sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Till ovanstående ska läggas att många företag väntade sig snabbt återvändande ljusa tider när avtalen skrevs, och det skrevs fleråriga avtal på höga nivåer, bland annat av den nyskapade pri- vattjänstemannakartellen (PTK), som under led- ning enade tjänstemannasidans olika fackförbund, främst från SACO-SR och TCO. Ovanpå de höga nominella timlönerna (avtal plus löneglidning) lades dessutom höjda arbetsgivaravgifter. Resultatet blev en kost- nadskris för den svenska industrin. Den svenska exportindustrin förlorade marknadsandelar i ett läge där exporten redan hade fått stora svårigheter i den djupa internationella lågkonjunktur som följt på oljekrisen. 1975 föll importen kraftigt i många länder. insåg man att överbryggningspolitiken var miss- lyckad ur flera aspekter. Professor uttrycker saken så här: – Vi försökte konsumera oss ur genom en överbryggningspolitik som var en gigantisk konsumtionsfest, 1974–76, som helt slog ut industrin och ledde till varvskris och bidrog till kriserna i svensk ekonomi. Det var utomordentligt svårt att komma tillbaka, vi har egentligen aldrig kommit tillbaka på en balanserad marknadseko- nomisk bana efter det. Jag påminner om att det inte främst var en gigantisk kon- sumtionsfest utan en kraftig lagerstödspolitik. – Ja just det, så kallad efterfrågepolitik, det innebar att du såg på efterfrågekomponenterna, konsumtionen, investeringarna, lager- hållningen. Så byggde du upp alla dessa, och byggde tankbåtar på lager, och det visste ju köparna, att förr eller senare så behövde båtarna realiseras ut. Så det kostade ju oss enorma summor. Du tänker på järnet som låg och rostade i väntan på konjunkturupp- gången? – Ja, och skog och massa, allting. Jag säger inte att det här är den riktiga tolkningen, utan lägg pussel, men det här är den förklaring som jag uppfattar som den mest rimliga, givet en liten, öppen eko- nomi, och om vi ser på andra länder hur de har betett sig, hur det gått för dem. Min minnesbild av Grassman var att han var en ex- trem keynesian, han ville blåsa på efterfrågan, och då skulle resten av problemet mer eller mindre lösas automatiskt. Vi prövade det 1974–1976, efter de förlorade åren, och på ett vis körde vi också samma race under och , det var en jättelik konsumtionsfest och 2 procents arbetslöshet. Det håller , sedan kom krisen och alla problemen med balansräkning- en och hela helsiket. är en smula ovarsam med fakta här. Slutet av 80-talet var inte någon jättelik konsumtionsfest. Vi hade , 1986 och 1987 med klart högre konsumtion än i andra länder, därefter ökade vår konsumtion mindre än i omvärlden Resten av decenniet rådde däremot en spekulations- och byggboom. Svenskarnas konsumtion ökade mindre än i jämförbara länder såväl som 80-talet. Inte ens efter de tre åren 1974–76 kom vi ifatt omvärldens konsumtionsökning, om man gör ett in- dex . Sedan är det väl knappast så att högre konsumtion än i omvärlden, som följer klart lägre ökning än i omvärlden, kan vara en orsak till utslagningen av den svenska varvsindustrin. Det sistnämnda bör väl ändå rimligen bero på den strukturkris som drabbade västvärlden när nya konkurrentländer, exempelvis i Syd- , dök upp och producerade kraftigt statssubventionerade tankers, textilier och andra arbetsintensiva produkter betydligt VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? billigare än de moderna västekonomierna förmådde. Nedläggning- en av varven var ett inslag i en rationell strukturomvandling, från hamrande på plåt till kunskapssamhälle, ehuru smärtsam och kost- sam när den inträffade. Dessa samband måste rimligen känna till. Ekonomihistorikern kommenterar den bild av händelserna som ger uttryck för i sin om sta- biliseringspolitiken som läroprocess: – Kriser bryter ut därför att förutsättningarna förändras, och om- ständigheterna ändras så att man inte kan föra samma politik som . tes bygger ju inte så mycket på ett lärande utan på att det är en helt ny situation. 