sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt 155 § i den norska strafflagen skall den som har skälig grund att tro att han är smittsam med en allmänfarlig smittsam sjukdom och som av oaktsamhet överför smitta eller utsätter annan för fara att smit- tas dömas till fängelse i högst . Strafflagen innehåller även ett par bestämmelser som är direkt kopplade till smittskyddslagen. I 357 § stadgas att den som överträder föreskrifter meddelade med stöd av smittskyddslagen skall dömas till böter eller fängelse i högst tre måna- der. Har konkret fara för smittspridning förelegat skall i stället 156 § tillämpas. Enligt denna paragraf skall den som överträder allmänna bestämmelser som meddelats till skydd mot smittsamma sjukdomar eller överträtt individuella föreskrifter som meddelats med stöd av smittskyddslagen dömas till böter eller fängelse i högst , om han haft vetskap om att han därigenom vållat fara för att smittan skulle kun- na komma att spridas till många personer. Drabbas en målsägande av betydande kroppsskada eller avlider kan straffet bli fängelse i högst . Den finska smittskyddslagen indelar de sjukdomar som omfattas i tre kategorier; allmänfarliga, anmälningspliktiga och andra smittsamma sjukdomar. I förordning bestäms vilka sjukdomar som är hänförliga till respektive kategori. Bland de allmänfarliga återfinns bl.a. ehec och tu- berkulos och bland de anmälningspliktiga hivinfektion samt hepatit B och C. Läkare, tandläkare och somliga laboratorier är skyldiga att göra anmälan om vissa smittsamma sjukdomar. Anmälan om allmänfarlig smittsam sjukdom skall innehålla den smittades namn och personnum- mer, medan uppgift om namn inte skall lämnas då fråga är om anmäl- ningspliktig sjukdom. Vid hivsmitta skickas anmälan direkt till som vidarebefordrar uppgifterna utan personnummer till hälsocentral samt sjukvårdsdistrikt. Möjlighet ges till anonym testning av hivinfektion. Om allmänfarlig smittsam sjukdom som medför risk för smitta konstaterats eller med fog kan förväntas skall hälsovårdsmyndigheterna utan dröjsmål vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra att sjukdomen sprids. Hälsovårdsnämnderna kan därvid bl.a. förordna om isolering av bostäder och vårdanstalter, stängning av läroanstalter och daghem samt besluta om desinfektion eller förstöring. Ansvarig läkare vid hälsocent- ral kan förordna om undersökning av personer som är eller misstänks vara smittade och om andra försiktighetsåtgärder. Dessa kan omfatta föreskrifter som gäller personlig hygien, arbete, skolgång och andra levnadsförhållanden. Läkaren skall vidare sörja för att lämplig vård an- visas. Vid allmänfarlig eller anmälningspliktig sjukdom är, om läkaren finner detta nödvändigt för att motverka smittspridning, den smittade eller misstänkt smittade skyldig att delta i smittspårning. Sanktioner mot patienter som vägrar att medverka saknas emellertid. kan besluta om tvångsisolering av den som in- sjuknat eller misstänks ha insjuknat i allmänfarlig smittsam sjukdom (således inte hivinfektion eller aids). I brådskande fall kan ansvarig lä- kare vid hälsovårdscentral besluta om isolering; beslutet måste dock genast underställas hälsovårdsnämnden. Isolering kan ske om risken för att sjukdomen skall sprida sig är uppenbar och spridningen inte kan förhindras med hjälp av andra åtgärder eller om personen i fråga inte kan eller vill underkasta sig de andra åtgärder som krävs till förhindran- de av smittspridning. Innan tvångsisolering tillgrips skall alla andra möjliga sätt att hindra smittspridning prövas. Utgångspunkten är att den isolerade personens frihet inte skall begränsas i större utsträckning än vad som är nödvändigt för att hindra att smitta sprids och att vården skall baseras på hans samtycke. Lagen medger emellertid att vård ges även utan samtycke. Isolering kan pågå . Efter framställan från hälsovårdsnämnden kan länsrätten besluta om förläng- ning . Således kan isolering pågå under högst fem må- nader i sträck. Den finska smittskyddslagen