sou · GNB388d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Beträffande ursäktsrekvisitet uttalar att en strikt tillämpning av detta av hänsyn till den tilltalade bör ske, att det inte framstår som ursäktligt att inte Riksåklagaren i hovrätten eller efter över- klagande av hovrättens dom åberopade sådan ny bevisningen som var känd innan domen vann laga kraft samt att de bevis av detta slag som åberopas i resningsärendet alltså inte skall beaktas vidare i frågan om resning. Detta gäller bl.a. uppgifterna av det vittne som i resningsansökningen betecknas som A. En del av de nya bevisen i resningsärendet har blivit kända för Riks- åklagaren efter det att hovrättens dom vann laga kraft men mer än ett år innan resningsansökningen gjordes . grunder anser att övervägande skäl föreligger att fristen i resningsbestämmelserna skall räknas för varje åberopat nytt bevis samt att uppgifter av ett antal vittnen och viss skriftlig bevisning inte kan beaktas vidare i frågan om resning. Detta gäller bl.a. uppgifterna av . Angående sannolikhetsrekvisitet berör inledningsvis bl.a. följande mera allmänna omständigheter. Mordet på , den polisutredning av detta som har bedrivits och de rättegångar som hållits i målet har varit utomordentligt uppmärksammade i massmedierna och den allmänna debatten. Många uppgifter om fallet har fått vid spridning. En mycket stor penningbelöning har utfästs till den som kan lämna avgörande uppgifter för mordets uppklarande. Redan dessa förhållanden gör att upp- gifter som framkommit efter målets avslutande måste bedömas med stor försiktighet. Också den tid som gått medför att bevis- värdet av nya uppgifter kan vara vanskligt att avgöra. Vid sin prövning av resningsfrågan utgår från den bevisbedömning som hovrätten gjort. Den nya bevisningen bör således be- dömas i förhållande till bevisläget som detta framgår av hovrättens dom. Av de nya vittnen som får åberopas i resningsärendet behandlar främst D, E, I och Per S. Även om D:s uppgifter stärker påståendet att varit utanför biografen när makarna kom dit, utgör de knappast någon avgörande omständighet för skuldfrågan. Sammantaget anser att berättelserna av E och I att de sett på efter mordet inte har det bevisvärde, bedömda var för sig eller tillsammans, att det är sannolikt att hovrätten hade funnit åtalet styrkt, om uppgifterna förebringats där. Beträffande Per S:s uppgifter angående , vilka avser vapen- och motivfrågorna, hänvisar till att inte är i livet och kan utfrågas i en ny rättegång och att han i polisförhör förnekat inbland- ning. konstaterar vidare att det saknas varje som helt utredning som visar att faktiskt hade en magnumrevolver med vilken han kunde skjuta makarna . Det som Per S uppgett utgör uppgifter i andra hand och delvis tolkningar av vad sagt och kan ha menat. Det brev från som Per S lämnat till Riksåklagaren utgör i sig inte något starkare bevis för skuld, och det s.k. testamentet av saknar större bevisvärde. Inte heller de uppgifter som andra personer lämnat och som skall belysa motiv- frågan eller den övriga skriftliga bevisningen har någon större tyngd. Sammantaget är enligt den nya bevisningen i motivdelen inte sådan att det är sannolikt att dess förebringande i hovrätten hade ändrat den friande domen. Det kan alltså konstateras, uttalar , att den åberopade nya bevisningen i sina olika delar inte är sådan att något av bevisen sett för sig och mot bakgrund av hovrättens bevisbedömning sannolikt skulle ha lett till en fällande dom, om beviset förebringats i rättegången. Frågan om den nya bevisningen i sin helhet har tillräcklig styrka för att resningsansökningen skall kunna bifallas besvarar med att det inte är sannolikt att åtalet skull ha bifallits i hovrätten, om den nya bevisningen förebringats där. Sammanfattningsvis finner att den nya bevisningen inte är av sådan beskaffenhet att resning kan beviljas i målet. En ledamot av är skiljaktig och anser att även de bevis, som framkommit efter det att hovrättsdomen vann laga kraft men före