sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — Vid verkställighet av detta beslut har den hos vilken förverkandet skett rätt att räkna av vad han visar sig ha utgett som er- sättning till den skadelidande. är bestämmelserna i förevarande paragrafs andra stycke tillämpliga endast när förverkande skett av utbyte av brott enligt BrB. Ändringen, som behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 8.2, innebär att bestämmelserna blir tillämpliga även när utbytesförver- kande skett enligt bestämmelser utanför BrB. 12.2Förslaget till lag om ändring i rätte- gångsbalken 22 a kap. Om förverkande i vissa fall Talan om förverkande enligt 36 kap. 1 a eller 5 a § , 11 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling, 6 a § narkotikastraffla- gen (1968:64) eller 18 § skattebrottslagen (1971:69) förs av allmän åklagare i samband med åtal för det brott på vilket talan grundas. Föreligger särskilda skäl, får rätten medge att talan som avses i första stycket förs särsk ilt. Vill åklagaren föra särskild talan, skall framställning härom göras senast i samband med att åtal väcks för brottet. När sådan framställning kommit in till rätten, skall denna så snart det kan ske meddela beslut om den fortsatta handläggningen av förverkandefrågan. Har talan om förverkande som avses i första stycket tagits upp till behandling i samband med åtalet, får rätten förordna att talan skall handläggas som särskilt mål, om en fortsatt gemensam handläggning skulle medföra väsentliga olägenheter. Paragrafen reglerar i vilken ordning talan om utvidgat förverkande skall föras. I första stycket slås fast att huvudregeln är att sådan talan skall föras av åklagaren i samband med åtalet för det förverkandegrundande brottet. Skälen för en sådan ordning har redovisats i den allmänna moti- veringen under avsnitt 6.6. En möjlighet att föra talan om utvidgat förverkande särskilt har emellertid öppnats i andra stycket. Där föreskrivs att rätten kan medge att talan förs särskilt, om det föreligger särskilda skäl för en sådan handläggning. När det gäller frågan, om vad som skall anses utgöra sär- skilda skäl i lagrummets mening, är det framför allt behovet av utredning för att klarlägga förutsättningarna för ett utvidgat förverkande som måste beaktas. Ett särskilt skäl för separat handläggning kan sålunda va- ra att det krävs en omfattande utredning för att förverkandefrågan skall kunna avgöras och att denna utredning inte kan förebringas utan att av- görandet av ansvarsfrågan fördröjs avsevärt. Mål med internationell an- knytning torde utgöra exempel på fall där en särskild talan av denna an- ledning kan bli nödvändig. Ett mindre dröjsmål bör i prin- cip inte anses utgöra ett tillräckligt skäl för att handlägga ansvars- och förverkandefrågorna var för sig. I brottmål för vilka korta tidsfrister gäller, t.ex. mål mot häktade, kan dock även risken för en mindre för- dröjning utgöra ett särskilt skäl för en separat handläggning; det bör gi- SOU 1999:147 Författningskommentar 229 vetvis inte komma i fråga att någon är berövad friheten än vad som fordras med hänsyn till utredningen av ansvarsfrågan. En förutsättning för att en talan om utvidgat förverkande skall få fö- ras separat är, som framgått i det föregående, att domstolen medger att så får ske. Domstolen skall ta ställning till denna fråga redan i samband med att ansvarsfrågan anhängiggörs. I andra stycket andra meningen an- ges följaktligen att åklagaren, om han vill föra talan separat, har att göra framställning därom till rätten senast i samband med att åtal väcks för det förverkandegrundande brottet. Den sålunda föreskrivna ordningen är avsedd att bidra till att frågan om utvidgat förverkande aktualiseras på ett tidigt stadium då någon misstänks för ett brott som kan läggas till grund för sådant förverkande. Tanken är också att den omständigheten, att åklagaren måste redovisa skälen för en separat handläggning av för- verkandefrågan redan i samband med att åtal väcks, skall