innehåller en bestämmelse om straff- ansvar för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet försummar att iakt- ta för honom utfärdade förhållningsregler och därigenom vållat risk för spridning av allmänfarlig smittsam sjukdom. Gärningsmannen kan i sådant fall dömas för "orsakande av smittorisk" till böter eller fängelse ; detsamma gäller den som förordnats att hålla sig isolerad men som underlåter att iaktta inrättningens ordningsregler. Vi- dare finns i den finska strafflagen en bestämmelse som straffbelägger uppsåtligt spridande av farsot. Bestämmelsen omfattar dock endast fall då gärningsmannen ger upphov till en epidemi genom att smitta ett fler- tal personer. I andra fall kan strafflagens bestämmelser om bl.a. miss- handel och vållande till kroppsskada eller sjukdom komma i fråga. Smittskyddet regleras i den federala Gesetz zur Verhütung und Bekämpfung übertragbarer Krankheiten beim Menschen ( %XQGHV 6HXFKHQJHVHW]). För vissa sexuellt överförbara sjukdomar finns dess- utom specialbestämmelser i federala Geschlechtskrankheitengesetz. Smittskyddslagen omfattar samtliga smittsamma sjukdomar. Vissa fe- derala författningar reglerar särskilda frågor hänförliga till hiv/aids, bl.a. sådana som rör ekonomiskt bistånd. Behandlande läkare är skyldig att anmäla vissa i smittskyddslagen förtecknade sjukdomar till hälsovårdsnämnden. Enligt en speciallag skall hivfall anmälas till ett centralt register. Den smittades identitet får därvid inte röjas. Anmälan av aids görs på frivillig basis. Smittskyddslagen innehåller bl.a. regler om föreb yggande åtgärder, tvångsåtgärder, kostnader och sanktioner. Hälsovårdsmyndigheterna kan vidta en mängd åtgärder för att kontrollera smittsamma sjukdomar, t.ex. kan i vissa fall beslutas om att en enskild skall genomgå läkarun- dersökning, ställas under särskild övervakning, beläggas med yrkesför- bud eller isoleras. Tvångsisolering får endast ske i mycket speciella fall. Bestämmelserna i smittskyddslagen kan kompletteras med regler på delstatsnivå. Exempelvis har antagit en mängd särregler beträf- fande hiv/aids. Hivtest, som i andra delstater i princip är fakultativt, är i obligatorisk för somliga kategorier (t.ex. prostituerade och intravenösa missbrukare) och ett negativt hivtest är en förutsättning för att uppehållstillstånd skall beviljas (vissa undantag görs emellertid, bl.a. för EU-medborgare). De bayerska myndigheterna har meddelat en rad regler som hivpositiva måste följa, bl.a. föreligger en skyldighet för den som är smittad att berätta för sexualpartners om sin infektion. Bryter en smittad mot reglerna vid upprepade tillfällen och därigenom sprider smitta och orsakar fara för andra kan han tvångsisoleras efter beslut av domstol. De tyska domstolarna har tillämpat bestämmelserna i buch (motsv. ) om grov misshandel och försök till grov misshandel vid bedömningen av straffansvar för gärningar som innebu- rit överföring eller fara för överföring av smitta. Bestämmelserna har bl.a. tillämpats på fall rörande överföring av hivinfektion vid sexuellt umgänge. smittskyddslag, (SLGHPLHJHVHW], omfattar en mängd smitt- samma sjukdomar (kolera, lepra, pest, malaria, hepatiter m.fl.). Tuber- kulos regleras i en särskild lag, Tuberkulosegesetz, och vissa sexuellt överförbara sjukdomar (gonorré, syfilis, ulcus molle och lymfogranu- loma inguinale) i Geschlechtskrankheitsgesetz. Vare sig Epidemiege- setz eller Geschlechtskrankheitsgesetz är tillämplig på hivinfektion el- ler aids; här gäller i stället en särlag, Aidsgesetz. Epidemiegesetz innehåller bl.a. regler om anmälningsplikt. I lagen finns vidare bestämmelser om tvångsåtgärder som kan vidtas för att begränsa smittspridning, t.ex. obligatorisk undersökning, tvångsvård, övervakning och isolering av personer som är eller misstänks vara smittade. Isolering kan ske i den enskildes hem eller på sjukhus eller liknande institution, och kan bara komma i fråga beträffande sjukdomar som förtecknats i särskild förordning. Andra åtgärder som kan vidtas