sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — den föreställningen byggde på de framgångsrika åren, att det fanns någonting i socialdemokratisk politik som liksom kunde upphäva vissa naturlagar eller ekonomiska lagar. Att vi hade något trollspö som vi svängde över ekonomin, och vi talade på det sättet också, retoriken gick mycket ut på det, och det gjorde att det här alterna- tivet, t.ex. att välja den danska linjen, som -82 eller -83 började med åtstramning, kartoffelkuren och allt det där, hade höga räntor och tog arbetslösheten . Det gjorde inte vi, och man kan säga att som vi formulerade det så var det att vi tog en rövare för att se om vi genom att öka tillväxten tillbaka till sextiotalsnivån kunde rädda den offentliga sektorn, rädda väl- färdsstaten... ..och naturligtvis sysselsättningen. Det ställde ju andra krav på politiken. Om vi nu satsade på en expansiv industri igen, då gällde det att föra en politik som gav den största möjliga frihet, det var liksom att erkänna att det är marknaden som ska lösa proble- met åt oss, det är näringslivet som ska lösa den offentliga sektorns finansieringsproblem. Jag har polemiserat med om det där, det menar jag att det var en klar ideologisk förändring jämfört med inställningen till näringspolitik och styrning av näringslivet som var väldigt framträdande i partiet . Även om det inte styrde så mycket så talade man om det, och så fort det blev något problem – och det präglade framför allt den borgerliga rege- ringsperioden (1976–82) – så var staten där för att rädda varven och rädda gruvorna och rädda gjuteriindustrin och stålindustrin och vad du vill, och det bröt vi med då. Staten skulle inte vara hjälpgumma, staten skulle inte organisera strukturen i näringslivet. Det bröt ni med ? – Ja, och , vad man än kan säga om honom, han drev ganska klart den linjen. Så i den meningen hände det någon- ting med partiets inställning till näringsliv och marknad. Men vad man inte ville släppa det var föreställningen att socialdemokratin alltid kan klara full sysselsättning och att vi ska ha en stor offentlig välfärdsstat. Det var själva ideologin. Och marknaden och närings- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? livet skulle skapa förutsättningar för det. Så menar jag att det tänktes. Socialdemokraterna med i spetsen slog därmed in på en ny väg. hade man velat att politiken skulle vara det styrande och näringslivet det följande, nu vände man på det och deklarerade tydligt att det var marknaden och näringslivet som skulle skapa förutsättningarna. Till det kan tilläggas att det knap- past är marknaden som skapar förutsättningarna om regeringen devalverar. En devalvering påverkar dessutom ekonomins struktur på flera sätt, den har knappast bara en konjunkturell inverkan. hade, med framgång, devalverat och hoppades att det skulle sätta fart på på samma sätt som de- valveringarna 1931 och 1949 hade gjort. Det är intressant att kallar detta för en expansiv politik. Det är det ju förvisso för exportföretagen, men knappast för hem- mamarknaden, huvuddelen av BNP. F ö rst ska vi producera, sedan kan vi konsumera Med devalveringspolitiken hade såväl de borgerliga regeringarna som den socialdemokratiska regeringen visat att man prioriterade exportindustrin framför hemmamarknaden. Man ville föra över resurser från privat skyddad (PS) och offentligt skyddad () sektor till den konkurrensutsatta sektorn (K-sektorn). Med skyd- dad sektor åsyftas här skyddad för utländsk konkurrens. För ytterligare fakta om detta se den intressanta rapporten nebildningen samhällsekonomi, även kallad FOS- rapporten efter rapportens författare ekonomerna (SAF), (LO) och (TCO). Nämnda sektorindelning dateras till föregång- are 1973, kallad efter ekonomerna . Denna uppdelning av samhället i sektorer – som har sina viktiga poänger, inte minst när det gäller lönebildningen och produktivi- teten – kom dock att drivas in absurdum av svenska ekonomer och politiker, vilket bäddade för en farlig tudelning av ekonomi och försökte man