sou · GNB353d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Fördelarna med en lösning som innebär att underrättelse lämnas när beslaget fastställs är att kronofogdemyndigheten som regel får gott om tid att överväga om egendomen kan och bör utmätas. Ett beslut om utmätning kan fattas genast efter underrättelsen, för att kunna realiseras när beslaget senare hävs. Så länge beslaget består går det dock före utmätningen (jfr m.fl., Utsökningsbalken, s. 657). För polisen och tullen är det enkelt att skapa en rutin för underrättelse vid fastställandet. Dessutom innebär en sådan lösning att man inte får några problem med värderingen om beslagen hävs successivt. Nackdelarna med en sådan lösning är bl.a. följande. Underrättelse måste omfatta alla beslag som uppgår till visst värde även om man redan från början kan förutse att den misstänkte inte kommer att få tillbaka egendomen. Antalet underrättelser blir således betydligt fler än om underrättelse lämnas i samband med att beslaget hävs. Detta påverkar kronofogdemyndigheternas arbetsbörda negativt utan att ge motsvarande vinster, eftersom de flesta underrättelser inte kommer att leda till någon exekutiv åtgärd. Kronofogdemyndigheterna måste vidare skapa rutiner för att bevaka när beslaget hävs och till vem det lämnas ut. Detta kan förväntas generera ett stort antal rutinmässiga förfrågningar till den som hanterar beslagen. Det förflyter ofta mellan beslaget och hävandet. Beslag kan vidare hävas successivt allt eftersom förutsättningarna för beslag inte längre föreligger. Det skulle därför krävas upprepade kontroller från kronofogdemyndigheternas sida. Om kronofogdemyndigheten redan efter fastställandet av beslaget inleder en undersökning i syfte att vidta indrivningsåtgärder kan arbetet vara bortkastad möda om det beslagtagna förverkas eller beslaget lämnas ut till annan än den misstänkte. Det ter sig inte heller lämpligt att kronofogdemyndigheten i ett stort antal fall beslutar om utmätning med förbehåll för annans rätt. Det finns en risk att borgenärerna då förlitar sig på att utmätningen kommer att gå igenom, även om detta tar tid, och därför underlåter att vidta andra åtgärder. Om utmätningen går om intet kan förutsättningarna för att driva in skulden ha försämrats. Om en underrättelse leder till en utmätning i ett tidigt skede är det inte heller säkert att denna blir bestående. Skulle rätten finna att målsäganden har bättre rätt till egendomen än den misstänkte från vilken beslaget togs, går målsägandens rätt också före utmätningen. Däremot synes utmätningen hindra att den beslagtagna egendomen utlämnas till annan utan stöd av domstols dom. Detta är också en 362 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P nackdel i sammanhanget. Principen att beslagtagen egendom sedan beslaget hävts skall återlämnas till den person från vilken den togs är nämligen inte undantagslös. I vissa fall har det accepterats att man frångår huvudregeln. Om den till vilken egendomen skall återställas uppdrar åt någon annan att hämta egendomen, eller om han medger att egendomen lämnas ut till någon som gör anspråk på den, torde det normalt finnas skäl att respektera hans inställning (JO 1974 s. 124). Om den som är berättigad att få ut beslagtagen egendom uttryckligen avstår från sin rätt till godset anses polisen också kunna lämna ut det till någon annan som gör anspråk på det, antingen denne är ägare till godset eller annars har rätt till det. Det kan t.ex. vara fråga om en nyttjanderättshavare eller panträttshavare. Om det inte kan utredas från vem egendomen togs torde polisen också kunna lämna ut det beslagtagna godset till den som gör anspråk på det (jfr Polisrätts- utredningens betänkande SOU 1995:47, s. 448 ff. samt där angivna beslut av JO och JK). Sådant utlämnande av beslagtagen egendom som vi nu har beskrivit skulle hindras av ett beslut om utmätning för den misstänktes skulder. I allmänna mål skulle kronofogdemyndigheten, som företrädare för staten, visserligen i princip kunna