enligt lagen är desinfektion eller förstörelse av lösöre samt utrymning av bostäder. Tuberkulosegesetz innehåller liknande bestämmelser. Bes- lut om tvångsåtgärder enligt de båda lagarna tas av lokal hälsovårds- myndighet efter hörande av behandlande läkare. Enligt bestämmelserna i är bl.a. behandlande läkare skyldiga att anmäla fall av aids (men inte hivinfektion) till socialdepar- tementet. Anmälan skall innehålla den sjukes initialer, födelsedatum och kön. Vidare finns i lagen regler om att prostituerade med jämna mellanrum måste låta testa sig, att prostitution är förbjuden för hivposi- tiva och att läkare är skyldiga att ge hivsmittade patienter detaljerade upplysningar och råd. Bestämmelser om kontaktspårning och tvångs- åtgärder saknas. I den österrikiska strafflagen finns en specialbestämmelse som tar sikte på överföring av smittsamma sjukdomar från en person till en annan. Den som uppsåtligen äventyrar annans hälsa med vissa smitt- samma sjukdomar kan dömas till böter eller fängelse i högst . Begås brottet av oaktsamhet är straffskalan böter eller fängelse i högst . För ansvar enligt bestämmelsen fordras inte att smitta verkligen överförts; det räcker med att en smittad företagit en handling genom vilken smittoöverföring kan ske. Flera underrätter har tillämpat bestäm- melsen på hivsmittade som haft oskyddat sexuellt umgänge med annan. antog en ny smittskyddslag . Lagen omfattar endast vissa uppräknade smittsamma sjukdomar och bland dessa ingår inte hiv/aids. Kontrollen av hiv/aids baseras i stället främst på frivilligt samarbete. Vissa specialförfattningar på området förekommer, bl.a. rörande framställningen av blodprodukter. Enligt smittskyddslagen skall behandlande läkare anmäla vissa sjuk- domar till den kommunala hälsomyndigheten. Anmälan av hivinfektion och aids sker på frivillig basis. Chefen för den kommunala förvaltningen har befogenhet att förord- na om en rad smittskyddsåtgärder. Han kan t.ex. besluta att en person skall undersökas av läkare, om avstängning av smittbärare från arbets- platser och skolor samt om förstöring av lösöre. Han kan även besluta om tvångsisolering. Ett sådant beslut måste dock bekräftas av domstol för att vara giltigt. För att tvångsisolering skall kunna komma ifråga måste det röra sig om vissa, särskilt förtecknade, sjukdomar. Förteck- ningen kan ändras tämligen snabbt genom beslut av hälsoministern (ministerns beslut är dock interimistiskt och måste fast- ställas av ). återfinns bl.a. polio, tuberkulos, difteri, rabies och virala hemorragiska febrar i förteckningen. Tvångs- isolering får endast ske om en person vägrar att följa de förhållnings- regler som givits honom, inte frivilligt låter isolera sig samt utgör en allvarlig fara för sin omgivning. Varje annan möjlighet att komma till- rätta med problemet måste ha prövats innan beslut om tvångsisolering tas. Isolering sker på sjukhus och upphävs först då personen ifråga antingen väljer att frivilligt underkasta sig åtgärder eller kan smitta annan. Den nederländska strafflagen innehåller ingen bestämmelse som särskilt tar sikte på överföring av smitta från en person till en annan, men i vissa fall kan det bli aktuellt att använda sig av straffbestämmel- serna som rör våld mot person. Den grundläggande franska smittskyddslagstiftningen återfinns i Code de la santé publique (i texten nedan förkortad CSP). Bestämmelserna kompletteras av förordningar och regler utfärdade på lokal nivå. CSP innehåller bl.a. bestämmelser om obligatorisk vaccination och anmäl- ningsplikt rörande vissa sjukdomar (t.ex. råder obligatorisk anmäl- ningsplikt beträffande aids, varvid den smittades identitet inte får röjas; hivinfektion rapporteras på frivillig basis). Då en epidemi eller annan överhängande fara hotar folkhälsan kan prefekten (ung. landshövdingen) besluta om omedelbar verk- ställighet av åtgärder som regeringen föreskrivit i förordning. Exempel på sådana åtgärder är förstörelse av livsmedel och isolering på sjukhus av personer som smittats av