sou · GNB3129d3 · 2000-01-01 00:00:00 — platser, där människor konfronteras med varandra, och där de praktiker utvecklas som ger förutsättningar för delaktighet i sam- hällslivet, från det lokala till det globala.2 mer än någonsin står dessa platser i förbindelse med världen utanför. De direkta mötena ansikte mot ansikte åtföljs och överlagras nästan undantagslöst av det flöde av information och den potentiella interaktion som kom- munikationsmedia erbjuder. För att teckna bilden av dessa andra platser ska jag ge några exem- pel på olika sammanhang där interaktionens rumsliga dimensioner tydliggörs. Därefter ska jag vidareutveckla den diskussion om plats och monumentalitet som har väckts i exemplet ovan. Monument och plats skulle, något tillspetsat, kunna ses som motpoler i det rumsska- pande som sker genom byggande. Platsens demokratiska potential skisseras texten igenom i termer av hur människor tar platser i anspråk och införlivar dem i sin vardag. Människors konkreta med- verkan i utformningen av de miljöer där de bor eller arbetar får emel- lertid också sin behandling i det näst sista avsnittet. Det förhållande att begreppet plats, i likhet med rumsbegrepp över huvud taget, är ett försummat tema i samhällsdiskussionen, gör det emellertid först nödvändigt att kort introducera begrepp och teorier kring rum och rumslighet. Vår tid är kanske främst en rummets epok. Vi befinner oss i en period av samtidiga och i rummet sammanfallande händelser, av närhet och distans, av täthet och utspriddhet. Jag tror vi har nått ett tillstånd då vi i mindre grad uppfattar världen som ett enda långt liv som utvecklar sig över tiden än som ett nätverk av sammankopplade noder, ett nätverk vars trådar korsar varandra. Kanske kan man säga att en del av de ideologiska konflikter som ger bränsle åt dagens debatt uppstår i mötet mellan tidens plikttrogna arvtagare och rummets beslutsamma inbyggare.3 I den samhällsteoretiska och filosofiska diskussionen har rummet allt varit underordnat tiden och historien som den grundläggande dimensionen för reflektion. I sin bok tecknar filosofen ett långt filosofihistoriskt perspektiv i vilket platsen, som den konkreta kontext där livet utspelar sig, har fått ge vika för ett alltmer abstrakt och allmänt rumsbegrepp, till stor nytta för naturvetenskapen men med begränsat värde för förståelsen av människans vara.4 Genom att inte uppmärksamma rummet som produkt av människors sociala strävanden har filosofin misslyckats med att lägga grunden till en rummets vetenskap, menar urbanteo- retikern . Särskilt har tiden trängt undan rummet som bärande dimension för humanistiskt och sam- hällsvetenskapligt tänkande6. , kulturgeograf, ser i sin bok med den talande titeln The reassertion of space in critical social the- ory den postmoderna vändningen som ett återupprättande av rummet som teoretisk kategori i en uppgörelse med en dominerande historicism. Han knyter an till ovan citerade läges- beskrivning och till uppfattning att rummet (i en geo- grafiskt ojämnt utvecklad värld) är den kritiska kategorin, det är rummet, inte tiden som döljer konsekvenser för oss.7 Relativt obe- roende av denna vändning utvecklade samhällsteoretikern sin struktureringsteori, i en strävan att låta rummet i lika hög grad som tiden vara utgångspunkt för undersökningen av sam- hället.8 Och Lefebvre ägnade senare delen av sitt liv åt att göra staden och samhällets produktion av rum till centrala frågor för den filoso- fiska och politiska diskussionen. Denna teoriutveckling baseras delvis på en underström i den moderna västerländska filosofin: , Merleau-Pontys och Hei- deggers fenomenologier representerar för en förnyad ansats att reflektera över den mänskliga tillvarons rumslighet. Denna tendens har dock fått begränsad uppmärksamhet och i alltför liten utsträckning engagerats i undersökningen av vår tids rum. På det arkitekturteoretiska området har exempelvis diskussionen om platser i hög grad utgått från klassisk byggnadskonst och