genom den ekono- miska politiken aktivt stimulera K-sektorn, alltså i huvudsak ex- portindustrin, vilket i och för sig var nödvändigt efter kostnadskri- sen. Problemet var att man försökte hålla tillbaka den inhemska delen av ekonomin – privat och offentlig konsumtion. Det man glömde var att denna del svarar för huvuddelen av såväl BNP som sysselsättning. Med en karikerad bild skulle man kunna hävda att eko- nomer och politiker efter 1976 har fört ett slags tårtbitarnas krig, vilket har lett till att nettoexporten nu har erövrat en större bit av kakan . Tyvärr har detta skett på bekostnad av de pri- vata investeringarna, vars tårtbit nu är mindre än den någonsin va- rit. Tyvärr har också själva kakan ökat långt mindre än i andra län- der detta krig utkämpats i . Det kan vara intressant att repetera det som skriver i sin bok ...i regeringen –1990 (Nor- stedts, 1991) om inriktningen som finansminister: Inriktningen var klar: det var den privata konsumtionens tillväxt som måste begränsas, investeringarna ville vi hålla uppe på en så hög nivå som möjligt. Samma inställning gav såväl som prov på under sina respektive perioder som finansminister. När blev intervjuad i A-ekonomi apropå de rön om konsumtio- nen som undertecknad gjort svarade hon: Man måste börja med att se: hur kan välståndet skapas? Det måste vi ju arbeta ihop. Det är ju först därefter som vi också kan få stan- dardökningar i form utav privat konsumtion eller vård eller omsorg eller utbildning. Uttalandet kan ses som en variant på det välkända Först ska vi producera, sedan kan vi konsumera. Inställningen att konsumtion är något som kommer i andra el- ler tredje hand har varit vanlig bland våra ekonomer , vilket är märkligt med tanke på att konsumtionen utgör en VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? så stor del av vår BNP. Vid en intervju som jag gjorde med profes- 1995 angående 90-talskrisen sa han: framställs det privata sparandet som ett stort problem som man måste råda bot på, men att få folk att konsumera igen det tycker jag är uppochnedvända världen, problemet är ju inte att spa- randet är för högt, utan problemet är att en alltför liten del av spa- randet går till reala investeringar. Hans Tson har säkert rätt i att man inte ska framställa det privata sparandet som ett problem, men man kan däremot tycka att in- ställningen till konsumtionen är lite märklig. Är det verkligen uppochnedvända världen att öka konsumtionen? Om andra län- der skulle resonera så då lär vår exportindustri knappast kunna öka sin försäljning, vilka strukturella reformer vi än genomför, vilka arbetsrättsliga lagar vi än ändrar. Att sedan en så liten del av sparandet har gått till reala investe- ringar, ja det kan väl bland annat bero på att konsumtionen inte ökat mer. Varför ska de reala investeringarna öka när inte kon- sumtionen ökar? Utan en stigande konsumtion behövs inte en större produktionskapacitet, förutom de årliga investeringar som exportindustrin gör, men de utgör trots allt en mindre del av de totala investeringarna. Svenska ekonomers kommentarer kring konsumtionen kan ställas mot kommentarer gjorda av fyra av världens genom tiderna mest kända ekonomer. Sagt om konsumtionens roll i ekonomin Konsumtion är det enda syftet och ändamålet med all produk- tion, och producenternas intressen bör därför tillgodoses en- dast i den mån konsumenternas intressen därigenom främjas. Denna grundsats är så fullkomligt självklar, att det skulle vara orimligt att försöka bevisa den. Men merkantilsystemet offrar konsumentens intresse för producenten, som om produktionen och ej konsumtionen vore det yttersta ändamålet med all industri och handel. Konsumtionen, för att upprepa det självklara, är det enda syftet med all ekonomisk aktivitet. Konsumtionen är ekonomins A och O. Av alla de indirekta orsakerna till produktionen, så är den mest kraftfulla – bortom varje tvivel – konsumtionen. Om männi- skan inte konsumerade, hur ringa skulle inte jordens produk- tion vara. Konsumtionen är den huvudsakliga