sou · GNB377 · 2000-01-01 00:00:00 — Inte är det det sak samma att vara svart i eller kvinna i nu som ; inte heller att vara homsexuell nu som . Att kräva erkännande av människor som svarta, kvinnor eller homo- sexuella kan vara att pådyvla individer identitet de inte känner. Det finns inte bara ett enda sätt att vara svart och homosexuell, kvinna eller man, på. Det finns lika många sätt som det finns svarta och homosexuella individer. Den homosexuelle professorn i Afro-American Studies (1994:151), , säger att mellan erkännandets politik och tvångets finns ingen klar skiljelinje. (1996:201) kräver till och med rätten att inte av staten eller någon tredje part påtvingas en identitet, som man inte själv fritt kan bekräfta och omfatta. Med rätta tog, noterar (1996:145) feminister strid med den könsglömska som gjorde mannen till paradigm för mänsk- ligheten. Dessvärre kom några, påpekar hon vidare, att formulera skillnaden mellan könen så, att den den dolde skillnader mellan kvinnor, glömde att alla kvinnor inte är lika. På jakt efter positiv bekräftande kvinnlig identitet kom lesbiska feministiska separa- tister, (exempelvis i Lesbian Nation 1974) att kon- struera en , som förutsätter att samliv med män är oförenligt med kvinnors intressen. Kvinnor som vidhåller sitt intresse för att leva med män är falskt medvetna, oförmögna att inse sina verkliga in- tressen. Det är svårt för emancipatoriska samhällsforskare att avstå från det falska medvetandets argument. Ändå måste det – till följd av sin inneboende logik – användas försiktigt. Om kvinnor verkligen, lik- som barn, inte är autonoma individer med förmåga att själva avgöra sitt bästa, behöver de, liksom barn, tas om hand och paternalism är berättigad. Jag ifrågasätter naturligtvis inte kvinnors autonomi, bara separatisternas analys. Medvetna om att gränser konstruerar skillnader anammar sär- artstänkare grupp-essentialism med omvända förtecken, varigenom de, i enlighet med ett mönster som blottlades av , omvär- derar rådande värden genom att identifiera sig själva som de goda och rena och de andra som de onda och orena Inte sällan defi- nierar sig grupper just genom vad de utesluter, hatar och föraktar. Så utmålar feministiska separatister män som onda, oförmögna till '(02.5$7, annat än våldtäkt, exploatering och förtryck och svarta separatister, t.ex. Nation of , karakteriserar de vita som onda barn och de svarta som goda barn. I den omaskerade motviljan mot främlingar som kommer oss alltför nära, finner vi, enligt (1995:118) ett uttryck för egen- kärlek, narcisism. Det är som om redan existensen av avvikelse från den egna identiteten uppfattas som kritik av eller hot mot den. Det finns ett omisskännligt drag av narcisism i längre gående mångkul- turella ideal. menar att problemen aktualiseras när grupper inte kommunicerar med varandra: När Vit Maktanhängare bara talar med Vit Maktanhängare, serber bara med serber, feminister bara med feminister och politiska filosofer bara med politiska filosofer uppmuntrar de varandra att inte lyssna till några andra. (1996:58.) Enligt aktualiserar det frågan om identitetspolitikens förespråkare börjar vända ryggen åt all inklusionspolitik. Styrkta av teorier om universalitet, jämlikhet, opartiskhet och lika rättigheter som blotta maktstrategier framhåller identitetspolitikens partisaner skillnaden i sig som vore den tillräcklig för erkännande och berättigande. bryr sig parti-kularismer inte ens om att låtsas vara vara jämlika, opartiska, toleranta eller solidariska med andra eller ens rättvisa. I sin värsta form har denna politik vänts till själva motsatsen till jämlik och demokratisk politik – vilket framträdan- det av elakartade former av nationalism, etnocentrism och intolerant grupp-partikularism över hela världen vittnar om. (1996:188.) Så får det mångkulturella idealet drag av Nozicks Utopia, en ordning med en mångfald gemenskaper, envar präglad av sin version av det goda livet och helst egen utbildning för att upprätthålla den. Från