vissa smittsamma sjukdomar (t.ex. smitt- koppor, kolera och pest). Åtgärderna får emellertid endast vidtas om omständigheterna är exceptionella. Bekämpningen av de sexuellt överförbara sjukdomarna syfilis, go- norré, ulcus molle och klamydia behandlas i ett eget avsnitt i CSP. Per- soner som lider av sådan sjukdom är skyldiga att undergå läkarunder- sökning och behandling till dess smittrisken försvunnit. Prefekten kan i vissa fall besluta att en smittad skall tvångsintas på sjukhus. Även för bekämpningen av hivinfektion finns ett särskilt kapitel. Där fastslås att staten skall bestämma inriktningen på kampen mot sjukdomen. Vidare förordnas att det i varje del av landet skall anvisas åtminstone en mot- tagning som utan kostnad för den sökande och utan att avslöja dennes identitet skall genomföra hivtest. Till dessa bestämmelser finns en rad specialförordningar, bl.a. rörande hivtestning (som i princip är frivillig, med undantag för vissa grupper som t.ex. blodgivare). Det finns ingen skyldighet för hivpositiva att motta vård eller informera sina sexual- partners. Något program för kontaktspårning finns inte. Straffansvar för överföring av hivinfektion till sexualpartners har såvitt känt inte prövats av franska domstolar. Ansvar för annan typ av överföring av smitta från en person till en annan har prövats enligt bestämmelserna i strafflagen, bl.a. enligt dem som rör förgiftning. Den italienska smittskyddslagen reglerar smittsamma sjukdomar som t.ex. röda hund och tuberkulos, men däremot inte hiv/aids. Olika typer av frågor relaterade till hiv/aids såsom övervakningssystem, finansie- ring av vård och testningsförfarande regleras i stället genom special- författningar. Rapporteringen av aids är obligatorisk och skall ske på så sätt att den smittades identitet inte avslöjas. Det finns ingen lag som syftar till att hindra spridningen av hivinfektion med medel såsom t.ex. tvångstestning, tvångsbehandling eller isolering. Enligt en bestämmelse i italiensk grundlag skall medicinsk behand- ling vara frivillig om inte annat bestämts i lag. Det har i lag förordnats att tvångsvård kan ske beträffande sexuellt överförbara sjukdomar. I italiensk doktrin konstateras emellertid att undantaget inte är tillämp- ligt på aids, i vart fall inte så länge som sjukdomen är obotlig. Vid uppsåtlig smittspridning kan vissa ansvarsbestämmelser i straff- lagen som rör spridande av epidemi tillämpas. Såvitt känt har inte frå- gan om överföring av hivinfektion vid sexuellt umgänge prövats av ita- liensk domstol. Den allmänna smittskyddslagen 3XEOLF +HDOWK &RQWURO RI 'LVHDVH $FW utgör tillsammans med Public Health (Infectious Diseases) Regu- lation 1988 den författningsmässiga basen för kontroll av smittsamma sjukdomar. Den brittiska smittskyddslagen omfattar generellt fem an- mälningspliktiga sjukdomar: kolera, pest, återfallsfeber, smittkoppor och tyfus. Dessutom gäller vissa av bestämmelserna även andra smitt- samma sjukdomar, t.ex. aids (men som huvudregel inte hivinfektion), tuberkulos, mässling och påssjuka. Särskilda bestämmelser om de sexu- ellt överförbara sjukdomarna syfilis, gonorré och ulcus molle finns i Venereal Disease Act 1917. Vissa specialförfattningar rörande hiv/aids reglerar bl.a. sekretess, provtagning och statistik. Hivtestning är i prin- cip frivillig. Smittskyddslagen ger bl.a. regler om anmälningsplikt (rapportering av hiv- och aidsfall sker dock på helt frivillig basis) samt om olika ty- per av tvångsåtgärder som myndigheterna kan ta till för att hindra ut- bredningen av smittsamma sjukdomar. De flesta bestämmelserna är inte tillämpliga på aids; dock är reglerna om tvångsundersökning, in- tagning på sjukhus och isolering tillämpliga på sjukdomen. Beslut om tvångsisolering fattas av domstol, och det finns ingen begränsning av den tid under vilken isolering kan bli aktuell. Domstolen kan i sitt beslut föreskriva när isoleringen skall upphöra men tiden kan förlängas genom ett nytt beslut. Den brittiska regeringen ser f.n. över