arketypiska idéer om rum, om platsens ande.9 Vår tids vardagliga rumslighet har inte ägnats samma intresse. Det sociala och det levda rummet motsvarar två nära relaterade sätt att tankemässigt närma sig den mänskliga tillvarons rumslighet och därmed också platsen som fenomen.10 Fastän social här syftar på människan som social varelse och levd på människans hela existens är dessa rumsbegrepp besläktade. Lefebvre menar att det sociala rum- met är primärt både i förhållande till den materiella verklighetens fysiska rum och det mentala rum som utgår från kognition och repre- sentation. Filosofin har misslyckats med att lägga grunden till en rummets vetenskap. I stället har den bidragit till att hålla de tre typerna av rum åtskilda från varandra. En konsekvens av detta är att tolkningar av rum frikopplats från en förståelse av det sociala rum- met med psykologiserande och idealiserande rumsföreställningar som följd.11 skisserar i sin struktureringsteori en hel upp- sättning begreppsliga redskap som gör det möjligt att relatera pro- duktionen av rum till rutiniserad samhandling. Giddens betonar för- hållanden som kännetecknas av sam-närvaro och utgår från den mänskliga kroppen som centrum för situationens rumslighet. Möten ansikte mot ansikte i situationer präglade av närvaro-tillgänglighet är enligt Giddens viktiga, inte bara för produktionen av det sociala rum- met utan också för struktureringen av samhället som helhet. På så sätt försöker Giddens att överbrygga klyftan mellan analyser på mikro- och makronivå.12 Det är framför allt inom fenomenologin som människans för- hållande till rummet blivit föremål för en ingående reflektion. För fenomenologerna är subjektet redan från början en del av världen, inplacerat eller inkastat i den. Subjektet är detsamma som kroppen, menar , och detta kroppssubjekt finns inte bara i utan bebor tid och rum.13 Människor har ett levande förhållande till sin omgivning, det vill säga är inte bara inplacerade som ett äpple i en korg och är inte heller enbart iakttagande subjekt. anknyter till och vidareutvecklar existensfilosofiska tanke- gångar hos bland andra i riktning mot en filosofisk antro- pologi. För Bollnow är rum något som skapas genom människors handlande. Det levda rummet är resultatet av gemensamt mänskligt arbete och därför i sig själv gemensamt. Boendet är därför ett centralt begrepp som Bollnow ständigt återkommer till.14 I platsbegreppet, som det oftast använts inom arkitekturforsk- ningen, inbegripes en närvaro av människor som aktivt tar rum i anspråk. Platsen finns först genom denna närvaro av människor som – i kontinuerlig interaktion med varandra och lokala materiella struk- turer och artefakter – tillskriver den mening. Därför ska platsen i för- sta hand relateras till ett rums- och identitetsskapande som hör till det vardagliga, till människors rutiner. Platsens identitet är nära sam- manvävd med individuella identiteters dynamik. Platser bebor vi genom våra kroppar. När vi ställs inför de erfarenheter, som hänger samman med användningen av ny informationsteknik, känns den bild av rummet och världen som Bollnow ger alltför begränsad. En fenomenolog, som för samman det levda rummet med den upplösning av rumslig kunskap och praktik som bland andra Lefebvre förknippar med 1900- talets samhällsutveckling, är . Den koncentriska heterogeniteten i Bollnows levda rum ersätts inte av motsatsen, ett nivellerat och homogent rum, utan av en mångfald av platser och relationer mellan dem, ett rum som präglas av interregionalitet. Ett av Waldenfels teman är att det moderna samhället kännetecknas av en svårbestämd mångtydighet, en multilokalitet som uppstår ur kraft- spelet mellan olika närvarotillstånd. Multilokalitet är ett sätt att benämna det tillstånd av klyvning eller fördubbling av verkligheten som man bland annat kan vänta sig att finna hos människor som utnyttjar avancerad informationsteknik.15 Man kan egentligen inte påstå att rummet som teoretisk term varit frånvarande