resningsansökningen, kan läggas till grund för prövningen av ansökningen men kommer, även med beaktande av detta bevismaterial, till samma slutresultat som majoriteten i . Vissa anmärkningar rörande tolkningen av HD:s beslut Av den av Riksåklagaren åberopade mer centrala bevisning, som HD kom att utesluta från sin bedömning på formell grund, utgörs de viktigaste inslagen av uppgifterna från vittnena och . Uppgifterna av hade av Riksåklagaren 1996 inte bedömts som tillräckliga för resning. Det kan vidare anmärkas, att den domare i HD som var skiljaktig, beaktade uppgifter utan att det påverkade hans slutsats, som var densamma som majoritetens, dvs. att materialet inte räckte för resning. Uppgifterna från vittnet A beaktades inte alls av HD, inte heller av den skiljaktige domaren. A:s uppgifter synes heller inte ha vägts in i de överväganden som vid tidigare tillfällen hade gjorts i resningsfrågan av Riksåklagaren. Utredningsåtgärder i anslutning till mordet Det inledande spaningsuppslaget mot framstår som mycket illa skött. Utredarnas uppmärksamhet riktades tidigt mot . De opera- tivt ansvariga prioriterade själva uppslaget högt (jfr den återkommande anteckningen Pri 3 på spaningsuppslagen). var dessutom känd hos kriminalpolisen och hade därvid en från utredningens synpunkt intressant kriminell bakgrund. Likväl dröjde det – en mycket i detta skede av utredningen – innan När så skedde utfördes förhöret, i vart fall av dokumentationen att döma, på ett oprofessionellt sätt. Framför allt underlät man att slutföra kontrollen. Inhämtandet av uppgifter från själv var rimligen bara första steget i utredandet av hans förehavanden. Den enda åtgärd som vidtogs kom i praktiken att bli så gott som meningslös. Med tanke på den vikt ingångsuppgifterna tillmättes är det svårt att förstå hur uppslaget kunde ad acta-läggas på ett halvfärdigt underlag. De uppgifter lämnade gav ju honom på intet sätt alibi, tvärtom, de innebar att han vistats i mordkvarteren under mordkvällen. De uppgifter han lämnade lämpade sig väl för fort- satt utredning, t.ex. förhör med , som redan fanns i utred- ningen. Ett mer energiskt arbete hade sannolikt lett utredarna till , som då hade kunnat höras än vad som blev fallet. Förutsättningarna att reda ut uppgifterna kring återkomst till bostaden hade då varit väsentligt bättre än de var . kom nu att föras in i bilden på ett annat, för utredningen närmast tursamt sätt, via en rutinmässig förfrågan under en narkotika- utredning. Den som utredde de uppgifter angående som då framkom synes i och för sig ha missförstått ingångstipsets innebörd, men gick utredarna trots allt ett steg längre och företog en – låt vara kraftigt försenad – kontroll av de lämnade uppgifterna. Detta ledde utredarna tillbaka till . Utredningsmannen som hörde vid detta andra tillfälle kontrollerade de uppgifter lämnade och fann då ursprungsuppslaget samt fogade kopior ur detta till förhöret. Men i stället för att föranstalta om fortsatt utredning av de motsägelsefulla tidsuppgifterna, lade de ansvariga uppslaget ad acta. Även med beaktande av att det naturligtvis alltid är lätt att vara efterklok och att med facit i hand upptäcka misstag, framstår det som svårbegripligt att den som tog del av detta alls icke omfattande material samlat, inte upptäckte att och lämnade helt skilda uppgifter om tidpunkten för återkomst till lägenheten. uppgift gav ingen av dem alibi, medan gav alibi åt bägge två. Det borde föranlett någon form av kontrollåtgärd, i stället lades uppslaget ad acta. I efterhand är det lätt att se att underlaget borde ha ökat intresset för och minskat intresset för , inte minst med beaktande av ingångstipsen avseende respektive efterhand är det också lätt att se att information till utredningen borde ha betraktats med i vart fall viss misstänksamhet; det han sade kan synas väl tillrättalagt för , som ju genom förhöret fått klart för sig att polisen hade ögonen på honom. Att utredarna missade möjligheten att på ett tidigare stadium utreda förehavanden