sou · GNB316d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Paragrafen motsvarar 11 kap. 6 § andra stycket UtlL. I kapitlet finns de bestämmelser om offentligt biträde som finns i 11 kap. 1 b § samt 8–9 §§ UtlL. 1 § Ett offentligt biträde skall i följande slag av ärenden förordnas för den som ärendet gäller, om det inte måste antas att det inte behövs något biträ- de: I ärenden som handläggs av en polismyndighet skall dock offentligt biträde förordnas endast om utlänningen enligt 8 kap. 2 eller 3 § hållits i förvar . 2.Utvisning enligt 6 kap. 6§. 3.Verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning enligt denna lag, om enligt 9 kap. 18§ anmält ärendet till utlän- ningsdomstolen eller om utlänningen hållits i förvar enligt 8 kap. 2 eller 3 § . 4.Hemsändande enligt18 kap. 2 §. Offentligt biträde skall alltid förordnas för barn som hålls i förvar enligt 8 kap. 3 §, om barnet saknar vårdnadshavare här i landet. Paragrafen motsvarar 11 kap. 8 § UtlL. 2 § I ärenden som skall avgöras av regeringen prövas frågor om offentligt biträde av den departementstjänsteman som regeringen bestämmer. Paragrafen motsvarar 11 kap. 9 § UtlL. 3 § Den som är förordnad som offentligt biträde för ett barn som saknar vårdnadshavare här i landet är utan särskilt förordnande barnets ställföre - trädare i det ärende som förordnandet avser. Paragrafen motsvarar 11 kap. 1 b § UtlL. Bestämmelsen innebär att den som är förordnad som offentligt biträde för ett barn i ett ärende enligt utlänningslagen också skall vara barnets ställföreträdare i det ärende som förordnandet avser. Bestäm- melsen har utformats efter förebild av motsvarande bestämmelse i 36§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga som förebild. Kapitlet motsvarar 9 kap. UtlL. 1 § Utlänningar som avvisas eller utvisas är skyldiga att betala för sin egen resa till den ort dit de sänds eller åläggs att resa. Paragrafen motsvarar 9 kap. 1 § första stycket UtlL och behandlar utlänningars egen skyldighet att betala resekostnaderna om de avvisas eller utvisas. Andra stycket i 9 kap. 1 § UtlL har inte fått någon motsvarighet i lagförslaget. Det stycket avser återförande av en person som har rätt att vistas endast inom en del av landet. Genom förslaget i 8kap. 9 § att uppsikt inte längre skall kunna innebära att utlänningen får vistas endast inom en del av landet, finns något behov av en bestämmelse rörande utlänningens ansvar för resekostnader i sådana fall. 2 § Om en utlänning som har kommit till med ett fartyg eller luft- fartyg avvisas därför att utlänningen saknar pass eller de tillstånd som krävs för att resa in i landet eller medel för hemresan, är transportören skyldig att ersätta kostnaderna för utlänningens resa från . Trans- portören är också skyldig att ersätta reskostnaderna från och till- baka för den bevakningspersonal som behöver följa med. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § första stycket UtlL. Paragrafen behandlar transportörens kostnadsansvar. Som en första förutsättning för att bestämmelsen skall tillämpas anges att det skall vara fråga om utlänningar som avvisas därför att de saknar pass, tillstånd för inresa eller vistelse eller medel för hemresan. Kriterierna är således desamma som enligt 9kap. 5 § gäller för transportörens skyldighet att ta tillbaka en utlänning som avvisas. Som framgår av lagtexten avses med kostnad för bevakningspersonalens resa såväl kostnaderna för resa från som resa tillbaka till . Kostnadsansvar enligt paragrafen får utkrävas av den som i varje enskilt fall stått för transporten till , dvs. antingen ägaren eller brukaren av transportmedlet. 