straffbestämmelserna i ces Against the Person Act 1861 för att dessa skall bli enklare att till- lämpa på bl.a. uppsåtlig smittspridning i syfte att allvarligt skada annan. Det torde emellertid vara möjligt att med stöd av lagen väcka åtal för sådan gärning. Enligt uppgift från har det sannolikt inte förekommit något fall i eller där en person dömts för att ha smittat annan med hivinfektion vid sexuellt umgänge. Vid en jämförelse mellan svensk och utländsk smittskyddslagstiftning kan endast försiktiga slutsatser dras. Skall man göra en ordentlig och säker jämförelse måste de grundläggande skillnaderna mellan de olika staternas rättsordningar beaktas, och hänsyn måste även tas till andra faktorer som ett lands klimat, ekonomi, drog- och sexualpolitik, flyk- tingpolitik m.m. Vissa iakttagelser beträffande de studerade staterna kan dock göras. I samtliga stater finns övergripande lagar som reglerar smittskyddet. Liksom den svenska smittskyddslagen omfattar de allmänna smitt- skyddslagarna i , och hivinfektion; även den franska smittskyddslagen innehåller ett par bestämmelser rörande den- na. smittskyddslag är i vissa fall tillämplig på aids. Smittskyddslagarna i , , och omfattar vare sig hivinfektion eller aids. Skyldighet för sjukvårdspersonal att anmäla förekomsten av vissa svåra sjukdomar till en central instans förekommer i alla de studerade staterna. Hivinfektion är en anmälningspliktig sjukdom i , , och . I , , , och skall fall av aids anmälas. Anmälan av hivinfektion och aids sker på frivillig basis i och . Möjligheter att i särskilda fall vidta tvångsåtgärder för att förhindra smittspridning finns i samtliga staters smittskyddsreglering. Det kan t.ex. röra sig om tvångsundersökning, tvångsvaccinering, stängning av verksamheter eller övervakning. Tvångsisolering är en åtgärd som i de flesta länder förekommer i någon form, men isolering p.g.a. hivinfek- tion eller aids med stöd av smittskyddslagens regler kan endast ske i ett fåtal länder. Isolering p.g.a. hivinfektion kan (förutom i ) ske i och . De allra flesta tyska delstaterna begagnar sig dock inte av denna möjlighet. I kan isolering av aidssjuka äga rum under vissa bestämda omständigheter. Tvångsomhändertagande av personer som smittats av hivinfektion kan emellertid i många länder ske enligt författningar om psykiatrisk vård eller narkomanvård, om de smittade även har problem av psykisk beskaffenhet eller av missbruks- natur. I många länder använder sig domstolarna av bestämmelserna i res- pektive lands strafflag om misshandel och motsvarande brott för att be- döma gärning som inneburit överföring eller risk för överföring av hiv- infektion eller annan svår sjukdom. Den danska, norska och österrikis- ka strafflagen har särskilda ansvarsbestämmelser som tar sikte på gär- ningar som innebär att smittsam sjukdom överförs eller riskerar att överföras från en person till en annan. Sammanfattningsvis kan konstateras att det i staternas smittskydds- lagstiftningar finns många drag som förenar, men också flera som skil- jer sig åt. Skillnaderna kan bl.a. bero på olikheterna i staternas rättstra- dition och deras epidemiologiska historia. Att försöka dra någon slut- sats om lagstiftningens inverkan på respektive lands epidemiologiska situation låter sig knappast göras; vad som är orsak och verkan är svårt att säga. På internationellt plan bedrivs, bl.a. inom FN och EU, ett omfattande arbete för att minska utbredningen av smittsamma sjukdomar i världen. Mycket av arbetet inom de internationella organisationerna består av framtagande av olika typer av handlingsplaner och program. Det mer konkreta smittskyddsarbetet utförs vanligen av mindre organ och sam- manslutningar, men då ofta inom ramen för de stora organisationernas program. Det finns inget formellt smittskyddssamarbete mellan de nordiska länderna. () beviljades emellertid av rege- ringen bidrag om för utveckling och stärkande av smittskyddet i det s.k. nordiska närområdet åren 1997– 2000. Avsikten är att SMI skall kontakta och