medföra att handläggning av ansvarsfrågan och frågan om utvidgat förverkande så långt möjligt sker i ett sammanhang. Det är naturligtvis angeläget att åklagaren snabbt får besked om hu- ruvida de av honom åberopade skälen för en separat handläggning av förverkandefrågan godtas eller ej. I andra styckets sista mening har där- för intagits en bestämmelse som innebär att domstolen, då en framställ- ning om separat handläggning inkommit från åklagaren, har att meddela beslut om förverkandefrågans fortsatta handläggning så snart det kan ske. I normalfallet torde det inte bereda domstolen några svårigheter att omgående ta ställning till en sådan framställning. Domstolens avgörande utgör ett beslut under rättegången och kan enligt 49 kap. 7 § överklagas av part som anser att beslutet medför att målet försenas i onödan. Som framgått är dock huvudregeln att talan om utvidgat förverkande skall föras i samband med åtalet för det förverkandegrundande brottet. Givetvis måste man emellertid räkna med att det ibland, när förver- kandefrågan har tagits upp till behandling i samband med åtalet, seder- mera kommer att visa sig att en gemensam handläggning är förenad med nackdelar. Det kan t.ex. under handläggningen framkomma uppgifter som gör det nödvändigt att komplettera den särskilda ekonomiska under- sökningen, vilket vid en fortsatt gemensam handläggning skulle kunna leda till att avgörandet av målet i övrigt fördröjdes. I tredje stycket har mot bakgrund härav rätten getts möjlighet att, sedan talan om utvidgat förverkande tagits upp till behandling i samband med åtalet, förordna att förverkandetalan skall handläggas som särskilt mål, om en fortsatt ge- mensam handläggning skulle medföra väsentliga olägenheter. Är den tilltalade anhållen, häktad eller ålagd reseförbud, får även en mindre fördröjning av nämnt slag anses innebära en väsentlig olä- genhet (jämför den föreslagna regleringen i 45 kap. 14 § fjärde stycket och 51 kap. 15 § tredje stycket). Ett förordnande om separat handlägg- ning bör emellertid kunna meddelas även i andra situationer, t.ex. om en fortsatt gemensam handläggning skulle leda till att åtalsfrågans avgöran- de fördröjdes avsevärt eller att en påbörjad huvudförhandling måste skjutas upp. Angående förfarandet vid talan som avses i 1 § gäller, om inte annat föreskrivs, reglerna i denna balk om allmänt åtal för brott för vilket det finns anledning att döma till fängelse . Särskilda bestämmelser om utredningen och förfarandet i sådana mål finns i 23 a, 26 – 28, 45, 51 och 58 kap. Bestämmelserna i 24 och 25 kap., 27 kap. 18 – 25 §§, 28 kap. 12 § och 36 kap. 5 § fjärde stycket skall inte tillämpas vid förverkandetalan. I paragrafen ges ytterligare föreskrifter om förfarandet vid en talan om utvidgat förverkande. Enligt första stycket gäller i fråga om förfarandet om allmänt åtal för brott för vilket det finns anledning att döma till fängelse , såvida annat inte är föreskrivet. Hänvisningen till balkens regler om sådana brottmål innebär att sär- regler för mål angående brott för vilka inte är föreskrivet svårare straff än fängelse inte skall tillämpas i mål om utvidgat förver- kande. Detsamma gäller sådana regler som förutsätter att påföljden be- stäms till annat än fängelse eller fängelse . Bestämmelsen om tillämpliga brottmålsregler innebär bl.a. att tings- rätt är domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. Får en av nämndemännen förhinder sedan huvudförhandlingen påbörjats, är dock rätten domför med två nämndemän (1 kap. 3 b §). Även i hovrätten skall nämndemän medverka vid avgörandet (2 kap. 4 § andra stycket). Allmänna brottmålsregler gäller också i fråga om vilken tingsrätt som skall ta upp en talan om utvidgat förverkande. En sådan talan kan följ- aktligen anhängiggöras vid rätten i den ort där det förverkandegrundande brottet förövades (19 kap. 1 § första stycket). Talan om utvidgat förver- kande kan också väckas vid den domstol där den som talan avser skall svara i