1975 hade man ju en stark finan- siell position i och kunde satsa de medlen för att överbryg- ga krisen. Det faktum att man exempelvis devalverade 1982 i stället för att överbrygga ska också ses ur perspektivet att man hade en skuldkris och tvingades av omständigheterna att ta till helt andra åtgärder, och orsaken till att man hamnat där beror ju på att många av förutsättningarna för ekonomins utveckling förändrades i snabb takt , att man insåg att det var en strukturell kris, att det var ett avgörande brott i den historiska utvecklingen, det är faktiskt en insikt som började vinna spridning . Och det handlar ju då inte så mycket om att det inträf- fat en tillfällig ny störning egentligen. Nationalekonomers model- ler utgår ju ofta ifrån att man har en i grunden stabil eller någor- lunda oförändrad situation i hur ekonomin fungerar, och till den kommer externa störningar eller chocker typ oljekriser, krig, kata- strofer av olika slag, och de måste då mötas med olika ekonomisk- politiska medel. Beroende på hur man lyckades eller misslyckades förra gången så i en läroprocess ändrar man politiken, det är Jo- nungs bild. Det är ju en vanlig nationalekonomisk bild, men den ekonomisk-historiska analysen skulle ju lägga större vikt vid att förutsättningarna förändras, och att kriserna bryter ut därför att sådana grundläggande förändringar har skett, och då är inte tidigare medel möjliga att tillgripa längre. Krisen leder ju ofta till en insikt om det. Emellertid, mitt under den värsta kostnadskrisen i modern tid höj- des arbetsgivaravgifterna kraftigt, såväl 1975 som 1976. När den borgerliga regeringen kom till makten började man förstå att man var uppe i en allvarlig kostnadskris. En- ligt , som utnämndes till handelsminister i den nya borgerliga regeringen, var det lite si och så med medve- tenheten om problemets allvar. Hans minnesbild är följande: – Jag känner här att jag inte bara är ute och pratar i efterhand. Val- rörelsen den bestod i allt väsentligt av att socialdemokraterna skröt väldigt över att man hade övervunnit kriser, oljekriser och det ena med det andra. Och att det fanns avsevärda tendenser på borgerliga sidan att slå sig för bröstet och säga att vi verkligen var med och drev momssänkningar och vad det nu var för någonting. Sedan fanns det några spridda röster, och en av dem var faktiskt jag, som sa tvärtom: att det här är ett mycket allvarligt läge för när- varande, därför att utvecklingen för har kraftigt försämrats, och jag hade då exemplifieringar, jag skrev artiklar och gjorde pressuttalanden. Och en annan person, , han drev också den linjen då. Jag kommer ihåg det för att var lite sur på mig för han ansåg att jag hade stulit hans idé. Men jag tyckte, höll jag på att säga, på det omvända viset. Men därför har jag så starkt minne av det. Alltså, som man oroade sig för en utlandsskuld som inte fanns ännu (netto) och ett bytesbalansunderskott som var statistiskt uppförstorat så fanns ett annat, mer påtagligt pro- blem i detta att industrins lönekostnader (timlöner plus löneskat- ter) , men framför allt 1976, steg brant gentemot om- världen. fick fler personer än , ekonomijournalisten och några andra observanta iakttagare upp ögonen för detta, och då dröjde det trots allt inte så länge innan exportindustrin fick sin kompensation för kostnadskrisen. Den borgerliga regeringen beslöt i samråd med att devalvera. Först skrevs kronan ned (mot D-marken) och därefter mot EG:s så kallade valutaorm . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? skulle kronans värde i stället uttryckas som en effektiv kurs gentemot ett vägt genomsnitt av valutorna i vår utrikeshandel, den så kallade valutakorgen. devalverade man så kronan igen, nu mot nämnda valutakorg. På mindre än hade den svenska kronan skrivits ned mot exempelvis D-marken. När väl kostnadskrisen blev känd hade en livlig debatt startat mellan nationalekonomerna hur man skulle kompensera industrin för kostnadskrisen. Vissa föreslog just devalveringar, andra, som och , föreslog exempelvis sänkta ar- betsgivaravgifter. Calmfors menar att kostnadskrisen kanske hade gått att undvika om vi hade valt att revalvera (skriva upp värdet på valutan) i ett tidigare skede och på så sätt förhindra den stigande världsin- flation, som följde på oljekrisen, att skölja in över . Genom att revalvera blir importen i motsvarande grad billigare, vilket gör att löntagarna inte behöver kompensera sig för den delen av pri- sökningen som annars hade kommit via fördyrad import. – Jag skrev en bok tillsammans med 1974. Vi mena- de att man skulle revalvera, därför att när världsinflationen steg då sköljde de här prisstegringarna in över , och hade vi då re- valverat så hade vi hållit nere inflationen. Men det där gick rege- ringen emot, Sträng gick emot detta. Han var ju för det här med fasta växelkurser, och det som kom att hända var att genom att vi inte revalverade så skapades det ju enorma övervinster –74, vilket drog igång löneökningarna. Sedan sjönk ju inflationen ner men löneökningarna fortsatte på en hög nivå, så paradoxalt nog: det faktum att man inte revalverade tvingade såvitt jag förstår sedan fram en serie devalveringar. Jag frågar om inte en revalvering hade försvårat för ex- portindustrin. – Jo, men på kort sikt blev det ju en väldigt skjuts för exportindust- rin 1973–74, just genom att lönerna till en början släpade efter prisstegringarna i vår omvärld och de prisökningar som våra ex- portföretag kunde ta ut. Så man vann marknadsandelar. I och med att priserna var givna på världsmarknaden men steg, så fick man ökade vinstmarginaler. Men ser man det så menar jag att det slog åt andra hållet därför att netto blev att konkurrens- kraften försämrades, för när löneökningsprocessen hade kommit igång så gick den inte snabbt att hejda och då pressades margina- lerna i stället, och det var det som hände 1976–78, med 20- procentiga löneökningar, och det var ju egentligen bara 1973–74 som prisökningarna var så där riktigt stora, och sedan blev det ju i stället en debatt om man skulle devalvera eller ej. talar med 20-procentiga löneökningar, men det är inte helt korrekt formulerat. Lönekostnadsökningar är en sak, för de inbegriper arbetsgivaravgifter. Själva löneökningarna var betydligt lägre: 1976, 1978 (Genomsnitt för landets samtliga löntagare, enligt KI). Om man till detta lägger att inflationen var 10,2 samt 11,4 och 10,0 inser man att några astronomiska lönelyft var det aldrig, löntagarnas bidrag till kostnadskrisen var inte så stort som ekonomer och politiker velat göra gällande. Politikerna bidrog ju med höjningen av arbetsgivaravgifterna, och borde kan- ske därför ta sitt ansvar för detta bidrag till kostnadskrisen istället för att så fort denna kris kommer på tal skjuta över skulden på lönebildningen. Höjningen av timlönerna (avtal plus löneglidning) var med and- ra ord inte alls så gigantiska som de flesta fortfarande verkar tro. Siffror av det slaget har en tendens att förstoras på sin väg från statistikvårdande myndighet till allmän debatt, som också siffror över statsskuld, bytesbalans och offentliga utgifter plägar göra. Hur ser då Calmfors på devalveringarna 1976–82? – Man kan väl säga att 1976 och 1977 då återställde vi något sånär det relativa kostnadsläget som hade sprungit i höjden. Men sedan, , så steg arbetslösheten med en topp 1983, så man såg ett behov av en kostnadsanpassning för att klara sysselsättningen. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? – Men det var ju stora problem, bland annat med de här stagneran- de industrierna och industristödet till dem, och det var stora bud- getunderskott och bytesbalansunderskott och stigande arbetslös- het – så det var ju uppenbart att man inte kunde stimulera ekono- min genom en expansiv finanspolitik, den vägen fanns inte, utan man kände sig tvungen att göra en kostnadsanpassning så att vi fick upp sysselsättningen utan att försämra bytesbalans och öka bud- getunderskott, det var det man gjorde. Jag var väl 1976–77 lite inne på att göra en sådan där intern devalvering, alltså sänka