fundamentala or- saken till produktionen. Den intressanta visade hur viktig den samlade ef- terfrågan är för att produktivitet och produktion ska utvecklas gynnsamt. Ekonomerna (SAF), Odhner (LO) och Spånt (TCO) skriver: Ett positivt samband mellan produktions- och produktivitets- förändringar konstaterades och formule- rades i vad som kom att kallas Verdoorns lag. Detta samband är: dels kortsiktigt och med reversibel (omvändbar) effekt genom att produktivitetstillväxten ökar med höjt kapacitetsutnyttjande. När detta åter minskar sjunker den tillbaka. dels långsiktigt och med bestående effekt genom att ökad efterfrå- gan och produktion stimulerar till investeringar i förbättrad teknik och till förbättrat utnyttjande av existerande anläggningar genom bättre organisation, utbildning och träning etc. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? kom till slutsatser som överensstämmer med de klassiska ekonomerna citerade ovan, men som går stick i stäv med de resonemang som har varit dominerande bland svenska ekono- mer . I rapporten skriver man: Efterfrågan och den därav beroende produktionstillväxten är den viktigaste faktorn som driver tillväxten av investeringar och pro- duktivitet. När efterfrågan växer ökar motiven att investera, samti- digt som det driver på vardagsrationaliseringen, som innebär ett effektivare utnyttjande av det befintliga kapitalet. Beräkningarna anger att företagen både inom industrin och i tjänstesektorn arbetar med fallande genomsnittskostnader (pro- duktionskostnader per tillverkad enhet) vid ökat kapacitetsutnytt- jande. Samma bild ges av vår empiriska undersökning av prisbild- ningen i svenska företag som redovisas i kapitel 5. slutsats att efterfrågan driver investeringar och produktivitetstillväxt var något som ständigt åter- kom till i artiklar och böcker. Han återkom också till det som också tar upp här, att ökat kapacitetsutnyttjande tenderar att ge sjunkande kostnader per producerad enhet. Vid intervjun med professor 1998 tog jag upp dessa argument från Grassman och . Större serier kan väl också hjälpa till att få ner unit labour costs? – Ja, det där var argument. Ja, men var det inte ett ganska klokt argument? – Nej, jag har aldrig trott på det. I så fall vore det ju alltid bara att blåsa på efterfrågan, så får man lägre och lägre priser. Men det är ju inget sådant empiriskt samband observerat. I alla sammanhang, bå- de på mikro- och makronivå – så ju högre efterfrågan desto högre priser. Främst för att lönerna går upp, menar du? –Nej, inte bara lönerna, utan knappheten på alla produktionsresur- ser stiger. Stordriftsfördelar fanns inom skogs- och massaindustri- er och sådant där och stål, men knappast i datortillverkning. Ökar vi efterfrågan på datorer...Här har man ju en fallande trend. Det var någon som påpekade att om man hade haft samma pristrend på bi- lar som man haft på datorer så skulle en ny bil kosta . –Men man kan inte, enligt min uppfattning, blåsa på med att sti- mulera efterfrågan. Först måste produktionsresultaten komma. talar vi trend här. Hur ser en balanserad tillväxtbana ut, och det var det som egentligen Grassman-debatten handlade om. Och , en- ligt mitt perpektiv, så har han fullständigt fel. Först måste man skapa goda villkor för produktionen att växa. Men är inte ett av de villkoren att efterfrågan ökar? Alltså; Grassmans förslag var ju inte att blåsa på ständigt, utan hans kritik var ju att man ströp efterfrågan vid ett flertal tillfällen. – Men du vet, i ett litet land som , där en tredjedel är utri- keshandel...har vi en bra produktivitetsutveckling och så vidare, då växer produktion, då växer sysselsättning, då växer realinkomsterna och då kommer det så att säga rätt väg. När jag 1995 intervjuade Hans Tson första gången tog jag upp detta att vi har haft både sämre konsumtionsutveckling och sämre investeringsutveckling än omvärlden. Han svar var att detta berodde på att vi hade haft en lägre total tillväxt. Jag frågade då: Man kan inte vända på det och säga att vi har haft en