tvistemål i allmänhet eller vid domstolen i den ort där han mera varaktigt uppehåller sig, förutsatt att domstolen med hänsyn till utred- ningen samt kostnader och andra omständigheter finner det lämpligt (19 kap. 1 § tredje stycket). Förs talan om utvidgat förverkande gemensamt med åtalet kan även andra bestämmelser i 19 kap. få betydelse för fo- rumfrågan, t.ex. 19 kap. 3 eller 6 §. Även bestämmelsen i 20 kap. 9 § om rätt till frikännande dom vid nedläggande av åtal blir tillämplig vid talan om utvidgat förverkande. Om åklagaren återkallar en sådan talan på den grunden att tillräckliga SOU 1999:147 Författningskommentar 231 skäl för utvidgat förverkande inte föreligger, har den som talan avser alltså rätt att begära att domstolen ogillar förverkandeyrkandet. Reglerna i 21 kap. om den misstänkte och hans försvar skall också tillämpas i mål om utvidgat förverkande. Enligt utredningens bedömning kommer det relativt ofta att finnas särskilda skäl att förordna offentlig försvarare i sådana mål. Kan ett utvidgat förverkande i det enskilda fal- let förutses bli mycket ingripande, t.ex. med hänsyn till att egendom till ett betydande värde har tagits i förvar, torde ett behov av offentlig för- svarare normalt sett föreligga. Detsamma gäller när målet avser svår- överskådliga sakförhållanden eller rymmer komplicerade bevisfrågor. De här avsedda fallen täcks, enligt utredningens uppfattning, av uttrycket "med hänsyn till vad målet rör" i 21 kap. 3 a § andra stycket 3. I fråga om omröstning i samband med domstolens avgörande av en fråga om utvidgat förverkande skall reglerna i 29 kap. tillämpas. Om- röstningen i en fråga om utvidgat förverkande skall ske fristående från en omröstning i en annan fråga om ansvar för brott som prövas samti- digt. Rättens avgörande av en fråga om utvidgat förverkande sker genom dom (30 kap. 1 §). Regeln i 30 kap. 6 § första stycket första meningen om utfärdande av dom i förenklad form är inte tillämplig. När det gäller frågan om rättskraft av en dom avseende en talan om utvidgat förverkande måste detta förverkandeinstituts särdrag beaktas. Klart är till en början att bestämmelsen i 30 kap. 9 § första stycket inne- bär att en dom, varigenom en talan om utvidgat förverkande prövats, ut- gör hinder mot att en talan om sådant förverkande på grund av samma brott prövas på nytt i samma instans. Som redan framhållits i det föregående tar det utvidgade förverkandet emellertid typiskt sett sikte på utbyte av annan brottslighet än det förver- kandegrundande brottet. Utmärkande för detta institut är vidare att det för förverkande inte fordras att åklagaren förmår precisera från vilket konkret brott utbytet härrör. Det är här tillräckligt att åklagaren gör san- nolikt att egendom tillhörig lagöverträdaren härrör från något slags brottslig verksamhet eller att dess värde annars motsvarar av så- dan verksamhet. Det nu anförda aktualiserar frågan om en dom avseende en talan om utvidgat förverkande under vissa förutsättningar även skall anses hindra att en talan om utvidgat förverkande på grund av ett nytt förverkande- grundande brott upptas till prövning, nämligen i den mån talan tar sikte på brottslig verksamhet som i tiden ligger före den tidigare domen. Mot- svarande frågeställning blir aktuell när det gäller en förverkandetalan av- seende styrkt utbyte som förs i samband med åtalet för ett brott som för- övats före det att den tidigare domen om utvidgat förverkande meddela- des. 232 Författningskommentar SOU 1999:147 Enligt utredningens mening bör den tidigare domens rättskraft om- fatta dessa fall, om det inte står klart att den senare talan avser brottslig- het som inte varit föremål för bedömning i det tidigare målet. Om det t.ex. visar sig att någon, som har varit föremål för en talan om utvidgat förverkande, innan dom meddelades avseende denna talan, hade förövat ett narkotikabrott och att utbytet från detta brott hade gömts undan på ett sådant sätt att det inte kan ha inverkat på den