avstå från sin rätt som borgenär. Detta är dock inte en tillfredsställande lösning. Det är svårt att försvara en ordning som skulle kunna få till följd att ett brottsoffer tvingas väcka talan inför domstol för att få ut sin egendom. Fördelarna med en lösning som innebär att underrättelse lämnas när beslag hävs är följande. Underrättelsen kommer bara att omfatta sådana beslag som dels är av visst värde, dels skall återlämnas till den misstänkte. Uppgiftslämnandet begränsas därmed kraftigt i förhållande till en lösning som innebär underrättelse vid fastställandet, vilket är en fördel för den underrättelseskyldige. Från integritetssynpunkt är en begränsning av antalet underrättelser också en stor fördel. Risken för att utmätning träffar beslag som tillhör ett brottsoffer elimineras också i praktiken. kan utgå från att beslaget skall lämnas ut till den misstänkte och att detta kommer att ske . Beslut om eventuella åtgärder måste därmed prioriteras men kan verkställas tämligen omgående. Den främsta nackdelen med en lösning som innebär att kronofogde- myndigheten underrättas vid hävandet är att utrymmet för utredning om äganderätten och om andra omständigheter blir snävt. Om den misstänkte är mycket angelägen om att återfå sin egendom kan han komma att tävla med kronofogdemyndigheten om vem som först kontaktar den som förvarar beslaget. har emellertid möjlighet att snabbt fatta beslut i utmätningsfrågor och att underrätta om besluten per telefon eller telefax. En annan nackdel är att 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P 363 om ett beslag, som ligger nära den undre gränsen för underrättelse- skyldighet, hävs successivt kan underrättelsen utebli. Enligt vår mening är just dessa nackdelar förhållandevis enkla att komma till rätta med, vilket vi återkommer till. Det är uppenbart att båda lösningarna har både för- och nackdelar som är beaktansvärda. Vilken lösning man än väljer medför denna ett visst merarbete för den ena eller andra myndigheten. Vid en sammanvägning kan konstateras att det mesta talar för en lösning som innebär att underrättelsen skall lämnas när beslaget hävs. Av integritetsskäl bör man välja den lösning som leder till att antalet underrättelser som inte kan leda till exekutiv åtgärd blir så litet som möjligt. Underrättelse i samband med hävandet torde dessutom leda till minst arbete för alla inblandade myndigheter. Vi föreslår således att underrättelsen skall lämnas när beslaget hävs. Det förtjänar än en gång att framhållas att den regel som vi föreslår inte innebär att det är uteslutet att tillämpa generalklausulen. Tvärtom kan det enligt vår mening framstå som lämpligt att med stöd av generalklausulen underrätta kronofogdemyndigheten redan innan beslaget hävs i fall där det rör sig om betydande värden och det tidigt står klart att egendomen kommer att återlämnas till den misstänkte. Det får då ankomma på kronofogdemyndigheten att överväga om exekutiva åtgärder skall vidtas genast eller om de kan anstå till dess beslaget hävs. På motsvarande sätt kan övervägas om uppgifter skall lämnas ut med stöd av generalklausulen i fall där beslag hävs successivt och värdet av det som hävs visserligen understiger värdegränsen i den föreslagna regeln men det sammanlagda värdet överstiger gränsen. En särskild fråga är hur man skall förfara i de fall ett beslag fastställs och hävs . Detta kan förekomma bl.a. utanför ordinarie arbetstid, när verksamheten hos polisen, tullen och åklagare upprätthålls av personal i jour eller beredskap. Det är inte heller ovanligt att ett beslag måste hävas därför att skälen för beslaget har bortfallit genom de utredningsåtgärder som vidtagits. Kronofogdemyndigheterna har inte någon tjänstgöring utanför vanlig kontorstid. Det skulle därför inte tjäna något praktiskt syfte att underrätta kronofogdemyndigheten i dessa fall. Dessutom skulle det kunna bli mycket betungande att hantera underrättelseskyldigheten. Vi anser därför att skyldigheten måste kombineras med ett undantag för