arbetsgi- varavgifterna. Jag argumenterade nog egentligen emot devalvering- en 1981, kommer jag ihåg, och menade att man i stället skulle ge sig på löneökningarna, att läget var av en sådan karaktär då att man skulle ta till någon inkomstpolitisk åtgärd. Det är ingenting som jag har argumenterat för sedan, jag vet inte hur man ska se på det där. Men jag var rädd för att man skulle släppa iväg inflationen och acceptera att här löser vi varje gång våra problem genom att skapa mer inflation, genom att devalvera, att vi i stället borde göra kost- nadsanpassning genom att trycka ner lönekostnaderna genom att säga att det här är ett sånt exceptionellt läge så att vi får göra det. Tror då Calmfors att en sådan typ av inkomstreduktion hade fun- gerat? – Jag var nog mer optimistisk då än jag skulle vara . Jag tror inte längre på den här typen av inkomstpolitik. Det försöktes ju efter devalveringarna, men misslyckades ett antal gånger. Jag tror att förutsättningarna hade varit bättre att lyckas om man inte hade devalverat innan, men man hade förmodligen inte fått en sådan stor kostnadssänkning som man fick genom de- valveringarna, som möjligen var lite för stora, för det gav ju sedan den här kraftiga uppgången i hela ekonomin successivt under 80- talet, en uppgång som kanske var för kraftig, och som bidrog till att den här finansiella bubblan blev så stor som den blev. Hur som helst. Man tryckte i stället ned lönerna indirekt genom att devalvera 1976 och 1977 med sammanlagt , vilket ledde till att industrins konkurrenskraft gentemot och övriga konkurrentländer i stort återställdes till förhållandet När talar om att devalveringar- na möjligen blev lite för stora tänker han på att det efter de tre devalveringarna 1976–77 skulle komma ytterligare två; den ena ge- nomförd av en borgerlig regering, den andra genomförd av den socialdemokratiska regering som tillträdde 1982. Dessa två devalveringar, i synnerhet den sistnämnda, var av det offensiva slaget, de gjordes alltså inte främst i syfte att återta förlorad konkurrenskraft utan för att ge vår exportindustri en för- del gentemot konkurrentländerna och erövra marknadsandelar för svensk export. Regeringen F ä lldins devalvering 1981 , på , blev riksbankschef . Han kommenterar kostnadskrisen och höjningen av arbets- givaravgifterna på följande vis: – Det kom några stora höjningar , och sedan enades man i om några stora höjningar och 1977, jag tror man höjde alla de tre åren. Särskilt minns jag när jag kom in som statssekreterare på att den tillträdande regeringen hade lovat att höja arbetsgivaravgifterna mitt i den värsta kostnadskrisen , vilket jag då försökte förhindra. De sa att de inte kunde bryta överens- kommelsen. Men jag sa: Ni är ju ändå ansvariga för vad som händer, så ni kan ju inte sitta fast med en idiotisk politik! Jodå, sa . Man lade alltså ytterligare bördor på företagen? – Ja, fyra procents avgiftshöjningar mitt i den värsta kostnadskri- sen, företagen bara flöt ut och Åsling hivade ut miljarder för att försöka släcka branden. Det var en fullständigt idiotisk politik en- ligt mitt sätt att se det. Vi tappade nästan halva valutareserven i spekulationerna mot kronan. var enligt honom själv arkitekten bakom den devalve- ring på som gjordes av den borgerliga regeringen . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Den gjordes i ett läge där västvärlden gått in i en ny kris i samband med den andra oljeprischocken, OPEC II. Bytesbalansen hade åter försvagats, på grund av oljekrisen, men i var nu krisstäm- ningen så stark efter kostnadskris, strukturkris, budgetunderskott och arbetslöshet att alla internationella problem i den ekonomiska debatten kom att betraktas som specifikt svenska. Underskottet i bytesbalansen, de förlorade marknadsandelarna, underskottet i budgeten, de stigande offentliga utgifterna, inflationen – det tolka- des av många som hemmatillverkade problem trots att flertalet av dem var gemensamma för alla oljeimporterande länder i västvärl- den. argument för en devalvering