sou · GNB348d4 · 2000-01-01 00:00:00 — är detta endast en kommersiell fråga för de privata bolagen. kan man tala om före och efter 1997 eftersom då blev en myndighet. var departementen fristående och det var pres- sekreteraren som fick hantera medie- och informations- kontakterna. Krävdes förstärkning kunde man be om hjälp från ett annat departement som man hade kontakter med. Kontinuiteten är bättre nu än när informationsarbetet sköttes av pressekreteraren som följde statsrådet vid en avgång eller ett regeringsskifte. finns informatörer på samtliga departement plus en gemensam informations- och kommunikationsenhet på drygt 25 personer. Denna enhet är inte knuten till den politiska ledningen. Statsrådsberedningen har en ledningsroll inom . Informationsenheten tillhör förvalt- ningsavdelningen. Alla informatörer har inte formell ut- bildning, men de är ändock erfarna och professionella informatörer. finns ingen informationsjour inom , men väl en beredskapsorganisation. Däri in- går ett antal tjänstemän, statssekreterare och jurister men ingen från informationsenheten. själv in- går på grund av intresse och tidigare verksamhet, inte i egenskap av anställd på informationsenheten. En plan för hur informationsenheten skall hantera kriser håller dock på att tas fram och det är som håller i detta arbete. Det handlar om en organisation som klarar telefonbemanning, kontakt med intresserade, intranät etc. Övriga funktioner som informationsenheten ansvarar för är info-butiken på , service åt allmän- heten, trycksaksproduktion, regeringens webbplats, stu- diebesök samt extern information. har haft en presschef sedan 1920- talet och pressombudsman sedan . Press- och informationsenheten består av ett 50-tal perso- ner i och en utlandsorganisation med pressråd, pressattachéer med mera. För att vara ett land av storlek är organisationen väldigt stor. I utlandet krymper organisationen. Enheten ligger under pressinformation och kultur och handhar allt från information om i dessa frågor till utrikespolitik och konsulära frågor. presschef står nära ledningen och pressenheten får därigenom del av ledningens tanke- banor. Internt är pressenheten organiserad så att ett antal medarbetare svarar mot ett antal andra enheter och följer arbetet i dessa genom närvaro vid deras möten. Således har man en medhörning på alla ledare i organisationen. har ett eget intranät som kom- mer att uppgå i intranät. En rätt normal dag på består åtminstone av något krismöte. Vi arbetar med utlands- myndigheter och gränsöverskridande med vissa departe- ment som Statsrådsberedningen och Försvarsdeparte- mentet. Det finns mycket att lära inom detta område . I konsulära frågor har en informationsplikt till allmänhet och medier, vilket kan lik- nas vid polisens roll. Då beskriver man hur arbetet läggs upp vid kidnappningsfall eller när svenska råkar illa ut ut- omlands. Sättet att agera varierar mycket, kriser finns inom alla områden. skall agera inom utrikes säkerhetspolitik, upplysa om den, informera om biståndspolitik och katastrofinsatser, humanitära in- satser, handelspolitik med mera, med mera. I alla områden kan kriser förekomma. Det krävs flexibilitet och beredskap. Trovärdighet och saklighet är mycket viktigt. Utrikessekretessen och rela- tionen till andra länder kan ibland försvåra informations- arbetet. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Myndigheterna får liksom allmänheten sin första informa- tion från medierna, det är naturligt. Medierna vill tala med beslutsfattare hellre än informatörer från myndigheterna. Det är inte bra om en talesperson får monopol på information och en och samma människa skall uttala sig i olika ärenden. Den myn- dighet som försöker stänga in medierna i en särskild lokal och matar dem med presskonferenser en gång , den myndigheten får problem. Efter fungerade informationen till massmedierna dåligt, både från myndigheter som Sjö- fartsverket och från rederiet. Myndighetspersoner blir som alla andra chockade