sämre tillväxt därför att vi har haft för dålig konsumtions- och investeringsutveck- ling? – Om man resonerar så då heter man , och utgångs- punkten måste ju då vara den att vi har haft ett alldeles för lågt kapacitetsutnyttjande. Men man kan ju inte påstå att det har varit så i , utan här har funnits väldigt goda förutsätt- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? ningar för att sälja det som har producerats, det som vi har haft ka- pacitet att producera. Problemet är att produktionskapaciteten har vuxit för långsamt i någon mån därför att vi har haft för lite inves- teringar, men framför allt därför att vi har haft en dålig anpass- ningsförmåga i ekonomin till ändrade förhållanden som har uppstått på marknaden. Det är i och för sig lätt att hålla med Hans Tson om att vi har haft för lite investeringar och att vi har haft en för dålig anpassnings- förmåga till ändrade förhållanden. Emellertid, bruttoinvesteringarna per capita ökade inte med mer än ett par procent . I omvärlden ökade de med . Vi fick alltså en eftersläpning i kapital- bildning under dessa år, något som också visar: har en klart svagare årlig tillväxt av den industriella kapitalstocken. Med en högre efterfrågan hade våra investeringar varit högre. Att vår moderna produktionsapparat inte skulle klara en privat konsumtionsökning som är högre än den vi har haft i faller på sin egen orimlighet. Ett sådant väldigt utbudsgap mellan och omvärlden går inte att påvisa. Dess- utom är det så att många av de år som vår konsumtion fallit gen- temot omvärlden så har industrins kapacitetsutnyttjande sjunkit. Detta är inget att förvånas över, faller konsumtionen så minskar produktionen och därmed kapacitetsutnyttjandet, men det talar emot det argument som en del ekonomer har framfört - att vår eftersläpning beror på att vi inte kunnat producera i takt med att vi har konsumerat. Det nedtryckande av reallöner och konsumtion som inleddes efter kostnadskrisen innebar att den privata konsumtionen i Sveri- ge bara ökade , jämfört med i våra konkurrentländer! Metoden man använde var att man devalverade, vilket urholkar reallönerna via importerad inflation – vi betalar mer i kronor för det vi importerar – samt höjde olika indirekta skatter, till exempel momsen. Resultatet blev inflation som urgröpte medborgarnas Denna åtstramning i syfte att öka sparandet minskade i själ- va verket det privata sparandet och kapitalbildningen. I skriver man: Vi har visat att åtstramningspolitiken, som dämpat både kapaci- tetsutnyttjande, investeringar och kapitalstockstillväxt, är en viktig förklaring till nedgången i produktivitetstillväxten. Men åtstram- ningspolitiken torde inte vara den enda boven i dramat. Energikri- sen i sig spelade särskilt inledningsvis en stor roll. Den stora osä- kerheten om framtidsutsikterna som skapats efter 1973 genom de häftiga kastningarna i växelkurser, oljepriser och räntor och genom den endast långsamt avtagande inflationsbenägenheten torde vidare ha haft en starkt återhållande effekt på investeringarna och därmed naturligtvis på produktivitetstillväxten. Jag talade med SAF:s chefsekonom om detta med infla- tionens orsaker till , att de flesta av pucklar av extra inflation utöver omvärldens har berott på att momsen har höjts, och därmed inflationen. Momsen plus devalve- ringarna. Jag nämnde att man kan tycka att det är lite konstigt att alla talar om lönebildningen utan att nämna den ekonomiska poli- tiken i sammanhanget. Under fick vi ingen reallöneökning alls, och föll reallönerna . Att begära att lönebildningen ska fungera när man inte har löneinfla- tion utan man har löner som försöker jaga ifatt ökade priser. Det borde man ta upp, undrade jag, att vi har fört en ekonomisk politik som har lett till stigande inflation, men det hör man inte, det man hör är bara att lönebildningen fungerar dåligt i . – Du har helt rätt. Om man tittar på löneökningstakten i förhål- lande till omvärlden så har vi inte så där jättemycket överstigit de- ras, men har ändå legat en bit