Nozicks Utopia skiljer den sig genom att gemenskaperna inte konstitueras av individuella fria val och att förverkligandets kostna- der antas tillkomma den dominerande kulturen. Invändningar mot idealet är delvis desamma som mot Nozicks Utopia, nämligen att genomförd mångkulturell ordning inte garanterar individerna auto- nomi och valfrihet. Det behövs en ordning som ger individerna möj- ligheter att bedöma andra livsformer än föräldrarnas. Citatet påminner om att det finns identiteter, som inte har er- kännande att vänta, även om de uppfyller Youngs kriterier på att vara exploaterade, marginaliserade eller maktlösa. Tolerans, inom yttrandefrihetens ramar, förståelse kanske, men inte erkännande. %2 /,1'(16-g Gäller detsamma dem som har annorlunda moralsyn än majoriteten och med hänvisning till djurs rättigheter, livets okränkbarhet och naturens överhöghet vill utsträcka erkännandet till djur, och naturen själv? Klassisk etik, sådan den utvecklades av och – enligt mångas mening – fullkomnades av , söker ett filosofiskt svar på frågan hur vi bör leva vårt liv. För att tala med är det ju ej fråga om en alldaglig sak, utan det gäller, huru vi böra leva vårt liv. (1993) Att tro att allt klassiska filosofer diskuterat – lycka, dygd, det goda livet – kan lösas rationellt är illusoriskt. Ingen enig- het kan väntas i frågan om vad ett gott liv är eller hur vi bör leva våra liv. De är alltför bundna till kulturella kontexter, medger stor va- riation i lösningar och bör inte göras till föremål för demokratisk viljebildning. Demokratisk viljebildning får inte legitimitet från traditioner, in- stitutioner eller gemensam historia. Politik kan inte reduceras till frågan vad vi som medlemmar av en gemenskap är och vill vara. (Habermas 1996;24). Sådana frågor hör det goda livet till och måste – om allas vitala intressen skall skyddas – lämnas åt de enskil- das fria val. De normer, som reglerar vårt liv tillsammans däremot måste – om allas vitala intressen skall skyddas – avgöras utifrån ståndpunkten vad alla i rationell diskurs kan enas om. (Habermas 1990:66.) Om vi vill övertyga varandra, måste vi anta att vi bara påverkas av goda argument, att skillnader i makt, status eller prestige inte på- verkar utgången. Om alla får säga vad de vill, ifrågasätta varandras yttranden, uttrycka sina önskemål och diskussionen pågår skulle bara normer antas, som kan godtas av alla. Naturligtvis kan tekniken bara tillämpas idealt, om vi har obegränsad tid och kunskap. Som argumentationsregel har den ändå mening för oss som har begränsad tid och otillförliga kunskaper. Argument skall avgöra och demokrati är den procedur varigenom så sker. Diskursiv demokrati söker överskrida den traditionella konflik- ten mellan majoritetspolitik å ena sidan och individers och minorite- ters rättigheter å den andra. Diskussioners normativa villkor är spel- regler. Diskussion förutsätter fritt tillträde, lika rättigheter och från- varo av tvång. Legitim makt kan bara uppstå där människor i tvångs- fritt samtal utvecklar gemensamma övertygelser. '(02.5$7, Habermas är sparsam i beskrivningen av en diskursdemokratisk gemenskap. Det är ju gemenskapens medlemmar som efter praktisk diskurs beslutar om dess institutionella arrangemang. Diskursdemo- krati föreskriver ingen livsform, den är förenlig med många och kan väntas tjäna som kritiskt korrektiv för alla. Demokrati är ett ramverk som underlättar fri diskussion mellan jämlikar, knyter rätt att utöva politik till diskussion och etablerar en offentlighet, en arena för opinionsbildning, debatt och ifrågasättande bland medborgare, grupper, rörelser och organisationer. Diskus- sionen gäller det gemensamma bästa och inte hur envar av oss bäst tillgodoser egna intressen I fri och öppen diskussion prövas förslag. (Habermas.) Genuin enighet kan bara nås i ideal diskurs fri från maktens för- vrängningar genom det bättre argumentets kraft. Faktiska överens- kommelser är provisoriska och ständigt föremål för revidering. Tvivlet kan ses som en hypotes att pröva i ny diskurs och ny enighet. Fastän enighet inte garanterar riktighet, kan den – på grund av procedurala normer och de skäl som getts i diskussionen – vara ra- tionell. 