momssatsen. – att politiker slåss mot en egenhändig inflation de själva skapat med sin politik – skulle återkomma vid ett flertal tillfällen efter detta. Det tråkiga är bara att så få ekonomer och politiker har uppmärksammat denna paradox, att stram finanspolitik har orsakat en så stor del av den svenska inflationen till . hade fått ett begynnande underskott i bytesbalansen. Orsaken var bland annat ett minskande sjöfartsnetto och en ökad turism i charterresornas spår, vilket för- svagade nettot från handeln med tjänster. Det genomsnittliga by- tesbalansunderskottet var på minus 0,6 pro- cent i förhållande till BNP. 1970 var underskottet ett minus på . Det var alltså inte precis något gigantiskt underskott som utlöste rikshushållare Strängs åtstramning. Underskottet var inte större än i många jämförbara länder. ville dock bryta trenden, och minus på vändes till ett plus på 1973. och en bit in kom problemet med bytes- balansunderskottet att utvecklas till en av de centrala frågorna i hela den ekonomiska politiken. Underskottet var som störst 1982, efter andra oljeprischocken, i förhållande till BNP. Många ekonomer drog omsider slutsatsen att underskottet spegla- de ett strukturellt problem; man menade att vår industrisektor var för liten för att vid full sysselsättning kunna uppnå balans i vår ut- rikeshandel. Som recept mot detta problem föreslogs överförande av resurser från den inhemska delen av ekonomin till exportindust- rin, eller från S-sektorn (privat och offentlig skyddad sektor) till K-sektorn (för internationell konkurrens utsatt sektor). Detta fick omsider allvarliga konsekvenser för ekono- mi eftersom den inhemska efterfrågan motsvarar en större del av produktion och sysselsättning än exportindustrin. Ö verbryggningspolitik, kostnadskris, strukturkris När genomförde sin finanspolitiska och penning- politiska åtstramning 1971–73 hade dock inte ovanstående priori- tering blivit allmänt accepterad . Åtstramningspolitiken rönte tvärtom hård kritik från en enig ekonomkår. Kritiken gick ut på att priset för att stärka bytesbalansen var alldeles för högt, att kostna- den för en minskad produktion och sysselsättning var betydligt högre – och fick allvarligare konsekvenser för medborgarna och samhället – än kostnaden för det relativt blygsamma underskottet i handeln med omvärlden. Politikerna lärde sig, för att tala med terminologi, att priset för en dylik åtstramning var högt. Detta kom att spela en viktig roll när den internationella lågkonjunkturen sköljde in över landets gränser efter den första oljekrisen /74. Regeringen iscensatte då en stimulanspolitik i syfte att över- brygga den internationella lågkonjunkturen och hålla produktion och sysselsättning uppe tills det att den internationella efterfrågan återvände efter oljekrisens verkningar. Förutom en momssänkning 1974 satsade man på omfattande stöd till industrins lageruppbygg- nad. Politiken blev lyckad ur två aspekter. Den höll uppe produktio- nen i då den föll drastiskt i omvärlden, och den höll uppe sysselsättningen. Tyvärr fick överbryggningspolitiken också negativa konsekven- ser. Genom att den fulla sysselsättningen mer eller mindre garante- rades av regeringen behöll företagen personal som annars på grund av den sviktande internationella efterfrågan hade tvingats gå. Detta gav en press uppåt på lönerna i ett läge när löntagarna ville kom- pensera sig för tidigare bakslag: 1.De så kallade övervinsterna som exportindustrin gjort , och som grundade sig på höjda exportpriser och på det faktum att löntagarna inte kompenserade sig för den sti- gande internationella inflation som följde på oljekrisen. 2.En mångårig eftersläpning i löneökning gentemot konkurrent- länderna, som hade ökat sina löner mer. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? 3.Den åtstramningspolitik med bland annat höjd moms under de förlorade åren hade gett inflation och låga reala löneökningar. 4.En depreciering av valutan med mot D-marken som gav höjda importpriser. Detta glöms gärna bort när man talar om kostnadskrisen. Man börjar gärna historieskrivning och index vid , och vill inte gärna diskutera vad som hänt tidigare. Ekonomerna utgör dock två un- dantag. De har med avgörande fakta och resonemang om vad som hände bidragit till en nyansering av debatten. Deras re- sonemang återges i detta kapitel.