de situationer där det inte är praktiskt möjligt att lämna underrättelse. Vi har valt att formulera undantaget så att underrättelse skall ske om inte särskilda hinder möter. Vi vill peka på att det kan vara lämpligt att i sådana situationer ändå underrätta kronofogdemyndig- 364 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P heten i efterhand om vad som förekommit. Även om det beslagtagna redan har hunnit återlämnas kan informationen om tillgången vara av värde för kronofogdemyndigheten. Den av oss föreslagna regeln täcker emellertid inte det fallet. I stället får det prövas om underrättelse kan lämnas med stöd av generalklausulen. Underrättelseskyldigheten skall enligt vårt förslag fullgöras av den som förvarar det beslagtagna godset. Som regel är detta samma myndighet som faktiskt har tagit föremålet i beslag, nämligen polisen eller tullen. Om undantagsvis någon annan myndighet, exempelvis åklagaren, förvarar beslaget åvilar underrättelseskyldigheten den myndigheten. ,QIRUPDWLRQ U|UDQGH RPVWlQGLJKHWHUQD YLG EHVODJHW För att beslagtagen egendomen skall kunna utmätas för den misstänktes skulder, krävs det enligt 4 kap. 17 § utsökningsbalken att det framgår att egendomen tillhör gäldenären eller att han enligt 18 och 19 §§ skall anses vara ägare. Av 18 § följer bl.a. att gäldenären anses vara ägare till lös egendom som han har i sin besittning, om det inte framgår att egendomen tillhör någon annan. I 19 § finns regler om egendom som gäldenären tillsammans med någon annan har sambesittning till. För att kronofogdemyndigheten skall kunna avgöra om förutsätt- ningar för utmätning föreligger, behöver myndigheten känna till de närmare omständigheterna kring hur egendomen togs om hand. En bestämmelse om skyldighet att lämna uppgift om beslagtagen egendom bör därför förenas med en skyldighet att lämna kompletterande upplysningar till kronofogdemyndigheten. Dessa upplysningar kan lämnas muntligen eller exempelvis i en promemoria eller genom att kopior av handlingar som rör beslaget överlämnas tillsammans med underrättelsen. Det bör också vara möjligt för kronofogdemyndigheten att på begäran få kompletterande uppgifter om det visar sig att underlaget är ofullständigt. 17.3.7Behövs det en frist i samband med underrättelse? Vi föreslår inte någon frist i samband med underrättelse. Med den lösning vi har valt finns det anledning att överväga om kronofogdemyndigheten bör ges viss respit för att hinna besluta om 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P 365 Om beslaget hävs och egendomen lämnas ut till den misstänkte som kronofogdemyndigheten underrättas, riskerar underrättelsen i vissa fall att bli utan verkan. Av 27 kap. 8 § följer att ett beslag skall hävas när det inte längre finns skäl för det. Lagen medger alltså inte att ett beslag, som inte längre behövs av straffprocessuella skäl, får bestå ens . Om en underrättelse till kronofogde- myndigheten skall lämnas i samband med att beslag hävs kan man överväga en bestämmelse som ger polisen rätt att hålla kvar egendomen i avvaktan på ett utmätningsbeslut. Vi har ställt oss frågan om en sådan frist är godtagbar med hänsyn till avvägningen mellan den enskildes intresse av att få tillbaka sin egendom och en enskild borgenärs eller statens intresse av att få sina fordringar betalda. Det förtjänar i sammanhanget att framhållas att en bestämmelse om frist vid hävande av beslag har införts i 27 kap. 8 § (SFS 1998:1573, prop. 1997/98:168 om godtrosförvärv). Beslag av föremål som någon framställt anspråk på får hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Tanken bakom bestämmelsen är att en målsägande skall ges tillfälle att begära kvarstad i tvistemål. I den departementspromemoria som föregick förslaget (Ju96/1615) diskute- ras bl.a. om förslaget är förenligt med . Det konstateras bl.a. att beslag av egendom betraktas som ett intrång i den rätt till respekt för egendom som tillkommer varje medborgare enligt artikel 1 i det första tilläggsprotokollet. Beslag av