'HPRNUDWL EHK|YHU RPWlQNDV Sedan slutet av har, noterar (1996:67) komplexa samhällen utfört tre allmänna uppgifter, främjat tre demokratiskt fundamentala värden, nämligen legitimitet, välfärd och gemensam kollektiv identitet. I det föregående har vi sett att en fjärde tillkommit nämligen att garantera marginaliserade grupper och minoriteter positiv särskild gruppiden- titet. Problemet är att uppgifterna – fastän nödvändiga – inte är fullt förenliga med utan snarare verkar mot varandra. Välfärd kan främjas genom minskad legitimitet exempelvis inskränkning av rättigheter. Betoning av gemensam kollektiv identitet, i form av nationalism undergräver minoriteters positiva kollektiva identitet. Om strängt nationalistiska stater isolerar sig i världsekonomin, kan den kollektiva identiteten undergräva välfärden. Om konkur- rens mellan grupper ökar och försvagar statens suveränitet, kan väl- färd undergräva den kollektiva identiteten. Stark betoning av sär- skilda kollektiva identiteter kan slutligen försvaga den gemensam- ma. %2 /,1'(16-g För att nu återvända till vår realistiskt demokratiska kontext är dagordningsfrågan inte – och kommer aldrig att bli – om vi skall in- föra populistisk, libertär, liberal, kommunitär radikal eller diskursiv demokrati. Demokratisynerna hjälper oss identifiera demokratiska problem – spänningar mellan individuell autonomi, kollektiv ge- menskap, rättigheter, välfärd, politiskt deltagande, omfördelning, gemensam identitet, gruppidentiteter – och kanske att genom av- vägning balansera mellan välfärd, legitimitet, gemensam identitet och gruppidentiteter. Jag vill avsluta denna uppsats genom att med (1996, 1997) peka på den aktuella demokratidiskussionens bristande relevans för de allvarligaste samtida problemen och problematisera demokratins – sådan vi nu känner den – både empiriska och normativa tillämplighet under samtida villkor. Lösningar i termer av mera lyhörda institutioner, aktiverat politiskt deltagande eller nationell organise- rad politisk kommunikation ökad individuell valfrihet, synes inte er- bjuda lösningar på de regionala och globala processer som motverkar demokratin i nationalstaten. Ty demokratin – idén om en gemenskap som styr sig själv, själv avgör sin framtid – synes mer än någonsin problematisk. Att natio- nalstaten opåverkad av andra än inhemska legitima aktörer avgör sitt öde, är illusoriskt . I själva verket försvårar tilltagande regional och global interde- pendens alltmer nationella politiska lösningar. Så bestäms ekono- misk politik, t.ex. beslut att höja räntan för att bromsa inflationen i verkligheten av vad andra länder gör. Det innebär att styrelse alltmer undandras nationalstater, att nationella gemenskaper allt mindre själva avgör sin politik. Till följd därav påverkar också demokratiskt fattade beslut alltfler än medborgarna i det röstande demos. Så kan beslut om påverka flera danskar än svenskar och mil- jöbeslut över huvud taget få konsekvenser för andra än de röstande medborgarna. Demokrati behöver omtänkas. *Ett tack till de seminariegrupper vid statsvetenskapliga institutionen, och till deltagarna i årets konferens i politisk teori i som gett synpunkter på tidigare versioner av denna uppsats. För utförliga kommentarer därutöver vill jag också tacka , , , och universitet samt . '(02.5$7, Appia, A. (1994) Identitet, autenticitet, överlevnad. I Gutman (red. Barber, B. (1984) The Conquest of Politics. Barber, B. (1983) Strong Democracy. Barber, B. (1996) Foundationalism and Democracy. I Benhabib, S. a.a. Barber, B. (1999) Ett amerikanskt medborgar forum. I Ord & Bild 1 (1992) Är det något särskilt med demokrati. I , S.O & , (red.) Benhabib, S. (ed.) (1996) Democracy and difference. Benhabib, S. (1996) Toward a Deliberative model of democracy. Bedau, H.A. (ed.) (1991) Civil Disobedience. (1993) Communitarianism