3 § Om det kan antas att en transportör kommer att bli betalningsskyldig enligt 2 §, skall polismyndigheten i det polisdistrikt där utlänningen reste in göra den utredning som krävs och yttra sig över transportörens betal- ningsansvar. Transportören skall ges tillfälle att yttra sig. Betalningsskyldighet skall beslutas av eller av den polismyndighet som verkställer avvisningen. Paragrafen motsvarar i huvudsak 7 kap. 8 § UtlF. Beslut enligt 7 kap. 8 § UtlF är den enda form av beslut enligt utlän- ningsförordningen som enligt 7kap. 9 § UtlF får överklagas. Överkla - gande skall ske till allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelser om alla beslut som kan överklagas bör om möjligt finnas i lag och inte i förord- ning. Den aktuella bestämmelsen bör därför flyttas från utlänningsför- ordningen till utlänningslagen. Som framgår av andra stycket är det eller den polismyndighet som skall verkställa avvisningsbeslutet som också skall besluta om betalningsskyldighet. 4 § Transportören kan helt eller delvis befrias från betalningsskyldigheten enligt 2 § om 1.transportören visar att han eller hon haft skälig anledning att anta att utlänningen hade rätt att resa in i , eller 2.det med hänsyn till kostnadens storlek eller av andra skäl framstår som uppenbart oskäligt att kräva ut kostnaden. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § andra stycket UtlL. I paragrafen görs vissa undantag från bestämmelsen i 2 § om trans- portörens kostnadsansvar. Kostnadsansvar skall för det första inte krä- vas ut om transportören kan visa att han eller hon hade skälig anledning att anta att utlänningen hade rätt att resa in i . Utlänningen kan t.ex. när resan påbörjades ha haft sådana handlingar som krävs och medel för hemresan. Om handlingarna sedan förkommit, måste trans- portören genom att visa kopior av de aktuella handlingarna eller på något annat sätt styrka att handlingarna funnits. Transportören har inte någon skyldighet att kontrollera att företedda handlingar är äkta. Om en förfalskning är så uppenbar att den rimligen borde ha upptäckts, kan dock transportören inte undgå ansvar. Kostnadsansvar skall för det andra heller inte krävas ut om det med hänsyn till kostnadens storlek eller någon annan anledning framstår som oskäligt. Transportören bör t.ex. inte behöva stå för kostnaderna för transport med ett annat fartyg eller flygplan som har en annan brukare eller ägare, om det skulle ställa sig väsentligt dyrare och transportören är utan skuld till att det dyrare alternativet måste väljas. I en sådan situation bör i stället staten kräva det belopp som motsvarar vad det skulle ha kostat transportören att ordna resan med eget fartyg eller flyg. Däremot bör transportören få stå för kostnader som uppkommit därför att transportören vägrat att fullgöra sin skyldighet att själv ordna åter- resan. Kostnadsansvaret bör också falla bort om transportören haft goda grunder att anta att utlänningen hade flyktingstatus. Ett annat fall där ansvar inte bör krävas ut är om det av praktiska skäl varit omöjligt att företa en ordentlig kontroll av passagerarnas handlingar. Det kan t.ex. vara fallet om det rör sig om färjor med ett mycket stort antal passage- rare. 5 § Om en utlänning som är anställd ombord på ett fartyg eller ett luftfar- tyg lämnar det under dess uppehåll i och olovligen reser in i Sve- rige och avvisas, är fartygets eller luftfartygets ägare eller brukare skyldig att –ersätta kostnaderna för utlänningens resa från , och –svara för kostnaderna för utlänningens uppehälle från inresan. Det som sägs om en utlänning som är anställd ombord på ett fartyg eller luftfartyg gäller också i fråga om en utlänning som utan tillåtelse har följt med ett sådant fartyg. Har fartyget eller luftfartyget utländsk ägare eller brukare, är befäl- havaren skyldig att på ägarens eller brukarens vägnar svara för kostnader enligt första stycket, om det inte är uppenbart oskäligt. Paragrafen motsvarar 9 kap. 3 § UtlL. Paragrafen innebär ett i jämförelse med 2 § utvidgat kostnadsansvar vid avvisning av någon som varit anställd ombord på ett fartyg eller luftfartyg eller som följt med som fripassagerare. Fartygets ägare eller brukare kan då åläggas att betala inte bara reskostnaden utan också utlänningens uppehälle från inresan. Kapitlet motsvarar 10 kap. UtlL. Vid den språkliga och redaktionella översynen har en strävan varit att förenkla bestämmelserna och att få en bättre systematik. Frånsett ändringar avseende de gärningar som be- skrivs i 1 § första stycket 3 och 2 § första stycket 2 innebär lagför slaget nedan ingen ändring när det gäller rekvisit för brotten eller straffskalor. 