och bör förbereda sig för detta inför krissituationer. Frågan om att intervjua ögonvittnen eller ej är ett stort problem. Medierna kommer alltid att intervjua ögonvitt- nen, även de som är chockade. Det är ofta enda sättet att få reda på vad som har hänt. Ett förslag är att SPF, tillsam- mans med journalistförbundet borde ordna en utbildning där kunniga människor utbildar journalister om hur man känner igen vem som befinner sig i chock, och hur man skall förhålla sig så att man inte skadar dessa. I samband med mycket svåra händelser som Estonia- katastrofen eller Palmemordet ställs särskilda krav på de högre myndigheterna och deras företrädare. Efter Esto- niaolyckan var det märkligt nog på initiativ av Aktuellt som kungen höll tal till nationen i TV. Vi behöver alla också ett mått av värdighet i sorgen, vilket var något som saknades efter Estoniakatastrofen. Det gäller också på regeringsnivå. Medierna hade accepterat om statsministern ville hålla tal och till och med ansett det lämpligt, även om intervjuer också måste göras t.ex. rö- rande bärgningsfrågan. En annan svår fråga efter handlar om mediernas relation till anhöriga och överlevande på . Medierna ringer ofta till de anhörigas föreningar för att få kommentarer på olika politiska förslag och händel- ser. Hur representativa är föreningarnas representanter? Skall man fråga andra och riskera att jaga upp människor som funnit en viss ro? Hur påverkas medier och andra av de bråk som förekommit och förekommer i anhörig- organisationer? Skall medierna granska dessa? Bidrar me- dierna till att permanenta sorgen för de anhöriga genom sitt agerande? måste anhöriga få komma till tals i olika frå- gor som rör exempelvis skadestånd och bärgning. Medi- erna och anhöriga har kommit in i ett slags symbios som är svår att komma ur. , doktorand med inriktning på katastrofjournalistik vid JMG –masskommunikation – God katastrofjournalistik ställer stora krav på lyhördhet och kompetens hos mediernas medarbetare. Professio- nella normer och personlig medkänsla skall verka i syntes. Närhet i rapporteringen skall förenas med respekt för den intervjuades tillstånd. Mediernas närvaro och uppdrag vid katastrofer och stora olyckor rymmer många paradoxer, och det är ingen tillfällighet att dessa tragiska händelser ofta leder till de största journalistiska framgångarna. En jämförelse av begreppen kris och nyhet ger vid handen att de båda vetenskapliga definitionerna samman- faller på i princip varje punkt. Om man betraktar katastro- fen som en form av kris, kan det nyhetsrus som ofta upp- står få sin förklaring. leder dessa händelser till att även journalister och fotografer chockas och drabbas av en slags arbetsförlamning. Sådana exempel finns från tid- ningen efter Estoniakatastrofen, och många av de första på plats vid brandkatastrofen i (oktober –98) vittnar om hur yrkesfiltren raseras och block och penna fick packas ner. Journalister och fotografer har en svår uppgift i att be- mästra stressen och klara de etiska avvägningarna på olycksplatsen. Ändå förväntas alla yrkeskoder sitta berg- fast trots att uppdraget kanske sker under chockliknande betingelser. I en situation där inte ens räddnings- personalen anser sig tillräckligt förberedd är medierna na- turligtvis mycket dåligt rustade för att möta och skildra katastrofens konsekvenser. Det kan vara relevant att fråga sig varför så stor andel B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A etiska avvägningar överlåts till den enskilda reportern eller fotografen på olycksplatsen. Oetiska intervjuer görs ofrån- komligen, men borde inte publiceras. Många avgörande etiska bedömningar kan göras på redaktionell nivå, men verkligheten blir ibland den rakt motsatta. Från redaktio- nen kommer de förväntningar och den press som får rep- orten att gå ett steg till. Det är ofta värre att bli beskylld för att ha gjort för lite än för mycket. Med avståndet ökar okänsligheten. Detta gäller möjligen också den känslighet med viken