egendom är enligt att se som utnyttjande av egendom, så kallad användningskontroll. Förutsättningar för att en åtgärd som innebär användningskontroll skall vara förenlig med konventionen är att den har stöd i lag och att den står i överensstämmelse med det allmännas intresse. Det är konventionsstaten som skall avgöra om åtgärden är nödvändig. skall granska dels att åtgärden är laglig, dels att den har vidtagits i ett allmänt intresse, varvid detta intresse skall vägas mot det enskilda intresset. Domstolen har emellertid gett konventionsstaterna betydande frihet, of appreciation, att själva bestämma vad som är en rimlig avvägning. I departementspromemorian konstateras vidare att den föreslagna ändringen får lagform. Syftet med ändringen, dvs. det allmänna intresset, anges vara att underlätta för den ursprunglige ägaren att återfå egendom. Genom att beslaget förlängs i tiden kan staten möjliggöra för den som gör anspråk på beslagtagen egendom att försöka utverka en civilprocessuell säkerhetsåtgärd. Av promemorian framgår att detta skall ställas mot det men som drabbar den från vilken beslaget har gjorts. Ett så begränsat enskilt intresse kan enligt 366 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P promemorian knappast anses väga över det allmänna intresset av att godtrosförvärvslagens regelsystem kan få praktiskt genomslag. Eftersom ger staten en betydande frihet att avgöra vad som är en rimlig avvägning anses det i promemorian att den föreslagna utvidgningen under alla förhållanden inte torde innebära en kränkning av konventionen. De nu nämnda övervägandena visar att frågan om man bör ha en frist inte är okomplicerad. Det är ovanligt att beslag lämnas ut i samband med ett beslut om hävande. Detta har flera orsaker. En viktig orsak är att beslut om hävande oftast fattas av befattningshavare vid en annan myndighet än den som förvarar beslaget och att rent expeditionella rutiner skall fullgöras innan ett föremål kan återlämnas. I praktiken leder detta till att normalt åtminstone förflyter innan den från vilken beslaget har tagits nås av en underrättelse om att det beslagtagna kan hämtas. Det kan med fog antas att kronofogdemyndigheten med den snabba beslutsgången och moderna tekniska möjligheter i de allra flesta fall skulle hinna att fatta beslut om utmätning innan egendomen faktiskt lämnas ut till den enskilde. Behovet av en frist framstår därmed inte som så stort. En frist skulle, beroende på hur den konstrueras, vidare riskera att drabba betydligt flera beslag än de som föranleder exekutiva åtgärder. Vi föreslår därför inte någon bestämmelse som ger polisen rätt att hålla kvar egendomen . Det finns regler om beslag även i andra författningar än rättegångs- balken, t.ex. i varusmugglingslagen. Så som vi har utformat förslaget om underrättelseskyldighet krävs inte någon ändring i de övriga lagar som innehåller regler om beslag. Vi anser inte att det behövs några övergångsbestämmelser. Underrättelseskyldigheten kommer därför att omfatta även beslag som gjorts före ikraftträdandet. Vi föreslår inte några regler om underrättelse i samband med andra tvångsmedel eller i andra situationer. I de fall intresset av att uppgiften lämnas uppenbart väger över det intresse som sekretessen skall skydda kan generalklausulen tillämpas. Vi anser att detta är tillräckligt. 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P 367 Vid sidan av beslag är husrannsakan det tvångsmedel som det ligger närmast till hands att diskutera i detta sammanhang. Oavsett om en husrannsakan leder till beslag eller inte kan polisen i samband med verkställigheten av husrannsakan få information av värde för kronofog- demyndigheten. Som exempel kan nämnas att husrannsakan i ett företags lokaler eller i en misstänkts bostad dokumenteras med hjälp av video eller vanlig kamera och att upptagningen senare visar att det funnits värdefull konst. Likaså kan under en husrannsakan påträffas pengar eller värdeföremål som saknar betydelse för den aktuella brottsutredningen