1 § Till böter döms 1.utlänningar som uppehåller sig i utan föreskrivet tillstånd och utan att de inom föreskriven tid har ansökt om ett sådant tillstånd, 2.utlänningar som har anställning eller bedriver verksamhet som krä- ver arbetstillstånd, utan att de har ett sådant tillstånd, och 3.utlänningar som på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns. Med yttre gräns i första stycket 3 avses inte gräns mot annan stat som anslutit sig till . I ringa fall skall åtal för brott enligt denna paragraf inte väckas annat än om det är motiverat från allmän synpunkt. Denna paragraf behandlar straff för en utlänning som uppehåller sig eller arbetar här utan tillstånd eller som på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns. Det är här fråga om gärningar som är straffbara utan att det krävs något uppsåt. Första stycket punkterna 1 och 2 motsvarar 10 kap. 1 § första stycket UtlL. I praktiken förekommer det relativt sällan att någon åtalas för att inte ha sökt uppehållstillstånd enligt punkten1. Den som vistas här utan tillstånd och utan att ha sökt tillstånd inom föreskriven tid kan avvisas eller utvisas. Det finns inget behov av att straffa den som avvisas eller utvisas och skulle så ske skulle utlänningen sannolikt inte ha medel för att betala böterna. Förhållandet är något annorlunda om utlänningen beviljas uppehållstillstånd efter det att frågan om avvisning eller utvisning tagits upp. Det finns ett samhällsintresse att utlänningar inte skall vistas här i landet utan att söka uppehållstillstånd. Det kan då också finnas behov av att kunna straffa den som inte söker uppehållstillstånd . Straff för den som arbetar i utan tillstånd behandlas i punk- ten 2. Gruppen som arbetar här utan tillstånd torde vara betydligt större än den som uppehåller sig här utan att söka uppehållstillstånd. Det rör sig främst om säsongarbetare. Det finns ett starkt samhällsintresse att motverka att utlänningar arbetar här utan tillstånd. Böter är därvid också ett straff som kan ha en avhållande effekt, eftersom ett bötestraff kan innebära att förtjänsten av svartarbetet här i landet till stor del försvinner. Att den som anställer en utlänning som saknar tillstånd att arbeta här kan straffas framgår av 2 §. Punkten 3 i första stycket är ny. Den motsvarar delvis 10 kap. 2 § första stycket UtlL. Enligt den punkten kan en utlänning dömas som "i annat avseende än beträffande skyldighet att ha pass, visering, uppe- hållstillstånd eller arbetstillstånd överträder bestämmelser i denna lag eller vad som har föreskrivits med stöd av lagen". Straffet är böter eller, när omständigheterna är försvårande, fängelse . Överträdelse av bestämmelser i utlänningslagen eller utlänningsför- ordningen i annat avseende än beträffande skyldighet att ha pass, vise- ring, uppehållstillstånd eller arbetstillstånd torde med gällande lagstift- ning främst kunna avse brott mot föreskrifter i 5 kap. 1 och 2 §§ UtlF att inresa i och utresa från svenskt landterritorium skall ske över en godkänd passkontrollort. Den nuvarande obestämda straffbestämmelsen i 10 kap. 2 § 1 har därför ersatts med en bestämmelse som uttryckligen stadgar straff för den som på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns. Sedan trätt i kraft kommer med yttre gräns att avses endast gräns som inte utgör gräns mot annan stat inom Schengenområdet. En bestämmelse om det har tagits in iandra stycket som är nytt. Tredje stycket är nytt. Som framgått av kommentaren ovan bör sär- skilt brott mot första stycket 1 kunna betraktas som ringa. Åtal skall då heller inte väckas om det inte är påkallat från all män synpunkt. 