mediernas personal på olycksplatsen hanterar situationen. Det faktum att journalisterna efter Estonia- katastrofen inte verkade på själva olycksplatsen kan hypo- tetiskt tänkas ha viss betydelse för graden av närgångenhet och hänsyn. I fallet stod journalisterna i katastrofens centrum vilket sannolikt ledde till ett större mått av försiktighet. Händelserna i lär oss inte bara att sjukhusen bör ha beredskap att möta ett mycket stort antal anhöriga, utan också att stort mediauppbåd. Det är viktigt att också övriga yrkesgrupper har en realistisk uppfattning om mediernas arbetsvillkor. En nyhet förmedlas oerhört snabbt, förgrenas via olika förmedlare och når många sam- . Det är därför viktigt med s.k. rätt-tidig information, vilket innebär att informationen är korrekt och att den presenteras . Dementier skapar lätt förvirring, och har ibland svårt att över huvud taget nå fram. En självklar del av katastrofrapporteringen är att skildra de människor som drabbats och dem som överlevt. Att ha blivit fotograferad eller filmad av TV och expone- rad i chocktillstånd för en stor publik, kan dock vara skad- ligt för de överlevandes framtida rehabilitering. Det finns exempel på hur publicerade TV-inslag och artiklar kan användas för att stanna kvar i sorgen, en slags fixering som gör det svårt att gå vidare. Många människor som drabbas av post-traumatisk stress (ett psykiatriskt tillstånd som ef- fekt av ett psykiskt trauma) visar tendenser att söka upp traumat på nytt. Att titta på TV-inslaget eller läsa artikeln om och om igen kan vara ett sätt. Kunskap om det oförutsedda kan låta som en utopi, men kunskapsfaktorn bör poängteras i sammanhanget. Journalistkårens kännedom om krisreaktioner och kris- förlopp får antas relativt begränsad, med utgångspunkt från kursinnehållet vid landets journalistutbildningar. Dessa kunskaper är viktiga eftersom chockens ansikte är lynnigt och kan sända ut missledande signaler. Då en indi- vid drabbas av s.k. psycic numbing (en slags krisreaktion) luras journalisten att uppleva den intervjuade som san- sad och kontrollerad, när det i stället kan vara fråga om att personen är chockad och har drabbats av overklighets- känsla. Psycic numbing är en av flera s.k. coping-strate- gier. Med coping menas det sätt på vilket individen bemöter, bemästrar och anpassar sig till såväl inre som yttre hot. Det finns en vilja till lärande. Efter brandkatastrofen i har intresset för utbildning och fortbildning i nämnda kunskapsområde varit stort. Bland annat har i planer på att införa kris- psykologi/katastrofjournalistik i journalistutbildningen. Några hållpunkter inför framtida mediebevakning är att i möjligaste mån undvika att intervjua chockade män- niskor, att inte visa bilder där offer eller överlevande kan identifieras, att försöka utveckla nya journalistiska former för att skildra det som sker. Journalister och fotografer bör regelmässigt erbjudas krisbearbetning efter avslutat upp- drag. Dessutom kan en konsekvensanalys av medie- bevakningen vara fruktbar som erfarenhetsgrund för kommande uppdrag. Att träffas innan det har hänt är en möjlig väg mot ökat professionellt förhållningssätt mellan yrkesgrupperna på olycksplatsen; en gemensam utbild- ning för katastrofens olika aktörer. , laborator Försvarshögskolan i Samhället utvecklas mot ett risksamhälle med en ökad komplexitet. Det blir allt svårare att förutse och förstå vilka skeenden som kommer att utvecklas. Ett problem är att de begrepp som används inte har samma innebörd, framförallt mellan experter och vanligt B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Och inte ens experter emellan. att fånga upp detta och vidta de åtgärder som behövs för nar tillräckligt med kunskaper om vilken variationsvidd i att allmänheten skall ha en så god kunskap som möjligt, upplevelser och beteenden som finns människor emellan. inte minst de som utsätts för risker och behöver vidta Människor har ett förnuft som de agerar utifrån vid en De beter sig ofta