and its Critics. Chambers, S. (1996) Reasonable Democracy. (1996) Democracy, difference anf the right of privacy. Connolly, W. (1991) Identity Difference. (1989) Democracy and irs Critics. (1996) Democratic theory and democratic experiment. (1997) Procedural Democracy. I Goodin R. & Pettit, a.a. Dallamayr, F. (1996) Democracy and Multiculturalism. Forment, C. (1996) Peripheral Peoples and Narrative identities. I Benhabib, S. (ed) a.a. (1996) Diversity and Democracy. & Pettit, P. (1997) Contemporary Political Philosophy. Gutman, A. (1987) Democratic Education. %2 /,1'(16-g Gutman, A. (utg) (1994) Det mångkulturella samhället och erkän- nandets politik Gutman, A. Communitarian critics of Liberalism. I Philosophy and Public Affairs 14 308 ff. Gutnan, A. (1993) Democracy. I Goodin, R. & Pettit, P. (eds.) A Companjon to Contemporary Political Philosophy. & , J. (1992) Ideer om Demokrati. Habermas, J. (1994) Kampen för ömsesidigt erkännande i den de- mokratiska rättsstaten. I Gutman (red.) Habermas, J. (1993) Justfication and application. Habermas, J. (1990) Moral Consciousness and Communicative action. (1995) Diskurs, rätt och demokrati. (1996) Three Normative Models of Democracy. (1990) Public versus democracy. I , J. & Wertheimer, A. (eds.) Majorities and Minorities. F. (1983) Frihetrens grundvalar. Ration , D. (1996) Demokratimodeller. (1997) Democracy. I Goodin, R. & Pettit, P., (ed.) a.a. , T. (1985) Leviathan. Kymlicka, W. (1997) and minority rights. I Goodin & Pettit a.a Kymlicka, W. (1996) Three forms of group-differentied citizenship in . I Benhabib, S. a.a. Lindensjö, B. (1992) Demokrati och marknad. I (red.) Lindensjö, B. (1992) Demokrati och politisk styrning. I , J.P (red.) MacIntyre, A. (1985) After Virtue Duckworth & Playford, J. (1967) Apolitical Politics. Cromwell , K /bd 1 1956 Mouffe, C. (red.) (1992) Dimensions of Radical Democracy. Verso Mouffe, S. Democracy, and the political, i Benhabib a.a. 1996 '(02.5$7, , (red.) (1992) Lärdomar av maktutredningen. Nozick, R. (1974) Anarchy, State, Utopia. (1991) Svensk Demokrati i förändring. Pateman; C. (1991) Participation and democracy. (1996) Dealing with Difference. I Benhabib, a.a. (1993) Staten Rawls, J. (1971) A Theory of . (1993) Political liberalism. (1985) Liberalism and the Limits of . (1997) The procedural republic and the unencumbered self. I Goodin, E & Pettit, P a.a. Skinner, Q. (1992) On the subjects of rights. I Mouffe (ed.) a.a. , C. (1995) Erkännandets politik. I Gutman (red) a.a. , H. (1964) Demokratins problem. Waltzer, M. (1992) Argument. I Mouffe (red) a.a. Waltzer, M. (1983) Spheres of . (1996) Communication and the Other. (1997) Polity of Group-difference. I Goodin & Pettit a.a. Wolin, S. (1996) Fugitive democracy. 3n YlJ PRW HNRORJLVN GHPRNUDWL" 'HPRNUDWLWHRUHWLVND UHVSRQVHU Sn GHQ HNRORJLVND XWPDQLQJHQ 5ROI /LGVNRJ RFK ,QJHPDU (ODQGHU Vi lever i när nationalstatens suveränitet att fatta beslut som rör det egna territoriet kompliceras och ifrågasätts av globala pro- cesser. Ekonomi, kultur och miljö är bara tre områden där globa- liseringen utmanar nationalstatens beslutskapacitet och legitimitet. Det tydligaste exemplet är kanske miljön, där tre aspekter av globa- liseringen är särskilt framträdande. För det första är det frågan om the environmental commons – atmosfären, klimatsystemet och haven – med bland annat växthuseffekten och det uttunnade ozon- lagret som två stora utmaningar. En annan typ av miljöproblem re- presenteras av kombinationen befolkningstillväxt och krympande förråd av naturresurser med skövling av regnskogar, öknarnas ut- bredning och den minskade biologiska mångfalden som tre påtagliga effekter. Slutligen har vi problemet med luftburna föroreningar som inte känner några geografiska eller politiska gränser. För del är försurningsproblematiken ett tydligt exempel – av det sura nedfallet i södra har sitt ursprung i andra europeiska länder. Tillsammans med en rad andra uttryck för globalisering innebär dessa miljöhot radikala förändringar av förutsättningarna för en de- mokratisk politik (1998a). Nationalstaten är inte på samma sätt som förut ett självklart centrum för maktutövning. Politiken får i växande utsträckning sitt innehåll bestämt genom olika former av vertikala och horisontella nätverk. Idén om en territoriellt avgränsad politisk gemenskap undergrävs och människors politiska identifika- tion gäller nu inte bara en viss stat eller stad. Den kan i stället gälla , mänskligheten eller rentav Moder Jord. 