2 § Till böter döms 1.den som har anställt en utlänning trots att utlänningen inte har före- skrivet arbetstillstånd, 2.den som inte gör anmälan som föreskrivs i en författning som har utfärdats med stöd av denna lag. När omständigheterna är försvårande döms för brott enligt första stycket 1 till fängelse i högst . Att det skall betalas en särskild avgift vid brott enligt första stycket1 framgår av 10–11 §§. I denna paragraf behandlas straff för någon annan än utlänningen och som antingen har en utlänning anställd trots att utlänningen saknar arbetstillstånd eller som underlåter att göra anmälan som föreskrivs i utlänningsförordningen. Liksom i 1§ är det här fråga om gärningar som är straffbara utan att det krävs något uppsåt. Första stycket 1 motsvarar del av 10 kap. 1 § andra stycket UtlL. Bestämmelsen innebär att en arbetsgivare som anställer en utlänning som inte har arbetstillstånd kan straffas. Första stycket 2 motsvarar 10 kap. 2 § 2 UtlL. Den enda anmäl- ningsskyldighet som är straffbelagd enligt denna bestämmelse är skyldigheten enligt 5kap. 8 § UtlF för befälhavare på fartyg som kommer till från utlandet att göra viss anmälan till tullmyndig- heten och polismyndigheten. Motsvarande bestämmelse i tidigare utlänningslagar hade däremot ett betydligt mera vidsträckt tillämp- ningsområde så länge det fanns skyldighet att lämna bostadsanmälningar för den som upplät bostad till en utlänning och arbetsgivaranmälningar för den som anställde en utlänning. kan komma att innebära att viss anmälningsskyldighet åter införs exempelvis i form av hotellanmälningar. Brott mot sådan anmälningsskyldighet kommer då att bli straffbelagt enligt första stycket 2. Andra stycket motsvarar del av 10 kap. 1 § andra stycket UtlL. Det gäller endast vid brott mot första stycket 1. Försvårande omständigheter kan exempelvis vara att arbetsgivaren haft utlänningar utan arbetstillstånd anställda eller att anställningen avsett ett stort antal personer. En annan försvårande omständighet kan vara att arbetsgivaren utnyttjat det förhållandet att utlänningen saknat arbetstillstånd och erbjudit avsevärt sämre anställningsförhållanden än vad som är vanligt i branschen. I tredje stycket erinras om att den som anställer en utlänning som saknar föreskrivet arbetstillstånd också skall betala en särskild avgift enligt bestämmelserna i 10 och 11§§. 3 § Till böter döms den som i en anmälan eller ett ansökningsärende enligt denna lag eller enligt en författning som har utfärdats med stöd av denna lag medvetet lämnar oriktiga uppgifter eller medvetet låter bli att tala om något förhållande av betydelse. När omständigheterna är försvårande döms för brott enligt första stycket till fängelse . Paragrafen motsvarar 10 kap. 2 § första stycket 3 UtlL. Paragrafen gäller såväl utlänningen själv som någon annan som medvetet lämnar felaktiga uppgifter i en anmälan eller i ett ansökningsärende eller som medvetet underlåter att tala om något förhållande av betydelse. Om utlänningen lämnar oriktiga uppgifter i en ansökan om uppe- hållstillstånd och uppehållstillstånd beviljas på grundval av de felaktiga uppgifterna, kan uppehållstillståndet återkallas enligt 4kap. Om uppehållstillståndet återkallas torde i praktiken åtal inte väckas för brott mot 17 kap. 3 §. 4 § Till fängelse i högst döms en utlänning som uppehåller sig i trots att utlänningen enligt ett verkställt beslut om utvisning enligt 6 kap. 7 § inte har haft rätt att återvända hit. Detta gäller dock inte om utlänningen har flytt hit för att undgå förföljelse. När omständigheterna är mildrande döms för brott enligt första stycket till böter. I ringa fall skall åtal för brott enligt första stycket inte väckas annat än om det är motiverat från allmän synpunkt. Paragrafen motsvarar 10 kap. 4 § UtlL. Den behandlar straff för en utlänning som utan tillstånd återvänder hit trots förbud att återvända som beslutats av domstol i samband med dom i ett brottmål. Möjligheten enligt tredje stycket att inte väcka åtal infördes genom utlänningslag. 