humanvetenskap och samhällsteori. Som metafor, för att representera något icke-rumsligt, har den snarare överutnyttjats. Med det förnyade intresse för platser, som kan mär- kas inom konst, arkitektur och design av informationsteknik, följer förhoppningsvis även en större vetenskaplig uppskattning av rummet som konkret, meningsfull materialitet, som ram och redskap för människors interaktion och delaktighet. Ja, det skulle kunna börja så, just här, och just så här, lite trögt och sakt- färdigt, i den här neutrala delen som är allas och ingens, där folk möts nästan utan att se varandra, där livet i huset genljuder avlägset och regel- bundet. Det som försiggår bakom lägenheternas tunga dörrar uppfattar man oftast bara spridda ekon av, fragment, spillror, skisser, smakbitar, små intermezzon och missöden i det som kallas gemensamma utrym- men, dämpade småljud som kvävs av den blekta röda yllemattan, embryon till ett gemensamt liv som alltid hejdas av tamburdörren. De som bor i huset lever från varandra, med en enkel mellanvägg mellan sig, och har samma utrymmen som upprepas på varje våningsplan, gör samma gester på samma gång, vrider på kranar, spolar på wc, tänder ljuset, dukar fram tallrikar; några dussin samtidiga var- dagsliv som upprepas från lägenhet till lägenhet, från hus till hus, från gata till gata. De barrikaderar sig i sina privata sfärer – som det kallas – och såg nog helst att ingenting slapp ut därifrån, men vissa saker slipper dock ut – hunden måste ner på gatan, det måste köpas bröd, någon måste hem och någon iväg, och det sker via trappan. Allt som ska in måste pas- sera trappan och allt som ska ut, brev, underrättelser om födslar och dödsfall, möbler som flyttfirmor kommer med eller hämtar, läkare på sjukbesök, resenärer som återvänder från en lång resa. Därför är och för- blir trappuppgången en anonym, kylig, lite otäck del av huset.16 Vår tid kännetecknas av en påtaglig obestämdhet när det gäller for- merna och sammanhangen för människors vardagliga interaktion. Kommunikationsmedias utveckling, fysiska transporter såväl som elektronisk överföring av information, har löst upp och omvandlat det traditionella samhällets platsbundna gemenskaper, som föreställningar om bygemenskap i vissa sammanhang lever kvar som en regressiv utopi. Människor delar sin tid mellan många sociala arenor vid sidan av boplatsen: arbetsplatsen, skolan, träningslokalen, daghemmet, butiker och köpcentra. Alla tenderar de att bli kortva- riga erfarenheter i den individuelle deltagarens liv. Virtuella, av det lokala rummet oberoende gemenskaper kan med människors tillgång till Internet förväntas öka i omfattning och bli mer sofistikerade. Rörligheten i samhället är stor, något som inte minst hänger samman med de förändringar som pågår i företagsvärlden. Men utvecklingen tycks trots detta inte entydigt gå i riktning mot en minskad lokal gemenskap. Människor sätter alltjämt värde på det sociala liv som äger rum i anslutning till bostaden och är påtagligt sår- bara för en negativ utveckling av den sociala miljön i boendet. För de grupper som ställs utanför arbetsmarknaden utgör bostadsmiljön en potentiell arena för gemenskap och samverkan. Den informations- tekniska utvecklingen i anslutning till omstruktureringen inom före- tagsvärlden skapar nya möjligheter att förvandla bostaden till en plats för arbete, och därmed att återskapa sambandet mellan arbete och bostad. Allt fler småhushåll och en ökande otrygghet i den offentliga miljön kan vara faktorer som ökar attraktionen hos boendets mellan- rum. Dit hör flerbostadshusens trappor.17 Hur kommer det sig då att trapphusen i vår tids bostadshus ofta ges en slentrianmässig utformning, med dimensioner som uteslu- tande tycks vara bestämda av kraven på säkerhet vid utrymning och på framkomlighet vid bårtransporter? Den stämningsbild och analys av trappan i ett parisiskt hyreshus som inleder roman en bruksanvisning ger ett slags svar på den frågan. Trappan är alltså, enligt , varken-eller, varken omhuldad privatsfär eller lockande offentligt rum, en obestämd mellanzon där alla måste pas- sera men ingen får uppehålla sig, mot vilken de privata bostäderna sluter sig men dit de läcker ut intim information. Men man kan vända på det och säga att trapphuset är både-och. som det för oss samman och låter oss mötas öga mot öga avgränsar det våra privata liv från varandra. Det är ett rum av grundläggande betydelse som ram och spelplats för invånarnas sociala kontakter. Att trappan är ett motsägelsefullt socialt rum har en direkt mot- svarighet i dess arkitektoniska form. I trapphuset finns en oöver- blickbarhet genom trappans (veckade) spiralrörelse, vanligen begränsas synfältet till ett våningsplan i taget. Trapphuset kan som återvändsgränd ge närmast klaustrofobiska upplevelser, vilka kon- trasterar mot tryggheten bakom den egna dörren. Det är ingen till- fällighet att trappor, hissar och korridorer tillhör de mest utnyttjade spänningsskapande rummen i deckare och thrillers. Trapphuset inne- håller en egendomlig brytning mellan intimitet och opersonlighet, som ställs på sin spets när någon granne öppnar sin dörr och blottar sin privata tillvaro. Perecs trappuppgång har nära släktingar i andra mellanrum eller övergångsrum: bygatan, radhusgången, garageplanen, hissen i hög- huset, studentkorridoren, för att inte tala om alla passager och för- bindelsegångar på arbetsplatser. Något längre ut finns exempelvis busshållplatsen och pendeltåget. Det är rum som förbinder våra individuella platser med världen utanför och där vi, spontant och ibland ofrivilligt, står ansikte mot ansikte med våra medmänniskor, rum som förmedlar mellan den lilla världens konkreta socialitet och det stora samhälle som vi främst känner genom media, som repre- sentation och föreställning. Trots att de hör till de allra viktigaste, behandlas de oftast som renodlade nyttorum: kommunikations- utrymmen, utrymningsvägar. När trappan uppmärksammades i planeringsdiskus- sionen var det i negativ bemärkelse: som plats för skvaller och spring, för en påträngande socialitet som hotar hemmets helgd.18 Och även nedvärderades det lilla grannskapets solidaritet till för- mån för de stora kollektivens och samhällets.19 I kontrast till denna finns en annan bild som visar på trapphusen som mycket betydelse- fulla för den gemenskap som finns i många flerbostadshus. De äldre hyresgäster jag intervjuade i några bostadsområden var visserligen noga med att påpeka att de minsann inte var såna som springer ner dörrar. Men det visade sig, denna ursäktande hållning till trots, att människors lokala förankring utgick från trapp- husets och husets spontant framvuxna gemenskap. I samband med bostadsförnyelse räckte det inte att erbjuda dem som berördes av ombyggnad av en lägenhet i samma bostadsområde. Att trivas och känna sig hemmastadd var för många nästan synonymt med att känna sina grannar i trappan och huset och känna sig trygg med dem. Och när de boendes motstånd mot bostadsföretagens förnyelseplaner skulle organiseras, var trappan och inte bostadsområdet den själv- klara utgångspunkten. Betydelsen av trapphusets utformning framträdde på ett intres- sant sätt i de 1940- och 50-talsmiljöer jag undersökte. Ett exempel på detta var hur installationen av hiss förändrade de spontana umgängesmönstren i trappan, eftersom människor inte stötte på var- andra lika ofta. Ett annat gällde människors irritation över de för- sämrade kvaliteter i form av trånga trapplöp, som var konsekvensen av att smalhissar installerades.20 Byggandet av det nya Åhuset i gav ett gyllene tillfälle att undersöka hur relationer mellan grannar påverkas av utform- ningen.21 Här bidrog den speciella utformningen av trapphusen, bl.a. med en liten tvättstuga på varje plan, till framväxten av informella kontakter. De två trapphusen motsvarades, visade det sig, av två separata nät av informella kontakter. Inom trapphusen utvecklades dessa främst genom spontana sammanträffanden. Kontakterna