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," der inte att nationalstaten förlorat sin betydelse. Den är fortfarande den i allmänhet mest centrala politiska aktören. Inte bara när det gäller inrikespolitik, utan också vad beträffar internationella över- enskommelser om krig och fred, valutaregleringar och miljöfrågor. Det finns till exempel nära 200 internationella regimer på miljöom- rådet med nationalstater som de regimbildande aktörerna. National- staten är dock långtifrån den enda aktören på den internationella scenen. Vi behöver bara nämna internationella valutafonden, världs- banken och de transnationella företagen för att detta skall stå klart. Regionala och interkommunala nätverk liksom olika miljöorganisa- tioner är exempel på aktörer som opererar inom, på tvärs mellan och ovanför nationalstater. I en värld av transnationella aktörer som fattar mer eller mindre motstridiga och överlappande beslut ställs klassiska demokratifrågor om deltagande, representativitet och ansvar på sin spets. Demokrati har tillsammans med social rättvisa, ekonomiskt välstånd och natio- nell säkerhet ofta betraktats som värden vilka bör prioriteras högre än andra vid politiska avgöranden. har argument förts fram att även värdet ekologiskt hållbarhet bör infogas som ett första rangens värde (Paehlke 1995: 131). I den här artikeln är syftet att närmare granska förhållandet mellan demokrati och ekologi, sådant det avhandlats i några teoretiska arbeten . Vår uppsats är indelad i fem savsnitt, denna inledning medräknad. I det andra avsnittet gör vi en för vårt syfte nödvändig bestämning av begreppet demokrati och den demokratiska utmaning som miljöfrågan innebär. Vi presenterar också fyra argument för stånd- punkten att ett framgångsrikt hävdande av ekologivärden ställer de- mokratibegreppet inför nya utmaningar. Det handlar för det första om argumentet att miljökonsekvenser av lokala, regionala och na- beslut till sin karaktär blivit alltmer transnationella. För det andra har dessa beslut också i allt högre grad fått allvarliga konse- kvenser för kommande generationer. Det tredje argumentet berör frågan om det legitima subjektet, det vill säga om demokratin skall göra halt vid medborgaren eller också omfatta åtminstone vissa andra levande organismer. Om dessa tre argument kort uttryckt fo- kuserar demokratins förhållande till rummet, tiden respektive arten, så handlar det fjärde argumentet om kunskapen , närmare bestämt relationen vetenskap–demokrati. Med andra ord är miljöproblemen så vetenskapsberoende att det bör vara experterna och inte medbor- garna som skall ha företräde i beslutsprocessen? I det tredje avsnittet ställer vi några perspektiv på förhållandet demokrati-ekologi mot varandra: (1) Den uppfattning som förts 52/) /,'6.2* 2&+ ,1*(0$5 (/'(5 fram av , , med flera att en eko- logiskt sund utveckling bäst främjas av en auktoritär politisk sty- relse; (2) och tes att det inte finns något nödvändigt samband mellan de två begreppen och att före- språkarna av ekologiska värden gör sig själva en otjänst genom att hävda ett sådant samband; (3) tes att ekologiska vär- den har status av generaliserbara intressen och därmed logiskt leder över till demokrati som den bästa styrelseformen; och (4) tes att värdena demokrati och ekologi faller tillbaka på och sammanlänkas av en gemensam uppfattning om autonomi. I artikelns fjärde del görs kopplingar från den föregående idéana- lysen till några i aktuell debatt framträdande konstruktiva förslag om en global miljöpolitik som avser att tillgodose såväl demokrativärden som krav på ekologisk rättvisa. Tanken att bygga vidare på det ad hoc framvuxna systemet med internationella överenskommelser och regimer jämförs med å ena sidan visionen om en världsregering, byggd på ett reformerat FN och å andra sidan föreställningen om en kosmopolitisk demokrati till stor del uppbyggd nedifrån av aktörer och strukturer i det civila samhället och på tvärs genom nationalstater. Den avslutande delen innehåller förutom en kort sammanfattning också en diskussion om tänkbara normativa slutsatser. 