på mordkvällen är som sagt utomordentligt olyckligt. Detta gäller självfallet oavsett vilket resultat utredningen skulle ha lett till, dvs. oavsett om misstankarna mot skulle ha försvagats eller stärkts. Det hela är som vi ser det inte ett utslag av det kaos som i många delar obestridligen präglade polisarbetet . Detta hade kunnat vara slutsatsen om ingångsuppgifterna avseende blivit liggande outredda. Men bedömdes de faktiskt, och uppslaget prioriterades samt ledde till åtgärder. Utred- ningen begåvades till och med med litet tur genom att dök upp bakvägen. Men ändå sjabblades bort. Spaningsarbetets uppläggning, utredningsmaterialets redan då stora omfattning m.m. har naturligtvis sin betydelse för att detta kunde ske, men det framstår ändå som ett obestridligt faktum att det rent polisiära utredningsarbete som uppslaget föranledde sköttes på ett oskickligt sätt. Denna mot polisarbetet kritiska bedömning måste i sin tur sättas in i sitt sammanhang och ges rätt proportion. Det var självfallet inte möjligt att vid utredandet av det första uppslaget angående se vilka konsekvenser bristande noggrannhet och felbedömningar skulle få just i detta ärende; det fanns i och för sig inget som fick just uppgifterna om att påtagligt höja sig över många andra uppslag som var värda att kontrolleras. I den meningen skulle det kunna sägas röra sig om otur att just detta uppslag kom att hanteras bristfälligt. Det förutsätter dock att hanteringen i övrigt låg på en annan och högre nivå. Men mycket talar för att den inte gjorde det; det finns gott om exempel på brister i det kriminalpolisiära rutinarbetet . Förhörsåtgärder m.m. under medverkan av målsäganden klagomål beträffande förhör m.m. har inte klarlagts påtalade, i de förhör som hölls med henne i rättegångar- na, vissa missförhållanden, bl.a. angående läckor till massmedia samt störande och integritetskränkande förhållanden kring vissa konfronta- tionsförhör. Det framgår av det vi inhämtat att hennes synpunkter i dessa hänseenden var väl kända inom polisen och förundersökningsled- ningen. Vi finner det anmärkningsvärt att detta inte föranledde någon utredning från förundersökningsledningens sida. Det rör sig om hante- ringen av utredningens viktigaste beviskälla, men också om den person som drabbats hårdast av det brott som utreds. Från bägge dessa ut- gångspunkter hade det funnits anledning att snabbt klarlägga om miss- förhållanden förekommit och att i så fall vidta åtgärder för att ställa det som skadats till rätta. I brist på detta framstår det som oklart i vilken grad klagomål var berättigade. Förhörsåtgärder m.m. avvek från gängse förfarande Inget förhör med utfördes som dialogförhör. I stället har uppteckningar om innebörden i utsagor gjorts i efter- hand, eller i samband med förhören. Detta innebar en avvikelse från vad som annars är brukligt. Det framgår om inte annat av utrednings- materialet i övrigt, att från bevissynpunkt viktiga förhör, eller väsent- liga delar av sådana förhör, spelas in för att sedan i protokollet återges i dialogform, så att såväl frågor som svar dokumenteras. Helheten låter sig sedan analyseras, bedömas och värderas på ett mer tillförlitligt sätt än vad som är möjligt med uppteckningar av det slag som kom att föreligga beträffande . Genom att förhören med inte bandades försämrades möjligheten att i efterhand bedöma hennes utsagor och jämföra dem med vad hon uppgivit på andra ställen. En utomordentligt anmärk- ningsvärd omständighet i det sammanhanget är uppgiften från , att vid förhören skall ha uppgivit att gärningsmannen var en borderliner-typ, men att detta inte nedtecknats, med motiveringen att bara fakta skulle dokumenteras. För det första hade det funnits skäl att genom följdfrågor klarlägga vad avsåg med detta (Vad grundades uppgiften på? Var det en iakttagelse av personen på platsen eller en slutsats av hur denne agerade? För det andra var informationen i alla händelser av central betydelse för den fortsatta utredningen. Upplysningen får vidare