var dels att kronan hade apprecierats något i förhållande till D-marken och andra valutor – vilket stämmer, även om det var en blygsam uppskrivning – dels att Bytesbalans i förhållande till BNP 1971–97 i och små Bytesbalans i förhållande till BNP i och små jämförbara länder -1,0 -2,0 -3,0 -4,0 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 Källa: , Economic Outlook. ökade offentliga utgifter trängt ut industrin, ett mer diskutabelt argument. huvudskäl till devalveringen var emellertid den försvagning av bytesbalansen som inträffat. Gör man ett diagram över bytesbalansens saldo i förhållande till BNP och jämför med andra oljeberoende småländer i – , , , , med flera – så visar det sig dock att underskott inte var djupare än deras, utan med stor överensstämmelse följde ett genomsnitt av dessa länder. Därmed kan detta skäl för den borgerliga regeringens devalvering 1981 ifrågasättas. Av diagrammet framgår att det inte var –92 som underskottet i bytesbalansen blev markant djupare än i andra län- der. Detta har speciella orsaker, som jag vill göra en kort utvikning om innan jag fortsätter att diskutera argumenten för och emot de- valveringen 1981. Handeln med varor och tjänster visade överskott under hela 80- talet (men krympte 1989), underskottet härrör från transfereringar (u-hjälp m.m.) men framför allt från posten kapitalavkastning, i huvudsak räntebetalningar för den offentliga sektorns lån och räntebetalningar för den privata sektorns lån för direktinvestering- ar (företag som köps till en större andel än , aktier eller röstvärde) portföljinvesteringar (företag som köps till ). Utan att ha granskat saken särdeles ingående kan jag bara kon- statera att svenska företags utlandsinvesteringar steg extremt kraf- tigt andra hälft. Kraftigast var ökningen , efter valutaavregleringens avskaffande 1989. Det är de ökade räntebetalningarna från utlandslån som upptogs för att investera dessa direktinvesteringar, portföljinvesteringar och fas- tighetsköp som till mycket stor del har belastat kapitalavkastning- en och därmed bytesbalansen. För att ge en uppfattning om olika storheters inverkan på bytesbalanssaldot kan nämnas att av för- svagningen av bytesbalansen på 34,6 miljar- der (i löpande priser, bytesbalansen mäts i löpande priser) så kom 8,6 miljarder från handel med varor, 7,4 från handel med tjänster. Den privata sektorns nettoräntor (utgiftsräntor minus inkom- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? sträntor) försvagade bytesbalansen med 25,6 miljarder. Från det underskottet ska dras en ökad nettoavkastning på direktinveste- ringar på 7,5 miljarder. Summan av den privata sektorns kapitalav- kastning ger alltså en ökning av underskottet i bytesbalansen med hela 18,1 miljarder. Att från ett underskott som har sådana orsaker dra slutsatsen att svenska medborgare i allmänhet har levt över sina tillgångar är knappast en verklighetstrogen beskrivning. En viktig utredning med namnet Kapitalavkastningens roll i by- tesbalansen (SOU 1990:45), ledd av IUI:s chef , tit- tade på en del av den problematiken, och kom då fram till bland annat att svenska företags återinvesterade vinstmedel från direktin- vesteringar i utlandet bör registreras som pluspost i bytesbalansen. Kontentan av detta är att om räntebetalningarna för investeringar- na ger ett minus i bytesbalansen så bör också utdelningen som denna investering genererar registreras som plus i bytesbalansen, detta även om pengarna återinvesteras utomlands och inte återförs till . Denna förändring av definitionerna genomfördes också i enlighet med utredningens förslag, och är också i enlighet med . Om det över huvud taget ska vara me- ningsfullt att mäta bytesbalansen och jämföra dess storlek mellan olika länder så måste naturligtvis alla länder använda samma defi- nitioner. Detta var en av käpphästar, att inte som många andra länder bokförde dessa återinvesterade vinstmedel, och att vår bytesbalans därför såg sämre ut i statistiken än i realiteten. I och med kunde denna gamla