1979/80:96 (s. 84) anförde föredragande statsrådet bl.a. följande om motiven för denna ändring. De nuvarande bestämmelserna får i många fall olämpliga konsekvenser. Särskilt gäller detta i fråga om finländare som är bosatta nära den svensk- Bestämmelsen ger, som även understryks av i , inte tillräckliga möjligheter att beakta humanitära och sociala synpunkter. I vissa av de situationer då en socialt nedgången utlän- ning, som påträffas här efter utvisning med återreseförbud, mer eller mindre automatiskt anhålls, häktas och döms till kortare ovillkorligt straff, bör det i fortsättningen bli möjligt att underlåta åtal.--- Jag vill emellertid i detta sammanhang understryka vikten av att lag- föring kommer till stånd i alla de fall då brottet inte kan anses som ringa. Straffbestämmelsen utgör ett nödvändigt komplement till det återreseför- bud som alltid skall gälla vid utvisning på grund av brott. --- Den möjlighet att underlåta att beivra överträdelsen som jag sålunda föreslår bör ses som ett undantag endast för de fall då brottet med hänsyn till omständigheterna är att anse som ringa. Någon allmän begränsning av ansvaret för olovlig vistelse är sålunda inte avsedd. 5 § Till fängelse i högst döms den som genom att dölja en utlänning eller genom någon annan åtgärd försöker hindra att ett beslut om avvisning eller utvisning verkställs, om detta görs i vinstsyfte. När omständigheterna är mildrande döms för brott enligt första stycket till böter. Paragrafen motsvarar 10 kap. 3 § 1 UtlL. Den behandlar straff för den som mot ersättning hjälper en utlänning att hålla sig undan verkställighet eller som på annat sätt försöker hindra att verkställighet sker. Det är inte ovanligt att någon genom att dölja en utlänning försöker hindra verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. Det är däremot mycket ovanligt att det sker i vinstsyfte. Om så skulle ske i något undantagsfall är det emellertid angeläget att det då finns möjlighet att straffa den som gjort sig skyldig till det brott som beskrivs i 5§. Av 23 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll framgår att det är straffbart att genom att dölja en utlänning försöka hindra verk- ställighet av ett beslut om utvisning enligt den lagen även om det inte sker i vinstsyfte. 6 § Till fängelse eller, när omständigheterna är mild- rande, till böter döms den som hjälper en utlänning att komma in i i strid med föreskrifter i denna lag eller i en författning som har utfärdats med stöd av lagen. Är ett brott enligt första stycket att anse som grovt döms till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningen 1.utförts mot ersättning, 2.avsett ett stort antal personer, eller 3.utförts under hänsynslösa former. För försök eller förberedelse till brott enligt denna paragraf döms till ansvar enligt 23 kap. . Denna paragraf, som behandlar straff för den som hjälper någon att komma in i i strid mot bestämmelserna, motsvarar10kap. 2 a § UtlL. Det är här fråga om personer som själva hjälper någon att komma I 7 § finns straffbestämmelser för den som organiserar sådana illegala inresor som avses i 6§. Normalpåföljden vid brott mot 6 § är således fängelse . 1993/94:52 uttalade föredragande statsrådet att böter däremot bör vara normalpåföljden när någon utan ersättning hjälper en utlänning att ta sig in i landet. Straffvärdet påverkas emellertid enligt propositionen av såväl antalet personer som smugglas in som motivet för handlingen och förhållandena kring inresan. Det måste te sig mer klandervärt att hjälpa in någon som tidigare avvisats eller utvisats med förbud att återvända till . Böter borde enligt propositionen inte komma i fråga vid verksamhet under mer organiserade former. Föredraganden underströk vidare att grovt brott i allmänhet skall anses föreligga om gärningsmannen fått ersättning för sin medverkan och fortsatte sedan (a.. prop. s. 18 f): Brottet torde vidare i allmänhet anses som grovt om det är ett större antal människor som hjälps in i . Viss hänsyn bör dock kunna tas till om det rör sig om