tidigare prövningen av frågan om utvidgat förverkande, så bör den tidigare domens rättskraft inte hindra att frågan om förverkande av utbytet tas upp till prövning i samband med åtalet för narkotikabrottet. I sammanhanget bör också uppmärksammas det fallet att frågan om utvidgat förverkande aktualiseras beträffande någon som har dömts för brott som givit visst utbyte. Den tidigare brottmålsdomens rättskraft omfattar här även frågan om förverkande av utbytet. Har av någon anledning förverkande av utbytet inte skett i det tidigare målet, kan det följaktligen inte heller ske inom ramen för ett utvidgat förver- kande. Det ifrågavarande värdet måste således i ett sådant fall få avräk- nas vid ett senare bestämmande av underlaget för ett utvidgat förverkan- de. Detta förutsätter givetvis att det på något sätt är möjligt att bestäm- ma det förstnämnda beloppets storlek. För vad som blir s.a.s. över gäller den nya sannolikhetsregeln. Av 45 kap. 1 § följer att talan om utvidgat förverkande väcks genom ansökan om stämning. En särskild bestämmelse om vad en ansökan om stämning i ett sådant mål skall innehålla har tagits in i 45 kap. 4 a §. Har den mot vilken en talan om utvidgat förverkande riktas uteblivit från huvudförhandlingen eller infunnit sig genom ombud då han har fö- relagts att infinna sig personligen, får förverkandefrågan trots detta av- göras, om saken kan utredas tillfredsställande och de i 46 kap. 15 § and- ra stycket 2 eller 3 angivna förutsättningarna är för handen, dvs. om ve- derbörande, sedan stämning delgetts honom, har avvikit eller håller sig undan på sådant sätt att han inte kan hämtas till huvudförhandlingen el- ler om han lider av allvarlig psykisk störning och hans närvaro på grund därav inte är nödvändig. Prövningstillstånd krävs inte vid överklagande av tingsrättens dom i mål om utvidgat förverkande (49 kap. 13 §). Hovrätten får avgöra ett sådant mål utan huvudförhandling under de förutsättningar som anges i 51 kap. 13 § första stycket 1 – 3, dvs. om åklagaren överklagat endast till motpartens förmån, om denne överklagat och ändringsyrkandet god- tas av åklagaren eller om det är uppenbart att ändringsyrkandet är ogrundat. I andra stycket har intagits en erinran om att det i 23 a, 26 – 28, 45, 51 och 58 kap. finns särskilda bestämmelser om utredningen och förfa- randet i mål om utvidgat förverkande. När det gäller användningen av SOU 1999:147 Författningskommentar 233 tvångsmedel i samband med talan om utvidgat förverkande har häktning, anhållande, gripande, reseförbud, hemlig teleavlyssning, hemlig tele- övervakning samt kroppsbesiktning särskilt undantagits. Vidare har fö- reskrivits att inte heller regeln i 36 kap. 5 § fjärde stycket skall tillämpas i mål om utvidgat förverkande. I 36 kap. 5 § finns bestämmelser som i vissa fall begränsar möjlig- heterna att ställa frågor till ett vittne. I paragrafens andra stycke före- skrivs att personer tillhörande vissa där angivna yrkeskategorier – advo- kater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psy- koterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen och deras biträden samt vissa personer med anknytning till statistisk verksamhet – får höras som vittnen om något som anförtrotts dem i deras yrkesutövning eller som de i samband därmed erfarit eller, såvitt gäller den sist nämnda ka- tegorin, uppgifter som omfattas av sekretess enligt 9 kap. 4 § sekretess- lagen, endast om det är medgivet i lag eller om den, till vars förmån tyst- nadsplikten eller sekretessen gäller, samtycker till det. Enligt 36 kap. 5 § tredje stycket får rättegångsombud, biträden eller försvarare höras som vittnen om vad som anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten medger det. Regleringen i paragrafens fjärde stycke innebär bl.a. att annan än försvarare utan hinder av de angivna bestämmel- serna i andra och tredje stycket är skyldig att svara på alla frågor i mål som avser brott för vilka inte är föreskrivit lindrigare straff än