mel- lan de båda delarna av huset var få, och byggde vanligen på att män- niskor kände (till) varandra . Men Åhusets trapphus är intressanta också av ett annat skäl: De utformades särskilt med tanke på gemenskap. I programmet förena- des en tanke om spontana sammanträffanden med en förhoppning om en gemensam användning av trappan. Den första ambitionen visade sig i att trapphusen gjordes rymliga och ljusa, att trappan var bekväm och bred, trots att också hiss fanns, och att öppningar mellan våningsplanen bidrog till att hålla samman trapphuset som ett enda rum. Dessutom försågs, som nämnts, varje våningsplan med en liten tvättstuga som var uppglasad för visuell kontakt med trappan. Den andra strävan visade sig i att man gav utrymme för en viss möblering på varje våningsplan. Åhusets invånare var i allmänhet mycket posi- tiva till trapphusen, trots att de var väl medvetna om att den större rymligheten innebar högre hyra. Tvättstugorna var särskilt omtyckta. Att trapporna var ljusa och rymliga gjorde att de kändes trivsamma och bidrog till att ge deras boende en viss status. För utvecklingen av informella kontakter inom trapphusen fungerade de utmärkt. Hyres- gästernas tidiga ansatser till att ta trapphuset i anspråk genom möble- ring och utsmyckning kvävdes däremot i sin linda genom ingripan- den av förvaltningspersonal som inte var införstådd med avsikterna med trapphusens utformning. I Bygg- och Förvaltningssverige är trappan som plats för gemenskap fortfarande på det hela taget en främmande tanke. Tänk dig att du vandrar längs en strand . Med varje inrul- lande våg spolar det ljumma vattnet över dina fötter och när vattnet drar sig tillbaka silar sanden undan och får fötterna att sjunka djupare. Vinden är ljum, några måsar skriar, den orangeröda solskivan närmar sig hori- sonten. Du tar upp din mobiltelefon, slår numret till mäklaren i och ber henne sälja din aktiepost i det där företaget du under efter- middagen hört egendomliga rykten om. När du stoppar undan telefonen kan transaktionen redan märkas på börsernas och bankernas dataskär- mar. har solen hunnit halvvägs under horisonten och vinden börjar kännas aningen kylig. Du viker av över den fortfarande solvarma stran- den och går långsamt tillbaka mot bilen. Om det var just ditt telefonsamtal som satte igång det stora börsras som kom att få globala följder och ledde till av eko- nomisk depression, det förtäljer inte historien. Den behöver inte hel- ler göras så tillspetsad. Kanske ringde du i stället till din partner och påminde honom/henne att ge barnet medicin, sätta på potatisen eller spela in den där filmen på video. Vad berättelsen handlar om är hur mobiltelefonen, som bara ett exempel på den nya informationsteknik vi omger oss med, tycks förändra människors sätt att vara i rummet. Den aktualiserar därmed frågor kring vår närvaro i rummet och hur vi relaterar oss till varandra. Hur fullödig det konkreta rummets sinn- lighet än är, finns det situationer där upplevelser av andra platser som förmedlas till oss och ingripanden vi gör med informationsteknikens hjälp är det verkligt betydelsefulla. Här är det alltså framför allt genom frånvaron från det konkreta rummet som vi låter vår närvaro i världen märkas.22 Utvecklingen av nya media riktar mer än någonsin intresset mot rummet, de rum vi vistas i och rör oss genom, men också våra tankar och föreställningar om dessa rum. Hastigheten i de globala nätverken gör att avstånden förlorar i betydelse. Handlingar och interaktion förlängs långt utanför platsens horisont och får global räckvidd. Samtidigheten mellan det som pågår här och på andra sidan klotet blir påtaglig. Det konkreta rummet – i hemmet, på jobbet eller i den offentliga miljön – fylls därmed av signaler och meddelanden från andra platser som pockar på vår uppmärksamhet. besjälas det när väggar och ting förses med digital intelligens och börjar kommunicera med oss och med varandra. Multilokalitet präg- lar de rum vi lever i. Med den nya tekniken är