tvist läggas till handlingarna. Angående devalveringarna och bytesbalansen bör också nämnas att de 5 devalveringarna 1976–82 sänkte värdet på den svenska kronan , vilket fördyrade privata och offentliga ut- landslån, vars bidrag till underskottet ökade i motsvarande mån. Huruvida devalveringar verkligen stärker bytesbalansen är en svår fråga. En devalvering medför vanligen att importen fördyras. Devalverar man så stiger importpriserna i motsva- rande mån (förutsatt att importörerna höjer sina priser lika myck- et). Med färre devalveringar hade vi alltså kunnat importera betyd- ligt mer till samma pris, och kunnat importera mer utan att för- Man bör därför inte med självklarhet utgå ifrån att en devalvering verkligen stärker bytesbalansen, även om den i bästa fall leder till en ökad exportvolym om priserna på våra produkter sänks i utländsk valuta. En devalve- ring kan också i bästa fall öka exportindustrins marknadsandelar, eftersom det går att observera ett samband mellan relativpriser och marknadsandelar (se professor bidrag i bok Devalveringen 1982 – rivstart eller snedtändning, SNS, 1991). De positiva effekterna av en devalvering klingar emellertid ofta ut relativt snart, och därefter kommer ofta en rekyl i form av infla- tion, bromsad produktivitet, ökade kompensationskrav etc. Den store bank- och industrimannen lär ha sagt: Devalvering är som att kissa i byxorna – först värmer det men sedan blir det obehagligt. Att devalvering inte är ett långsiktigt effektivt sätt att lösa ett lands problem har varit känt . Värt att notera är i alla fall att då bytesbalansens saldo betraktades som den kanske allra viktigaste målvariabeln för hela den ekonomiska politiken – och medborgarna fick höra att deras konsumtion var för hög och ledde till en för stor import som försämrade vår bytesbalans – då hade vi som sagt ett underskott som i själva verket var typiskt för liknande länder, med kraftiga djupdykningar vid de bägge oljekriserna. Något större strukturellt betingat underskott, som litteraturen och debatten handlat om, är det svårt att spåra i dessa siffror. Så tillbaka till devalveringen 1981. I särskilda protokoll från Riksbanksfullmäktiges sammanträde den 14 sep- tember detta år anför riksbankschef följande: Devalveringar ökar inflationen. Risken är stor att de snabbt äts upp genom en snabbare stegring av löner och priser och att man snart är tillbaka till utgångsläget. Det är därför av största vikt att notera att inte förlorat någonting av den förbättring i relativa lönekostnad per producerad enhet som uppnåddes 1977. Devalveringarna 1977 har inte utlöst en snabbare löne- och prisspiral än vad som i genomsnitt gällt för . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Det är värt att notera att våra relativa arbetskraftskostnader per producerad enhet i industrin (relative unit labour costs) inte hade försämrats sedan devalveringarna 1977. Ändå visar de kraftigt växande underskotten i bytesbalansen och statsbudgeten och den höga inflationstakten att politiken inte lyckats. Den väntade fortsatta förbättringen av vår konkurrens- kraft devalveringar har inte realiserats. menar att de viktigaste orsakerna till den uteblivna förbätt- ringen av konkurrenskraften står att finna i den offentliga ut- giftsexpansionen, arbetsmarknads- och industripolitiska åtgärder som låser fast arbetskraft i olönsam produktion samt frånvaron av åtgärder som ökade arbetskraftstillgången för näringslivet ge- nom ökad rörlighet, ökade arbetsincitament med mera. Om detta kan sägas, förutom att analysen säkert är korrekt ur flera aspekter, att den offentliga konsumtionen ökade mindre i än i omvärlden alla år utom två, 1976 och 1979 (procentuell ökning, volym). Det enda året med klart högre offentlig konsumtion än omvärlden var just 1979, och orsaken till det var bland annat att landets tre ledande ekono- miprofessorer 1978 hade uppvaktat den borgerliga regeringen med krav på en mer expansiv politik, något som också genomfördes i enlighet med de- ras rekommendationer.