ovanför. Och har man begärt att lönerna skulle anpassa sig, men det har varit ett väldigt stort krav för det har varit en miljö där man genom skattehöjningar har tagit det som skulle ha blivit ett utrymme efter skatt för lönta- garna, det har man huggit in. Och sedan har man fått sänkta reallö- ner, speciellt efter skatt, och då har de sagt att: vad sjutton, jag VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? jobbar ju på här och då har man tryckt upp lönen för att försöka ta igen det. Så egentligen; hela den miljö som lönebildningen har skett i har varit väldigt oförmånlig, just när skattetrycket har gått upp mycket kraftigt. Och hade statsmakterna varit måna om att få ordning på lönebildningen då hade man ju inte gått så hårt fram på den kanten, och kanske till och med gått åt motsatt håll och sagt att vi är beredda kanske att sänka någon skatt om ni håller nere lö- neökningarna. Vad som skedde efter 1976 var, som sagt, att reallönerna sjönk så- väl gentemot omvärlden som realt. Fem devalveringar och tre momshöjningar, plus andra skatte- och avgiftshöjningar fick real- lönerna i att minska. hade reallönen för den genomsnittlige inkomsttagaren fallit med . Samti- digt hade aktierna på gått bäst i hela världen. Det hade således uppstått en spricka och denna spricka eller klyfta hade skapats av samma ekonomisk-politiska åtgärder. Devalvering- arna gröpte som sagt ur reallönerna, men gav exportin- dustrin mycket stora gratisvinster. Exportföretagen kunde sänka priset i utländsk valuta på sina produkter för att erövra marknadsandelar, man kunde också, som vissa företag gjorde, ligga kvar på samma priser som tidigare (i ut- ländsk valuta) och sedan inhösta en stor växlingsvinst när man växlade in dessa dollar och D-mark till svenska kronor. Det fanns också de företag som höjde sina priser efter devalveringen, vilket naturligtvis gav en extra vinstdusch, men å andra sidan kanske gick ut över erövrandet av marknadsandelar. En följd av politiken var naturligtvis ökade klyftor, såväl i eko- nomi som samhälle. Småföretagare och löntagare fick en svår tid, medan stora exportföretag och banker ökade sina finansiella till- gångar kraftigt från dag till dag. O m f ö rdelningen ledde till spekulationsekonomi Vad politiken dessutom skapade, förmodligen utan att någon ville det, var en perfekt grogrund för 80-talets lånekarusell. Å ena sidan: hos banker och storföretag rekordstora vinster som man ville låna ut och förränta. Å andra sidan: hos låntagare och småföretagare ett behov av krediter. En logisk följd av detta var att bankerna nu började bearbeta politikerna för att förmå dem att släppa kreditregleringen. skedde detta, och den processen är inträngande skildrad av stats- vetaren i (Ds 1996:37). Vill man spetsa till det kan man säga att löntagare och småfö- retagare nu fick låna tillbaka pengar som de skulle ha fått i lön re- spektive vinst om politiken lagts upp annorlunda. kan man in- vända att det inte är samma pengar, men den ekonomiska politi- ken fick emellertid denna effekt: en del av ekonomin gynnades kraftigt medan en annan missgynnades lika kraftigt. Det intressanta är att inte ens exporten gick särskilt mycket bättre än omvärldens trots många devalveringar. Vi fick snabbare ökning av exportvolymen än omvärlden, och nettoex- porten (export minus import) ökade, men huvudorsaken till det var inte att exporten ökade mer än i andra länder, det var att im- porten ökade så lite, eftersom konsumtionen nästan stod stilla. Dessutom försämrades våra terms och trades (export- pris/importpris) så att vi fick betala mer för samma volym import jämfört med tidigare. , 1986 och 1987, ökade sedan den privata konsum- tionen rejält, mer än i andra länder, resten av 80-talet ökade den mindre. Den köpfest som medierna slog larm om varade , sedan fick vi en spekulationsdriven byggboom. Den inflation som devalveringarna, momshöjningarna och kre- ditökningen hade skapat gynnade placeringar i fastigheter. Vi hade som bekant ett skattesystem med höga marginaleffekter, som