individen inte längre en passiv mottagare, utan väljer aktivt information och kan själv nå ut till andra oberoende av avstånd: en ny och mer demokratisk kommunikations- kultur tycks växa fram.23 De kommunikationstekniskt priviligierade utvecklar en enastående förmåga att kontrollera sin närvaro, genom direkt såväl som medierad interaktion. Men mellan datorintensiva kommersiella centra uppstår vita fläckar, miljöer och sammanhang där människor står utanför de intensiva informationsflödena.24 Medierymden utvecklar en egen autonomi, blir en alternativ verk- lighet som simulerar – eller substituerar – den konkreta, en värld vi interagerar med och där vi också kan mötas i ny, virtuell gestalt. Män- niskor riskerar att uppslukas av den virtuella världen med sina spel, kollektiva fantasier och sociala mötesplatser, så att den sinnliga här- och-nu-närvaron utarmas.25 är ljudtekniker, programledare och har gått gymnasiets el- tele-linje. Hon är uppvuxen med datorer och har ägnat sig åt spelet LP-MUD på Internet. (MUD = multi user dimension.) Det är ett slags virtuell mötesplats som ett antal mäniskor kopplar upp sig mot. Själva interaktionen är av enklaste slag. Man skriver helt enkelt små meddelanden till varanda. Som spel betraktat tycker jag inte att MUD är särskilt kul. Jag är inte så intresserad av spel över huvud taget. Det är Heta Linjen-känslan som är fängslande. Det finns andra diskussionsgrupper på Internet, men MUD är mer spontant och direkt. Människor lär känna varandra och uttrycker känslor. För många uppstår verkliga vänskapsrelationer. Jag har den största förståelse för att vissa tappar kontrollen. Jag har själv varit nära. Ett tag var jag en riktig MUD-missbrukare. Det var när jag kom hem studier i . Jag hade förlorat flera vänner och det bidrog till att jag gick in i den världen. Jag kunde sitta på raken. Glömma att sova, äta och gå på toaletten. Jag drogs in i den spe- ciella atmosfären, och jag ville inte missa någonting.26 Var befinner sig när hon spelar MUD? Uppenbart är att hon töjer banden till den fysiska närvaron till det yttersta. Tillsammans med andra som också glömmer att sova och äta bygger hon upp en ny mötesplats, en arena för interaktion. Vi skulle kunna undersöka detta genom att själva gå ut på nätet och fråga: Har varit här? Redan genom att ställa denna fråga har vi accepterat att MUD är en plats. Och svaret från dem har umgåtts med blir givetvis: Ja. I debatten om nya media figurerar rummet som något som är hotat och som i människors vardag förlorar i relevans eller kvalitet. Men därmed sätts det paradoxalt nog i fokus för intresset, frågan om rummet blir i högsta grad aktuell och viktig att reflektera över. talar med rätta om vår tid som en rummets epok. Den nya tekniken assimileras av samhället och förändrar det på ett odramatiskt men genomgripande sätt. När äldre män- niskor ser tillbaka kan de beskriva hur bilen och televisionen för- ändrat deras tillvaro och vardagsgemenskapen med familj, vänner och arbetskamrater. Kommunikationstekniken vävs in i och omvandlar kulturen och samhället – från de mest intima till de offentliga rum- Exemplen ovan berättar om människor, vars närvaro tänjs mellan olika platser, mellan telefonsamtalets eller datorkommunikationens och den kroppsliga närvarons rum. Sett ur det konkreta rummets perspektiv verkar denna medierade interaktion via datorskärmen eller mobiltelefonen utestängande. Vår perifera upplevelse av andras sam- spel – viktig inte minst för informellt lärande – avskärmas eller frag- menteras när de (delvis) försvinner in i den medierade interaktionens rum. Vår förmåga att tolka skeenden i den konkreta närvarons sociala rum försämras därmed. Den rörelse ut ur skärmen som utvecklats bland dem som utformar och forskar om framtidens kommunikationsmedia27 ska därför inte enbart ses som uttryck för teknisk fulländning. I informationssamhället är nämligen de sätt på vilka kroppsligen frånvarande aktörer framträder för oss av avgö- rande betydelse.