och som därför inte tas i beslag. Vidare kan påträffas handlingar rörande ekonomiska transaktioner som saknar betydelse för brottsutredningen men som har stort värde för kronofogdemyndigheten när det gäller att spåra tillgångar utomlands eller tillgångar som gömts undan med hjälp av bulvaner. Även om husrannsakan och beslag är närbesläktade tvångsmedel finns det också stora skillnader. Ett beslag är tillgängligt för en exekutiv åtgärd medan det vid en husrannsakan enbart framkommer information som kan vidarebefordras och som kan ligga till grund för eventuella framtida exekutiva åtgärder. Om man ser till kronofogde- myndighetens möjligheter att verkställa utmätning, torde därför underrättelse om iakttagelser vid husrannsakan vara av mindre värde än en underrättelse om att polisen tagit hand om egendom. En annan viktig skillnad är att det är enkelt att göra en äganderättsutredning beträffande egendom som tagits om hand medan enbart det förhållandet att en viss egendom har iakttagits i en bostad eller en lokal inte ger någon säker grund för antaganden om vem som är ägare. Informationen som sådan kan således ha värde men på ett mera indirekt plan. Enligt vår mening går det, när det gäller husrannsakan, inte att tillskapa regler som på en gång tillgodoser intresset av att vidare- befordra information till kronofogdemyndigheten och intresset av ett rimligt integritetsskydd för den enskilde. Som exempel kan nämnas att det inte torde vara möjligt att sätta upp någon begränsning som motsvarar värdegränsen vid beslag och att en regel därför måste omfatta all information. Vidare måste beaktas att det blir svårt att begränsa regeln till information som rör den misstänkte och att det även i övrigt är svårt att finna lämpliga avgränsningar. Enligt vår mening är möjligheterna att med stöd av generalklausulen lämna uppgifter fullt tillräckliga när det gäller husrannsakan. 368 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P Ett beslut om kvarstad är offentligt och beslutet verkställs av kronofogdemyndigheten (26 kap. 8 § samt 16 kap. 10 och 13 §§ utsökningsbalken). Något behov av underrättelse till kronofogdemyndigheten synes därför inte finnas i dessa fall. Förvar är enbart ett kortvarigt förstadium till kvarstad. Mot den bakgrunden finns enligt vår mening inte någon anledning att införa särskilda regler om underrättelse till kronofogdemyndigheten i dessa fall. +HPOLJ WHOHDYO\VVQLQJ P P Polisen kan få kännedom om tillgångar även genom vad som kommer fram under användningen av hemliga tvångsmedel. I första hand kan sådana uppgifter tänkas avslöjas under hemlig teleavlyssning. Även vid hemlig kameraövervakning kan möjligen sådana uppgifter komma . Dessa hemliga tvångsmedel anses med rätta vara särskilt integritetskränkande. I deras hemliga natur ligger att den som utsatts för tvångsmedlet kanske aldrig får kännedom om detta. Även om viss information skulle kunna vinnas är enligt vår mening dessa tvångsmedel av sådan art att eventuell överskottsinformation om ekonomiska tillgångar inte bör vidarebefordras rutinmässigt. Vi föreslår därför inte några regler om underrättelse till kronofogdemyndigheten i sådana fall. Det är normalt att pengar och värdeföremål påträffas vid den avvisitering som alltid genomförs i samband med gripande och omhändertagande av personer. Det rör sig då som regel om medel som är avsedda att täcka det normala behovet för personligt bruk. I vissa fall påträffas emellertid större summor pengar eller särskilt värdefulla föremål. Mot bakgrund av att avvisitering förekommer i betydligt fler situationer än då någon kan misstänkas för brott – som exempel kan nämnas att en s.k. trädkramare tas om hand för ordningsstörande, att någon omhändertas på grund av berusning eller att ett beslut om frihetsberövande enligt utlänningslagen skall verkställas – skulle 8QGHUUlWWHOVH WLOO NURQRIRJGHP\QGLJKHW RP EHVODJ P P 369 rutinmässig underrättelse till kronofogdemyndigheten i dessa fall komma att leda mycket långt. Härtill