fängelse eller brott enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB, som begåtts mot någon som inte fyllt . Genom bestämmelsen i förevarande paragrafs andra stycke klargörs att den inskränkning i frågeförbudet som görs i 36 kap. 5 § fjärde stycket inte avser mål om utvidgat förverkande. Regleringen innebär också mot- svarande begränsningar i editionsplikten och i domstols möjlighet att förordna om att allmän handling skall tillhandahållas (se 38 kap. 2 re- spektive 8 §). Talan enligt 1 § skall väckas från det att domen avseende det brott på vilket talan grundas vann laga kraft. Paragrafen innehåller föreskrifter om den tid inom vilken åklagaren har att anhängiggöra en talan om utvidgat förverkande. Utgångspunkten för fristen är den dag då domen avseende det förverkandegrundande brottet vann laga kraft. Fristen kan inte förlängas. Skälen för att uppställa en frist för talans väckande har redovisats under avsnitt 6.6 i den allmänna motiveringen. 23 a kap. Om särskild ekonomisk undersökning En särskild ekonomisk undersökning får inledas så snart någon kan misstänkas för ett brott som kan utgöra grund för förverkande enligt 36 kap. 1 a § , 11 § lagen (1960:418) om straff för varu- smuggling, 6 a § narkotikastrafflagen (1968:64) eller 18 § skatte- brottslagen (1971:69) . I paragrafen anges förutsättningarna för inledande av särskild ekonomisk undersökning. En sådan undersökning får inledas så snart någon kan misstänkas för ett brott som kan utgöra grund för utvidgat förverkande, dvs. grov oredlighet mot borgenärer, grovt bokföringsbrott, grov va- rusmuggling, grovt skattebrott, narkotikabrott eller ett brottsbalksbrott som förutsätter förmögenhetsöverföring och för vilket är föreskrivet fängelse . Det ankommer på åklagaren att i det enskilda fallet pröva om särskild ekonomisk undersökning skall inledas (se 3 §). Någon absolut plikt att inleda en sådan undersökning när någon är misstänkt för ett brott som kan ligga till grund för utvidgat förverkande föreligger alltså inte. Anledningen härtill är främst att förhållandena kan variera kraftigt mellan olika sådana fall och att det, exempelvis vid misstanke om vissa narkotikabrott, torde vara möjligt att utan några närmare kontroller konstatera att den misstänktes ekonomiska förhållanden inte är sådana att det finns förutsättningar för ett utvidgat förverkande. En ordning innebärande att en särskild ekonomisk under- sökning måste inledas även i sådana fall skulle medföra en onödig be- lastning på polis och åklagare. Självfallet är det emellertid angeläget att en särskild ekonomisk undersökning kommer till stånd i samtliga fall där omständigheterna är sådana att det kan finnas anledning att närmare un- dersöka huruvida förutsättningar för utvidgat förverkande är för handen. För att en särskild ekonomisk undersökning skall få inledas måste misstanken avse ett konkret brott. I så måtto föreligger ingen skillnad i förhållande till vad som gäller beträffande inledande av förundersökning. Härtill kommer, som redan nämnts, att det skall vara fråga om ett brott som kan utgöra grund för utvidgat förverkande. Det ligger vidare i sa- kens natur att det inte kan komma i fråga att inleda en särskild ekono- misk undersökning, om inte brottsmisstankarna kan riktas mot någon be- stämd person. I paragrafen kommer detta till uttryck genom att det anges att sådan undersökning får inledas "så snart någon kan misstänkas" för brott av angivet slag. Uttrycket "kan misstänkas" får anses inne- fatta även fall där bevisningen mot den misstänkte är mycket svag (jämför Per , Rättegången V, 6:e uppl s. Under den särskilda ekonomiska undersökningen skall förutsättningar- na för förverkande enligt 36 kap. 1 a eller 5 a § , 11 § la- gen (1960:418) om straff för varusmuggling, 6 a § narkotikastrafflagen (1968:64) eller 18 § skattebrottslagen (1971:69) utredas samt målet så beredas, att bevisningen vid huvudförhandlingen kan förebringas i ett sammanhang. I paragrafen anges syftet