gav stora avdrag för utgiftsräntor, något som gav låg realränta efter skatt. Detta gynnade också spekulation i fastigheter. Banker och finansbolag slogs om att få låna ut pengar, fastigheter belånades till priser som man antog att de skulle vara värda längre fram, med den våldsamma stegring av tillgångsvärdena som rådde . Rationaliseringarna bromsades upp, som Produktivitets- delegationen visat, eftersom företagen kunde göra vinster ändå i VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? En stor del av arbetskraften låstes in i pro- duktion som egentligen var olönsam och improduktiv. Vi fick full sysselsättning och människor med lägre produktivitet och högre sjukfrånvaro kom ut i arbetslivet, vilket minskade produktiviteten ytterligare. Regleringar låste in kapitalet i , vilket gav ytter- ligare bränsle åt spekulationsbrasan. genomfördes en avreglering av valutamarknaden. kunde man fritt föra ut valuta utan att ansöka om detta hos . ökade svenska företags utlandsinveste- ringar mycket kraftigt, vilket ledde till ett växande underskott i kapitalavkastningen när räntebetalningarna för alla utlandslån bör- jade flöda ut ur landet. En kritik som i efterhand har riktats mot de styrande har gått ut på att man borde ha genomfört skattereformen innan man avregle- rade kreditmarknaden. Då hade man inte uppmuntrat till så krafti- ga lånevolymer eftersom man då inte hade kunnat dra av en lika stor del av räntan. Detta är i och för sig riktigt. Men kritiken mot den ekonomiska politiken går vanligen ut på att den var för expansiv. Här måste man göra ett mycket viktigt påpekande. Det var krediterna, som följde på ex- portindustrins och bankernas stora vinster efter devalveringarna, som drev fram spekulationsekonomin och överhettningen, inte lönerna. Reallönerna föll , därefter steg de något. Sammantaget ökade de inte alls. Om den expansiva politiken kan alltså sägas att den var kraftigt åtstramande första del – vilket våra analytiker tycks ha missat – och att den var expansiv genom de stora krediterna andra del, vilket alla tycks ha registrerat. Att säga att man borde fört en stramare ekonomisk politik un- der 80-talet vittnar inte om att man har förstått turordningen; en hård åtstramning och omfördelning följd av ett frisläppande av krediterna. En penningpolitisk expansion som den bör mötas med en penningpolitisk åtstramning, exempelvis en räntehöjning, inte med en finanspolitisk åtstramning. kunde inte höja räntan, beroende på att om man hade gjort det då hade man fått ett inflöde av valuta som i sin tur hade skapat en press uppåt på kronan, via ökad efterfrågan på kro- nor. Eftersom hade fast valutakurs så var man oförmögen att använda räntan mot den penningpolitiskt drivna överhettning- en. Det rätta i det läget hade antagligen varit att släppa kronkursen fri, något som det också föreslog som en möjlighet i sin rapport till SNS 1987. De amerikanska eko- nomernas förslag passade dock inte beställaren av rapporten, SNS- ekonomerna, som var fast förankrade i tron på en fixerad växel- kurs, så de levererade snabbt ett kritiskt svar till rapporten. Eftersom räntevapnet var låst, ville nu politiker som strama åt ekonomin från finanspolitiken, något han inte fullt ut fick gehör för hos sina partivänner. Om det handlar större delen av hans bok. trodde att han med kreditavregleringen hade dragit igång konsumtionen, men det han hade dragit igång var främst en spekulationsekonomi. Så här skriver i sin bok (, 1991) s. 254: Föga anade jag då, , att vi var i färd med att via kreditmarknadens slutliga frigörelse släppa loss Den Stora Kon- sumtionsfesten i , som skulle pågå nästan ut. I själva verket pågick den på allvar , 1986 och 1987, sedan var det en byggfest eller en spekulationsfest om man så vill. gör en intressant reflektion i boken om diskrepansen mellan förhoppningarna om den stora devalveringens effekter och utfallet. Men medan industrin i vår omvärld började skjuta ny fart , låg produktivitetsökningen i svensk industri kvar på 70- talets nivå.