sägas ha varit av särskilt intresse mot bakgrund av yrkeskompetens. Saken som helhet illustrerar vådan av att frångå vanlig förhörsteknik och att avstå från exakt dokumentation. Att upp- giften nu inte kom att dokumenteras alls är beklagligt, eftersom den annars hade kunnat följas upp på ett tidigare stadium av någon som förstod dess potentiella betydelse. Vid bedömandet av värdet av utpekandet vid konfrontationen illustrerar även den omfattande diskussionen i rättegångarna kring vad känt till i förväg och det kända uttalandet det ser man vem som är alkoholist vikten av att ha en bandad dokumentation, där allt som sagts klart framgår i sitt sammanhang. kom denna anteck- ning i protokollet att skapa en osäkerhet som kan ha blivit större än vad som var sakligt motiverat. Att förhören inte bandades innebar att värdet av hennes utpekande av inte kunde kontrolleras fullt ut mot vad hon tidigare uppgivit om gärningsmannens utseende m.m. Den allmänna osäkerhet som uppkom som ett resultat av detta måste vid en rättslig prövning räknas den tilltalade till godo. Vår bedömning är att de avvikelser från gängse ordning som före- kom vid medverkan i förundersökningen skapade en osäkerhet om tillförlitligheten i hennes utsaga. Att det fanns en risk för att det skulle bli så insåg uppenbarligen även förundersökningsled- ningen; har uppgivit att hon in i det sista försökte förmå att tillåta en dokumentation av konfrontations- förhöret. Skälen till att förhören m.m. kom att avvika från gängse förfarande Det är således klarlagt att reste bestämda krav för sin medverkan i utredningen, krav som avvek från den ordning som polis, åklagare och domstolar normalt håller sig till. Det har sagts att dessa krav skulle ha varit ett resultat av de missförhållanden upplevde i polisens arbete. Även om dessa upplevelser kan ha påverkat är det enligt vår bedömning tydligt att den inställning hon hade inte enbart var ett resultat därav. inställning kom nämligen till uttryck omgående. En brottsutredning av detta slag utförs delvis i målsägandens intresse och å dennas vägnar. Målsägandens inställning har i praktiken en betydelse för hur utredningen bedrivs. Att en målsägande inte via rättsliga sanktioner kan tvingas att i den egenskapen bidra till utred- ningen är från den synpunkten sett naturligt. Föreligger ett allmän- intresse av lagföring förutsätter rättsordningen att detta kan ske utan målsägandens medverkan. En målsägande har i juridisk mening med andra ord rätt att inta vilken inställning han eller hon vill till den brotts- utredning som berör honom eller henne. Den åklagare i förundersök- ningsledningen som blev ansvarig för kontakterna mellan utredningen och målsäganden, , har uppgivit att hon uppfattat att , när saken ställdes på sin spets, satte sin integritet före utredningsintresset och att hon inte alltid accepterade den offentlighet som annars gäller i en rättslig process. Det finns inget som hindrar en målsägande att göra avvägningar av det slaget; det ingår i partsrollen att väga det ena mot det andra. Av vad uppgivit framgår vidare att enligt Riberdahls bedömning haft klart för sig att utredningsresultatet påverkades av de krav som framställdes. En ovilja att underkasta sig en på sätt och vis mer abstrakt kontroll av rättssäkerhetskravens efterlevnad, som den misstänktes advokats närvaro, är på motsvarande sätt ägnad att påverka värderingen av utredningsresultatet. Det leder till en osäkerhet vid värderingen av utsagan. Samma inverkan har krav från en målsägande på att själv få avgöra vad som skall tas upp i ett förhörsprotokoll och hur det skall formuleras. Den uppenbara risken för att förhållningssätt kunde försämra bevisningen gör att det kan ifrågasättas om man från för- undersökningsledningens sida inte borde ha försökt sätta hårt mot hårt. Det är emellertid för det första svårt att se hur det skulle ha gått till. För det andra måste man ta hänsyn till utsatta läge och självklara rätt att värna sin och sin familjs integritet. Flera av dem som