utifrån sina mål på så Polisen har som regel att hantera ett stort antal män- Experter och ledare behöver betydligt mera niskor vid en särskild händelse. För att klara svåra situatio- kunskap om hur människor tänker och reagerar. ner måste man i förväg fundera över vad organisationen viktigt att i förväg försöka fundera ut vad människor har själv behöver för information och vad som behöver lämnas för informationsbehov och hur det skall bemötas. till allmänheten och hur detta bör ske. enskilde drabbade människan är en resurs i detta arbete. måste då vara att människor tänker olika och uppfattar in- Det är viktigt för myndigheterna att bygga upp en för- Ofta glöms det bort att den enskilda måga som svarar mot det förtroende som förhoppningsvis drabbade människan är en resurs även vid en svår hän- har myndigheterna motstridiga intres- sen som måste vägas samman i detta arbete. Typiskt vid särskilda händelser är att polisen har att samverka med andra aktörer på olika nivåer. försvarsmakten, räddningstjänsten samt hälso- och sjuk- vården försöker skapa en gemensam doktrin att tackla utgör den centrala myndigheten inom Det kan gälla det psykosociala omhänderta- Från finns det 21 polis- gandet, organisationen på insatsplatsen etc. För att uppnå har inte längre nå- en bra samverkan genomförs viss gemensam utbildning got direkt ansvar för polismyndigheterna. ning finns dock kvar vid samhälls- och katastrof- Det finns ett spänningsfält mellan nivåerna i samhället. Ofta värjer sig den lokala nivån för inblandning från regio- Särskilda händelser kännetecknas av att de ofta inträf- nal och nationell nivå i det operativa arbetet. far överraskande, är svåra att få ett grepp om, ler större insatser finns det lite rutin i . har ett komprimerat tidsförlopp och ett upptrappat flöde gare blir det därför med övningar och utbildning, vilket Dagens resursknappa samhälle har inte dyg- inte är prioriterat vad gäller polisen, som främst arbe- net runt resurser i tjänst för alla tänkbara situationer. tar med närpoliskonceptet. Polisen är inte lika innebär att insatsorganisationerna måste mobiliseras och insatsorienterad som den har varit. att de växer till successivt. Många situationer är dyna- Polisens insatsorganisation vid särskilda händelser be- miska, dvs. de utvecklar sig och det är svårt att står av en polisstyrka som leds av en polisinsatschef med veta vad som kommer att hända. eller utan stab, dvs. en yttre ledning. Sedan finns det som De samverkande aktörerna får av naturliga skäl ofta regel en övergripande operativ ledning som styrs av olika uppfattningar om en händelse. Det är oerhört svårt polismyndighetens chef eller av den denne utsett. men mycket viktigt att stämma av lägesbilder så man får Särskilda händelser av riksangelägenhet upprättas vid samma verklighetsuppfattning i olika staber, särskilt om () en stab för över- arbetet utförs över en stor yta och är utdraget i tiden. gripande operativ samordning och strategisk ledning. ken är stor om inte den interna kommunikationen fung- har ett liknande system. erar att det blir ett gap mellan dessa bilder. staberna finns olika funktioner. En funktion skall t.ex. leda tar massmedierna händelsen på sitt eget sätt, vilket för- insatsen, en funktion skall analysera den, en tredje svarar medlas till allmänheten och de drabbade m.fl. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Det skulle behövas ett bättre utvecklat system som kan självkorrigera sig under en pågående insats och som kan förhindra fastkörning i bekväma eller felaktiga hjulspår. Slutligen bör vi utveckla vår samarbetsförmåga. , direktor kriscentrum på Vårsta är en funktionsansvarig myndighet. Upp- giften är att se till att den verksamhet som bedrivs även skall kunna bedrivas i svåra situationer. Detta för att kunna ge människor trygghet och tillit. Huvuduppgifte- rna är omsorg, diakoni, stödarbete, själavård, stödsamtal, begravningsgudtjänster, sorgearbete. Kyrkan är mycket aktiv i POSOM-grupper. finns det