'HPRNUDWL RFK HNRORJL 1nJUD EHJUHSSVOLJD XWJnQJVSXQNWHU I den politiska idéhistorien finner vi olika demokratiideal (se till exempel 1995a och Guttman ). Med en minimidefinition – medborgarens rätt och reella möjlighet att välja sina egna repre- sentanter inom ramen för ett politiskt system som garanterar grundläggande fri- och rättigheter – kan man komma fram till att hela två tredjedelar av världens nationer är demokratiska (1998a: 11), medan man i ljuset av participatorisk demokrati eller samtalsdemokrati (discursive eller deliberative democracy) inte kan finna någon nation som lever upp till idealet. strategi från boken (1971) att mäta hur väl en nation uppfyller ett antal kriterier på demokrati innebär att man kan rangordna nationer med avseende på hur nära de ligger demokratiidealet. Med Dahls språkbruk finns det i verkligheten inga demokratier utan i bästa fall ett antal polyarkier som tenderar i riktning mot ett demokratiskt ideal. Det svenska demokratirådets definitions- och mätstrategi 3c 9b* 027 (.2/2*,6. '(02.5$7," ligger i linje med Dahls, även om rådet också inkluderar kriterier som tangerar eller ligger utanför Dahls definition. Gemensamt för dessa och de flesta andra definitioner och försök att utveckla instru- ment för att mäta graden av demokrati är att de förutsätter ett na- tionellt kontext, det vill säga det handlar om demokrati inom en nations gränser. Den frågeställning som står i centrum för den här artikeln kräver inte att vi behöver ta ställning för något specifikt demokratiideal. Det viktiga är att demokratins verkningsområde inte inskränks till ett nationellt eller lokalt avgänsat territorium. Miljöfrågorna är i hög grad gränsöverskridande och följaktligen måste också demokratin vara det, hur man än i övrigt väljer att definiera demokrati. I det in- ternationella systemet är det först och främst stater som är de handlande politiska subjekten, även om en växande opinion av de- battörer kräver att också det globala beslutsfattandet skall berikas med individbaserade politiska beslutsorgan (se till exempel flera av bidragen i Archibugi et. Där inget annat sägs förutsätter vi således en syn på demokrati som inte kräver ett isolerat nationellt sammanhang. Därmed inte sagt att vi omfattar den kosmopolitiska demokratiuppfattningen i alla stycken, vilket framkommer senare i denna uppsats. En klassisk konfliktfråga i demokratidebatten handlar om proce- dur kontra substans, det vill säga om demokratibegreppet enbart skall innefatta aspekter som berör politikens form eller om det också skall ta hänsyn till politikens innehåll. Den vanligaste uppfattningen är att demokrati är en överideologi som ger spelregler för politiken, men som är neutral i förhållande till politikens innehåll. Distinktionen mellan form (det rätta) och innehåll (det goda) är bestickande och tycks ganska oproblematisk på ett principiellt plan. I praktiken är det dock inte lika lätt att upprätthålla en klar skiljelin- je mellan de två aspekterna (1998). När demokratin som ideal hotas av antidemokratiska krafter kan den för att skydda sig vara tvungen att använda sig av metoder som till formen inte är de- mokratiska. Oavsett sådana speciella situationer hävdar många de- mokratiteoretiker att demokratin inte får reduceras till en form, metod eller procedur. Demokrati är ett ideal som säger att folket skall ha makten och inte en viss metod för att uppnå detta ideal.