med den särskilda ekonomiska undersökningen. I första hand gäller det att skapa underlag för ett beslut i frågan huruvi- da ett yrkande om utvidgat förverkande skall framställas eller ej. Frågan, om den misstänkte har gjort sig skyldig till ett brott som är av den beskaffenheten som krävs för att ett förverkande enligt bestäm- melserna om utvidgat förverkande skall kunna komma i fråga, utreds på vanligt sätt inom ramen för en förundersökning. Förundersökningen tor- de regelmässigt kunna bedrivas parallellt med den särskilda ekonomiska undersökningen men kan också redan vara avslutad när denna inleds. Den särskilda ekonomiska undersökningen skall alltså ta sikte på förut- sättningarna i övrigt för ett utvidgat förverkande. Det sagda innebär närmare bestämt att det under den särskilda ekonomiska undersökningen gäller att utröna om det med hänsyn till misstänktes eller dömdes eko- nomiska och personliga omständigheter är sannolikt att han har egendom som härrör från brott och, om så skulle befinnas vara fallet, hur stort belopp som kan förverkas. Till en början måste alltså en kartläggning av vederbörandes ekonomi genomföras. Som närmare utvecklats i kom- mentaren till 36 kap. 1 a § BrB kan emellertid även andra än rent eko- nomiska omständigheter vara av viss betydelse i sammanhanget. Även relevanta omständigheter av detta slag skall klarläggas och dokumente- ras under den särskilda ekonomiska undersökningen. Under den särskilda ekonomiska undersökningen skall också utredas om förutsättningar föreligger för förverkande hos någon närstående till lagöverträdaren enligt 36 kap. 5 a § BrB. Avsikten är vidare att utredningen under den särskilda ekonomiska undersökningen skall bringas i sådant skick, att bevisningen vid en kommande huvudförhandling kan läggas fram i ett sammanhang. Liksom vid en förundersökning är det vid en särskild ekonomisk undersökning angeläget att förutsättningar skapas för ett koncentrerat domstolsförfa- rande. Beslut att inleda en särskild ekonomisk undersökning skall fattas av åklagaren. En särskild ekonomisk undersökning skall ledas av åklagaren. Vid undersökningens verkställande får åklagaren anlita biträde av polis- myndigheten. Åklagaren får också uppdra åt polisman att vidta en viss åtgärd som hör till den särskilda ekonomiska undersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. I likhet med vad som gäller i fråga om förundersökning förutsätter inle- dandet av en särskild ekonomisk undersökning ett formligt beslut. Detta framgår av första stycket . Medan såväl åklagaren som en polismyndig- het är behörig att inleda en förundersökning kan beslut om att inleda en särskild ekonomisk undersökning fattas endast av åklagaren. Skälen här- för har redovisats i den allmänna motiveringen under avsnitt 6.5. I det helt övervägande antalet fall där frågan om utvidgat förverkande aktualiseras torde åklagaren redan från början vara förundersökningsle- dare. Vid viss brottslighet som kan utgöra grund för sådant förverkande, t.ex. narkotikabrott av inte alltför allvarlig beskaffenhet, är däremot po- lismyndigheten regelmässigt förundersökningsledare, i vart fall intill dess att någon skäligen kan misstänkas för brottet och ofta även därefter. Det förhållandet, att rätten att fatta beslut om inledande av särskild ekono- misk undersökning tillkommer åklagaren ensam, ställer krav på rutiner som leder till att frågan om inledande av sådan undersökning i de nu nämnda fallen kommer under åklagarens bedömning så snart det finns underlag för ett beslut därom. Eftersom det för inledande av särskild ekonomisk undersökning endast fordras att någon kan misstänkas för ett brott som kan utgöra grund för utvidgat förverkande, kan det finnas för- utsättningar för att besluta om sådan undersökning redan innan bevis- ningen nått en sådan styrka att vederbörande skäligen kan misstänkas för brottet och åklagaren enligt huvudregeln i 23 kap. 3 § första stycket har att överta ledningen av förundersökningen.