var inblandade i de sammanhang där medverkade har bedömt att de gick så långt de kunde och att det fanns en klar risk för att hon helt skulle dra sig ur utredningsarbetet. Under den fortsatta handläggningen i domstolarna gavs också exempel på att uppfattning var mycket bestämd och att hon var beredd att avbryta sin medverkan om hennes önskemål inte tillgodosågs. Såvitt gäller utredningsåtgärderna avseende har vi mot den bak- grunden inte anledning att ifrågasätta de bedömningar som gjordes av dem som var operativt verksamma. Det gäller inte minst med tanke på det som förevarit i detta hänseende . Att högste polischefen valde att själv och i mer eller mindre privata former sköta förhör med målsäganden var t.ex. knappast ägnat att underlätta ett fortsatt förfarande enligt gängse regler. förhandskunskap om den misstänkte Att hade en förhandsinformation om den gripne som kan ha påverkat hennes utpekande slogs fast av hovrätten. Det är naturligt- vis mycket olyckligt att det blev så, i synnerhet med tanke på kon- frontationsgruppens sammansättning. Frågan är emellertid om någon inom PU kan lastas för detta. Uppgifterna fanns i pressen . Familjen fick regelbunden information från förundersöknings- ledningen, vilket knappast kan ifrågasättas. Det hade gått sedan mordet. Familjen hade som målsägare ett berättigat intresse att bli in- formerade om utredningen och de hade för sin personliga del ett rimligt anspråk på att underrättas om eventuella misstänkta. Det är naturligtvis en grannlaga sak att ombesörja sådana underrättelser utan att lämna uppgifter som kan påverka en eventuell konfrontation och andra bevis- förhållanden. Uppgifter om ålder och alkoholism är från den syn- Det finns emellertid inga entydiga belägg för att någon inom PU skulle ha lämnat uppgifter av det slaget till ; det föreligger flera alternativa förklaringar till hur hon kan ha fått den förhandskunskap hon hade. riktade kritik mot konfrontationsgruppens sammansättning och ansåg att den kunde ha bidragit till att utpekades. Det är ett hårt omdöme som något mildrades av den förståelse hovrätten uttryckte för svårigheten att på kort varsel få fram lämpliga figuranter. Även advokat uttryckte skepsis inför gruppen, men god- kände den uttryckligen. Att med facit i hand kritisera sammansättningen i en konfronta- tionsgrupp, som lett till ett utpekande av den misstänkte, är en sak. Av större intresse är att veta om samma synpunkter hade kunnat anläggas på förhand. Advokatens bedömning att gruppen i detta fall kunde godkännas måste bl.a. av det skälet väga relativt tungt. Att gruppens sammansättning inte var alldeles lyckad står dock klart. Såvitt vi kunnat utreda fanns det inte heller i detta fall någon sådan tidspress som hovrätten utgått från. har tvärtom uppgivit att gruppen förbereddes i förväg. Av dokumentationen från förundersökningsled- ningens beslut att begära telefonavlyssning av och av att tingsrätten beviljade detta framgår att det fanns betydande misstankar mot redan en månad före videokonfrontationen. Det fanns således gott om tid för förberedelser av skilda slag. Det har då och då från PU:s sida antytts att spåret inte var särskilt hett före utpekande. Vi har svårt att tro att det var så; måste ha höjt sig en hel del över de uppslag PU tidigare mest arbetat med. Mot den sammantagna bakgrunden framstår det som en försummelse från PU:s sida att gruppen inte fick en mer optimal sammansättning, bl.a. kan man fråga sig om det inte hade varit möjligt att låna in åtminstone några lämpliga figuranter från häktet (risken för läckage till massmedia utgjorde vid det laget knappast något bärande skäl för att avstå). Särskilt om dokumentationen av konfrontationsförhöret Vad som ovan sagts allmänt gäller i hög grad förhållandena kring kon- frontationsförhöret. Beträffande dokumentationen av detta förfor förundersökningsled- ningen enligt vår mening på en punkt direkt felaktigt. eller den promemoria som sattes upp fick inte sin slutliga form förrän mycket långt efter