samarbeta med de organ som motsvarar institutet i bl.a. de baltiska staterna samt övriga nordiska länder. Vidare skall institutet och dess motsvarigheter hålla sig in- formerade om planer och insatser som företas av Nordiska minister- rådet och () samt samordna sitt arbete med dessa. Bland det arbete som bedrivs inom WHO för att motverka smittsamma sjukdomar märks t.ex. utarbetande av överenskommelser, upprättande av övervaknings- och informationssystem samt bedrivande av vaccina- tions- och forskningsprogram. Dessutom är WHO en av de organisatio- ner som står bakom FN:s samlade program mot hiv/aids, . En viktig del av WHO:s verksamhet är arbetet genom de s.k. . är ett laboratorium eller en institution som har experter på diagnos och epidemiologi vad gäller smittsamma sjukdomar och zoonoser. Centret samarbetar med ett eller flera länder. På SMI finns fyra , för bl.a. legionella. 316 ,QWHUQDWLRQHOOW VDPDUEHWH WHO:s tjugoandra Världshälsoförsamling antog 1969 en överens- kommelse om det sanitära arbetet mellan länderna, International Health Regulations (IHR). Överenskommelsen, som reviderats vid ett antal tillfällen, ligger till grund för den svenska karantänslagstiftningen (se kap. 10). IHR:s syfte är att ge största möjliga skydd mot att vissa sjuk- domar sprids internationellt med minsta möjliga hinder för den interna- trafiken. De sjukdomar som regleras i IHR är f.n. gula febern, kolera och pest. Härutöver finns några särskilda stadganden om mala- ria. Bestämmelserna i är av olika karaktär. Vissa är av tvingande natur (t.ex. skyldigheten att i vissa fall hålla WHO underrättad om smittskyddssituationen i landet), medan andra behandlar de åtgärder som InU vidtas av det enskilda landet och anger det mest restriktiva för- farandet som får tillämpas. pågår en översyn av bestämmelserna, vilken kan få inverkan på svensk lagstiftning på området. Sedan IHR:s tillkomst har sjukdomspanoramat förändrats. Vidare har den internationella samfärd- seln ökat, vilket har medfört en ökad risk för spridning av vissa sjukdo- mar. Det har ansetts som en brist att IHR inte omfattar regler mot andra sjukdomar än gula febern, kolera och pest. Vidare har ifrågasatts om kolera, bl.a. med hänsyn till förbättrade möjligheter till behandling, skall ingå i regleringen. Av de rapporter som givits över revisionsarbe- tet framgår bl.a. att det vid ett expertmöte konstaterats att de grundläg- gande principerna i IHR bör kvarstå men att IHR:s nuvarande roll bör ändras och utvidgas, särskilt vad gäller rapporteringsskyldigheten. Där- vid har föreslagits omedelbar rapportering av vissa definierade symp- tom på ett antal sjukdomar av internationell betydelse. Vidare har rekommenderats att IHR skall ge klarhet i vad som anses vara olämp- liga och onödiga kontrollåtgärder samt att en vägledning bör antas för att underlätta tillämpningen av bestämmelserna. WHO har tillsatt en särskild arbetsgrupp för att utarbeta ett utkast till förändring av bestäm- melserna. Ett färdigt förslag tros kunna presenteras för . Med stöd från WHO har olika övervakningssystem upprättats, bl.a. för läkemedelsresistent tuberkulos och för livsmedelsburna infektioner och förgiftningar. Övervakningen av läkemedelsresistent tuberkulos är global och har bedrivits . Den syftar till att på ett standardi- serat sätt samla information om hur omfattande och allvarligt resistens- problemet är i olika länder. Övervakningssystemet för kontroll av livs- medelsburna infektioner och förgiftningar omfattar de europeiska län- derna och är avsett att utgöra ett stöd i förebyggandet och kontrollen av livsmedelsburna sjukdomar i regionen. Programmet syftar särskilt till att identifiera orsakerna till livsmedelsburna sjukdomar samt deras epi- demiologi, att sprida insamlad information samt att samarbeta med na- ,QWHUQDWLRQHOOW VDPDUEHWH 317 myndigheter i deras ansträngningar att stärka prevention och kontroll. För att stödja global övervakning av antibiotikaresistens har WHO tagit fram informationssystemet WHONET.