kommer att polisen som huvudregel inte får ta i från en person som tas in i polisarrest pengar, värdesaker och liknande egendom. Ett omhändertagande i polisarrest är normalt kortvarigt och äger inte sällan rum eller , vilket innebär att förutsättningarna för att informationen skall kunna läggas till grund för en utmätning eller annan exekutiv åtgärd är mycket begränsade. Vi anser att det skulle föra för långt att rutinmässigt underrätta kronofogdemyndigheten i dessa fall. Polisen bör liksom nu kunna lämna uppgifter med stöd av generalklausulen efter en intresse- avvägning i det enskilda fallet. På motsvarande sätt bör några särregler inte tillskapas för kropps- visitation enligt , varusmugglingslagen eller annan lagstiftning. Ett fall som vi har särskilt skäl att uppmärksamma är egendom som upptäcks vid polisens kontroll av en pantbank (jfr JO 1987/88 s. 93). Enligt 27 § pantbankslagen (1995:1000) har polisen rätt att kontrollera pantlagret och granska pantboken samt de handlingar som ligger till grund för den. Panter får dock inte tas om hand av polisen med stöd av pantbankslagen. Med hänsyn till att det råder ett förtroendeförhållande mellan pantbanken och pantsättaren anser vi att sekretessen för uppgifter om pantsatt egendom inte bör brytas annat än om det kan antas att egendomen är frånhänd annan genom brott. Skulle så vara fallet kan egendomen tas i beslag med stöd av reglerna i 27 kap. . Om polisen i annat fall upptäcker ett eventuellt överhypotek i pantsatt egendom bör underrättelse således inte få lämnas annat än efter en intresseavvägning i det enskilda fallet med stöd av generalklausulen. Det har från polishåll framhållits att omhändertagna vapen ofta representerar ett betydande värde och att det skulle vara värdefullt om information kunde lämnas till kronofogdemyndigheten i dessa fall. Enligt vår mening är det tillräckligt med de möjligheter till intresseav- vägning som generalklausulen erbjuder i dessa fall. 18Särskilda regler för skattemyndigheter 18.1Utlämnande av uppgifter till Vi lägger inte fram något förslag om att skattesekretessen skall kunna brytas för uppgiftslämnande till . Enligt vår mening måste man avvakta resultatet av Advokat- kommitténs förslag när det gäller insyn och sekretess i disciplinförfarandet hos samfundet, innan ställning kan tas till om sekretessbrytande regler skall införas. har i svar på Ekobrottsberedningens enkät påpekat att skattemyndigheter är skyldiga att lämna upplysningar om anmärknings- värda omständigheter i fråga om revisorers eller revisionsbolags verksamhet. Om däremot en skattemyndighet i sitt arbete uppmärk- sammar anmärkningsvärda handlingar från en advokat, får myndig- heten inte lämna upplysningar om detta till , vare sig på eget initiativ eller på begäran. 18.1.2Den rättsliga regleringen rörande advokater Regleringen av advokatväsendet bygger på att advokatverksamheten är en fri yrkesutövning. Endast den som är ledamot av advokat- samfund är advokat. I 8 kap. anges vilka formella krav som ställs på en advokat och hur någon kan vinna inträde i samfundet. Samfundet är en privaträttslig organisation som har offentligrättsliga drag. 372 6lUVNLOGD UHJOHU I|U VNDWWHP\QGLJKHWHU Advokater står enligt 8 kap. 6 § under tillsyn av styrelsen för samt den disciplinnämnd som samfundet utser. En advokat skall enligt 8 kap. 4 § i sin verksamhet redbart och nitiskt utföra de uppdrag som anförtrotts honom och iaktta god advokatsed. En advokat som i sin verksamhet uppsåtligen gör orätt eller som annars förfar oredligt skall uteslutas ur samfundet. Justitiekanslern får enligt enligt 8 kap. 6 § begära åtgärd hos advokat som åsidosätter sin plikt och hos styrelsen mot den som är behörig att vara advokat. De flesta disciplinärenden anhängiggörs dock av enskilda. Den som har vägrats inträde i eller uteslutits ur advokat- samfund får enligt 8 kap. 8 § överklaga beslutet hos . Justitiekanslern får hos överklaga ett beslut i en disciplinfråga av samfundets styrelse eller disciplinnämnd.