oerhörda klyftor i kunskap och beredskap. Utbildning pågår inom kyrkan och skall förtroendevalda och anställda ges utbildning. Vid Göteborgsbranden sa myndighetsrepresentanter att man inte visste vilka resurser Röda korset har. Det finns grupper för psykiskt och socialt stöd. Vidare utbildas med- lemmar i kris och medmänskligt stöd. Genom de många medlemmarna finns en uthållighet inom organisationen. När någon behöver stöd i sin sorg kan Röda korset hjälpa till med en kontinuerlig stödperson. För att fylla en roll i krisarbetet bör Röda korset finnas med redan på planeringsstadiet. Detta skulle innebära att olika aktörer lär känna varandra och förstår varandra och ett kontaktnät byggs upp. Det är viktigt att hjälparbetarna vet sin roll och när det är dags att kalla in annan hjälp. Frivilliga skall inte överta någon yrkesroll i sitt arbete. Det handlar om att vara ett stöd, att kunna finnas till och att kunna hjälpa till där ingen annan har att utföra en arbets- uppgift. När något inträffar är det viktigt att använda fan- tasin för att tänka ut vad som kan behövas. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A Individuella och samhälleliga konsekvenser av Estoniahaveriet Analysgruppen arrangerade ett seminarium den 16–med syfte att belysa de individuella och samhälleliga konsekvenserna av Estoniakatastrofen. I det följande presenteras referat av de anföranden som hölls. Sorg i ett livstidsperspektiv , professor i psykiatri vid och hovpredikant En utgångspunkt för resonemanget är att sorg är någon- ting normalt som drabbar oss alla. Ingen människa undgår sorg. En andra utgångspunkt är att sorgen orsakas av en förlust men att alla förluster inte leder till sorg. Som tankeexempel säger att förlusten av en ny- inköpt ring inte går att jämföra med förlusten av en vigsel- ring. Det är ingen tröst att man kan köpa en ny. Vigsel- ringen innehåller för mycket känslor. En tredje utgångspunkt är att förlusten i en sorg gäller såväl den bortgångne som den sörjande. Att förlora en an- hörig är att förlora något av sig själv. Sorgen är inte enkel- riktad utan relationsrelaterad. ställer därefter frågan om sorg är nå- gonting farligt och beskriver en studie94 över dödsorsaker i . Bland dödsorsaker som smittkoppor, syfi- lis, gikt och självmord återfinns även sorg. Även om detta inte är någon högklassig vetenskaplig framställning, säger den att sorg alltid har uppmärksammats som något som kan få stora konsekvenser och som inte alltid ger den erfarenhetsmängd som många tror. En annan studie95 som utfördes på 4 486 änk- lingar i visar ökning av dödlighetstalet för dessa, efter hus- truns död. I en kompletterande studie96 visades senare att tre fjärdedelar av denna överdödlighet på förklarades av hjärtsjukdomar. Det är tydligen hjärtat som är i farozonen när sorgen blir för svår. I en ytterligare studie97 fann man att sjukvårdskon- sumtionen påverkades av anhörigas dödsfall. 44 änkors sjukjournaler undersöktes varvid man fann att antalet sjukvårdsbesök per halvår var 2,2 före makens bortgång och 3,6 efter. Då vi drabbas av sorg eller en traumatisk händelse är en första naturlig reaktion att vi vill stänga in oss själva för att stänga händelsen ute. Denna fas brukar kallas chockfasen och illustreras av en bild på en ostkupa som omger en drabbad. Chockfasen innebär dock inte att vi alltid är helt kontaktlösa, men den drabbade är inte tillgänglig för in- formation på det vanliga sättet. Det är svårt att nå fram med information. Man tar inte in sådant man inte orkar höra. Reaktionerna från omgivningen blir ofta att det inte är någon idé att säga något, personen är så inkapslad och sluten. Hur länge chockfasen varar är individuellt, eller i särskilt traumatiska fall längre än så. Nästa fas kallas reaktionsfasen. Då börjar den drabbade bli mogen att ta till sig sanningen och försöker därför knacka hål på ostkupan inifrån. B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A in från lite olika håll och i olika takt. Det