konfrontationen. Det har inte anförts något god- tagbart skäl till detta. Dröjsmålet har skapat osäkerhet kring dokumen- tet och dess innehåll. Det förhållandet att protokollet eller promemorian föreligger i flera originalversioner bidrar till denna osäkerhetskänsla. Anteckningen rörande reaktion när hon såg nummer 8 () borde enligt vår mening ha tagits in i promemorian. Upp- lysningen hade varit relevant, inte minst med tanke på att dokumenta- tionen redan i sig var bristfällig. Det material som Riksåklagaren, , gav in till , , som underlag för resningsansökan (resningsmaterialet) har samma karaktär som ett förundersökningsprotokoll. Det innebär att det inne- håller väsentligt mer än det som ligger till grund för RÅ:s yrkande om resning. På samma sätt som ett förundersökningsprotokoll utgör en dokumentation över hela brottsutredningen, förutom i de delar denna inte är av intresse för bedömandet av brottsmisstankarna mot den som åtalats, synes detta material vara en dokumentation över den fortsatta utredningen i den del som är av intresse beträffande . Materialet är till sin disposition överskådligt. Det består av 2733 sidor förhör, i löpande paginering. Därutöver finns drygt fyrahundra sidor under rubriken skriftlig bevisning. Sammanlagt rör det sig alltså om ca 3150 sidor, vilket kan jämföras med förundersökningsprotokollet , som omfattade ungefär 3700 sidor. (Vissa dubbleringar förekommer.) Förhören är återgivna i bokstavsordning efter den hörda personens namn, med målsäganden först och vittnen därefter. En viss sortering har skett så till vida att uppgiftslämnare som hörts till stöd för riktig- heten i vad en annan uppgiftslämnare har uppgivit sorterats in under huvudvittnet. Däremot förekommer ingen sortering efter bevistema eller utredningstema. Vår redovisning av resningsmaterialet är disponerad enligt en grov indelning av bevistema/utredningstema utifrån resningsansökan och såvitt det i övrigt låter sig utläsas. I varje uppslag anges i vad mån den hörda personen åberopades i resningsansökan och vilket bevistema som i så fall uppgavs. Under rubriken material som inte kunnat sorteras in i vår uppdelning. 6.2.2Utredning avseende iakttagelser av under mordkvällen Tre i resningsansökan åberopade vittnesmål avsåg direkta, ej tidigare kända, iakttagelser av under mordkvällen (, och ). Ett utgjordes av ett känt vittne som gjort iakttagelser av under mordkvällen (). Ett avsåg ett tidigare känt mordplatsvittne, som sade sig känna igen från mordplatsen (). Ytterligare ett avsåg ett annat tidigare känt mordplatsvittne som, när han på TV sett polisens spaningsfilm av , sagt sig ha reagerat på ett sätt som kan tolkas till stöd för att han sett på mordplatsen (). Förutom dessa åberopade vittnesmål finns det i resningsmaterialet ytterligare tre uppgiftslämnare som pekar ut från mord- kvällen. Det gäller Inga Å, som identifierat som närvarande inne på biografen , som utpekat som gäst på en pizzeria på under mord- kvällen och , som uppgett att han stött ihop med ovanför trappor vid tiden för mordet. Dessa vittnesmål åberopades alltså inte i resningsärendet. Under det att det vid tiden för rättegångarna endast fanns fyra personer som pekade ut från mordplatsen och dess närhet respektive och biografen (, , och ), finns det numera således ett relativt stort antal uppgifter av det slaget. Samtliga dessa utpekanden har tillkommit efter det att blivit allmänt känd som misstänkt för mordet (även utpekande skedde efter den tidpunkten). är syster till den i utredningen förekommande kände genom sin syster . Enligt ett till utredningen inkommet anonymt tips hade sett en vilda västern- revolver hos . Den skulle ha haft en kolv av något pärle- morliknande material. Efter en del turer lyckades PU få till stånd ett förhör med bekräftade att hon hos fått se ett vapen av det slag som angavs i tipset. Hon kunde även ge en viss beskrivning av det. Efter att ha förnekat att hon någonsin träffat hemma hos uppgav hon till synes plötsligt att hon trodde att det var som