medlemmar av samma familj. Det behöver i och för sig inte vara mer klandervärt att hjälpa en familj med många barn till än att hjälpa en ensamstående. Vid bedömning av om brottet bör anses som grovt skall också beaktas om utlänningen/utlänningarna utsatts för svåra umbäranden eller fara, t.ex. genom att resan skett ombord på ett icke sjövärdigt fartyg. Den högre straffskalan för grovt brott gör det möjligt att utlämning kan ske och ökar möjligheterna att tillgripa häktning. Det är enbart verksamhet som syftar till att hjälpa in någon i landet illegalt som är straffbar enligt denna paragraf. Verksamhet som endast syftar till att hjälpa någon hit som vid ankomsten har för avsikt att söka asyl är inte straffbar enligt (denna paragraf). Den kan däremot vara straffbar enligt (7 §). I vissa fall kan en konkurrenssituation uppkomma mellan 6 och 7§§. Om någon organiserat en verksamhet enligt 7§ första stycket och sedan på sätt som avses i 6 § medverkat till olovliga inresor, bör båda paragraferna åberopas. Situationer kan också tänkas där förfarandet i sin helhet faller in under den ena bestämmelsen och den andra torde då inte behöva åberopas. I sådana fall torde omständigheterna ofta vara sådana att det föreligger grovt brott enligt 6 § andra stycket. Generellt sett har dock gärningar enligt 7 § ett högre straffvärde. 7 § Till fängelse i högst döms den som i vinstsyfte planlägger och organiserar verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser till utan pass eller utan de tillstånd som krävs för inresa i . Om ett brott enligt första stycket är mindre allvarligt döms till böter eller fängelse . För medhjälp till brott enligt första stycket döms den som hjälper en utlänning att resa till utan pass eller utan de tillstånd som krävs för inresa i . Detta gäller om medhjälparen insåg eller hade skälig anledning att anta att resan anordnats i vinstsyfte genom verksamhet enligt första stycket. Denna paragraf behandlar straff för organisatörerna bakom s.k. männi- skosmuggling. Den motsvarar 10kap. 5 § UtlL. Enligt första stycket krävs inte, till skillnad mot vad som gäller enligt 6 §, att verksamheten syftar till att någon skall komma in i i strid med bestämmelserna i utlänningslagstiftningen. Det är tillräckligt att det är fråga om en organiserad verksamhet med målsättning att hjälpa utlänningar att komma till även om avsikten är att söka uppehållstillstånd redan vid gränsen. Däremot krävs att gärningsmannen har ett vinstsyfte. Enligt andra stycket finns ett uttryckligt ansvar för medhjälp till brott enligt första stycket. En förutsättning för ansvar är att det kan styrkas att det varit fråga om verksamhet som avses i första stycket och medhjälparen insåg eller hade skälig anledning att anta att det var fråga om sådan verksamhet i vinstsyfte. Däremot krävs det inte att medhjäl- paren själv haft något vinstsyfte. Ansvar för medhjälp kan ådömas den som hjälper en utlänning att ta sig till utan pass eller behövliga tillstånd. I första hand avses den som hjälper till med själva transporten. Det kan gälla såväl den som tillhandahåller transportmedlet som den som utför själva transporten. Även hjälp i andra former kan tänkas falla in under straffbestämmelsen. Det kan t.ex. gälla den som tillhandahåller förfalskade handlingar som skall underlätta resan till . I fråga om hjälp med transport finns en skillnad mellan exempelvis en befälhavare på ett fartyg och en vanlig besättningsman. En befälhavare måste alltid ha ett ansvar för vilka som följer med ombord på ett fartyg. En besättningsman som mönstrats på för en speciell resa och som insåg eller haft skälig anledning att anta att syftet med resan var brottsligt måste likaså kunna ställas till ansvar enligt paragrafen. Annorlunda kan det emellertid ställa sig för en besättningsman som först efter det att resan påbörjats fått resans syfte klart för sig. Han torde då ha ringa möjligheter att på något sätt påverka händelserna och borde då heller inte kunna ställas till ansvar.