går inte för den som drabbats av sorg att ta till sig allt på en gång. I den här fasen blir tillvaron för människan ofta kaotisk. Reaktionen hos omgivningen kan bli att personen är splittrad och svår att orka med och risken finns att man som anhörig eller vän drar sig undan. Det bästa är att bara finnas där och låta vederbörande tala, inte stöta bort. Fasen måste ta sin tid. är man beredd att lämna ostkupan. Man orkar till och med sopa upp resterna efter det man har varit med om. Man har börjat ett nytt liv. I det här momentet hör man exempelvis personen säga: har jag orkat ta bort hans säng. har jag tapetserat om i sov- rummet. Detta är uttryck för att man lämnat händelsen bakom sig. Denna fas kallas reparationsfasen. Under nyorienteringsfasen har den som drabbats av sorg eller en traumatisk händelse integrerat upplevelsen med sitt liv och börjat en process av nyorientering. Men det finns fortfarande risk för att en liten händelse kan väcka det gamla till liv igen och reaktualisera känslor man trodde var passerade. De beskrivna faserna gäller sorg och även andra trau- matiska upplevelser. Sorgen har dock några inslag som är unika. Ett sådant inslag är att sorgen tillhandahåller en ny identitet på gott och ont. Att anta en ny identitet betyder att man ger upp en tidigare. Förlorar man en anhörig för- lorar man delar av den egna identiteten. Denna konsolidering av identiteten – Vem är jag nu när jag inte lever i den relation som jag har levt i? – är svår. Frågorna hur och varför, är begrepp som menar kan komplicera sorgeförloppet om de sam- manblandas. Hur – avser frågan om dödsorsaken och dödssättet. Varför – har däremot en annan dimension och avser frågan om mening, eller kanske brist på mening. Frågan varför har en kvalitet som ibland gör frågan hur mindre intressant. Som exempel nämner en brandman som dör under yrkesutövning. Om de anhö- riga på frågan varför får veta att han dog när han rusade tillbaka för att rädda ett barn, kan de möjligen känna nå- gon slags mening med hans död. Brist på mening gör ris- ken större för att den förlustdrabbade skall fastna i ett äl- tande. resonerar vidare att begreppet sorg skulle kunna delas in i tre typer: den individuella, kollek- tiva och den regionala eller nationella. De olika sorge- typerna kan se olika ut. Den individuella sorgen rör sig på ett personligt plan. Den sörjande kan möjligen diskutera den med någon, samtala om den, men ingen annan kan ta över den. Den sörjande vet att ingen annan kan förstå precis hur det känns. Den kollektiva sorgen är en gemensam angelägenhet i en avgränsad grupp, t.ex. familj, arbetsplats eller intresse- förening. Sorgen efter en borgången kollega t.ex. är knu- ten till arbetsgemenskapen. Den sörjande bär kanske inte sorgen med sig hem på samma sätt. Den regionala eller nationella sorgen är också kollektiv. Men den är inte begränsad till en grupp vilket gör att sam- hörighetskänslan kanske inte är lika tydlig. Sorgen rör sig på ett symboliskt plan. Ett exempel på denna typ av sorg är reaktionerna efter mordet på , prinsessan bortgång och försvinnande i Syd- 1977. Död hör livet till. Människan bär också med sig en tanke om att sorg får oss att mogna och växa. Detta äger en giltighet då sorgen kommer i intervaller. Mellan intervallerna hinner människan hantera sorgen, forma en ny identitet och därmed förbereda sig inför nästa döds- fall. Värre är det vid serier av dödsfall med korta intervall. Sorgebördan blir då ackumulerad och det tar för den att plana ut och försvinna. Detta förvärras ytterligare vid massiv död under kort tidsrymd, t.ex. vid en katastrof eller under krig. Som individer hör vi mest talas om effek- terna av den individuella sorgen. Vår erfarenhet av de psy- kologiska effekterna av katastrofer och massdöd är mer begränsade. Förhållandet till den bortgångne påverkar. Att förlora en make eller ett barn är särskilt svårt. Styrkan i tillgiven- heten, liksom tryggheten och graden av beroende är på- verkande faktorer.