sou · GNB3129d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Den tredje nationella funktionen i användande av kulturarv och museer är då att skapa en bättre nationell identitet inom nationalstaten. Många tyckte det var viktigt att bland medborgarna stärka känslan av att vara svensk. Främst i den borger- liga och aristokratiska offentligheten strävade man efter att definiera innebörden i att vara svensk så att alla var svenska på rätt sätt. Ett uttryck för detta var skapandet av och i . diskuteras, som sagt, åter frågan om svensk nationell iden- titet. I flera sammanhang har bland andra regeringsledamöter hävdat behovet av att även vi svenskar måste kunna vara stolta över vårt kul- turarv och vår historia, inte minst i mötet med invandrare som ofta är kunnigare och stoltare över sin historia än vi över vår. Det finns en utbredd bild av svenskar som mindre historiekunniga än andra, min- dre stolta över sitt kulturarv än folk i andra länder, samt att detta måste åtgärdas. Ett museiuttryck för dessa värderingar var den stora utställningssatsningen Den Svenska Historien på ett flertal museer 1993/94. Idén om svenskars dåliga kunskaper om och bristande stolthet över den egna historien är dock en del av en gammal stereotyp, inter- nationellt spridd. har i artikeln Nationell självpröv- ning först publicerad 1933 visat hur denna stereotyp finns som själv- bild bland nästan alla europeiska folk. Han citerar som om tyskarna skrev att de lider av svag national- känsla, av överdriven respekt för andra (t.ex. fransmän). Sedan cite- rar en fransk kulturdebattör som skrev: Vi har förlorat vår nationalkänsla till förmån för folk den beklagliga sinnesinriktning hos fransmännen som finner ett dystert nöje i att nedsätta och misskänna sig själv Det förefaller som om en beståndsdel i all nationell strävan är att utmåla den egna nationens folk som mindre historiemedvetna och stolta än andra. En nutida svensk nationalism, hur den än ser ut, måste ses utifrån den internationella nationalismen och dess användande av historia och kulturarv. På en europeisk museikonferens i , anordnad av ICOM 1993, uppstod en hetsig diskussion om museernas nationella och politiska roll. De östeuropeiska museirepresentanterna, inte minst från det , diskuterade intensivt museernas nationella roller. Museirepresentanten från såg sitt museum som ett bålverk för baskisk nationalism i den spanska staten. Hon menade att museets roll var att visa den baskiska särarten och identi- teten i språkligt, kulturellt och rasmässigt (!) Denna argumentation är säkert främmande för de svenska kul- KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET turutredarna när de skriver att det första målet för svenska museer är att stärka nationell identitet, trots att uttalandena samman- faller , är skrivna av medlemmar i två EU-nationer och båda handlar om museer. Det finns naturligtvis olika sorters nationalism. I dras ständigt gränser mellan vad jag vill kalla ond eller god nationalism. När statssekreteraren i på ett möte vid 1999 sade att stolthet över svenskt kulturarv inte behöver innebära att vi förhäver oss gentemot andra kulturer så är det ett försök att dra en skiljelinje mellan en god och en ond natio- nalism. Den goda nationalismen består, enligt många, av ett relativt måttligt firande av trevliga vanor (såsom midsommar och kräftski- vor), en positiv stolthet över sitt land, gemenskap över gränserna i det typiskt svenska. Många definierar ond nationalism som ett överdrivet firande, en enögdhet för det egna landets fördelar, främ- lingsfientlighet med nationen som slagträ. Talar vi om behovet av att stärka en nationell, svensk identitet så måste vi följaktligen veta vad vi menar med detta. Använder vi oss av nationell identitet som en sorts modeord, utan eftertanke, finns ris- ken att andra tolkar det åt oss och att vi hamnar i ett läge där gränsen mellan vad vi uppfattar som ond eller god nationalism går någon annanstans än där vi vill. För museers del innebär det att den klas- siska fokuseringen av museiverksamheten på formandet av en natio- nell identitet måste relativiseras, och att vi ständigt måste ifrågasätta stereotypiseringar av andra och oss själva. Museer i ett mångkulturellt samhälle Jag tror inte att skinnskallars historieanvändning kommer att domi- nera i det svenska samhället. Men deras verksamhet är ett exempel på värderingar som får näring av den dominanta offentlighetens fokuse- ring på nationell historia och nationell identitet. Etnologen gjorde en studie om skinnskallars hyllande av i . Betoningen på det nationella är en grundval för deras identitet som skinnskallar, den ger gruppen en identitet som de anser vara oförvitlig och i alla lägen försvarbar. Främjandet av det nationella ger dem också en roll med en sorts samhällsansvar som de menar skall respekteras av de etablerade samhällsmedborgarna. Fokuseringen på den svenska nationen blir därför viktig inte bara ideologiskt utan lika mycket socialt och mänskligt. Denna kamp vänder sig då huvudsakligen mot invandrare i största allmänhet. Kulturarv spelar en viktig roll. Vi vill ha ett kulturellt precis som det var förut, med typ dansloft och knätofs, men faktiskt, jag har inget emot det. Jag är själv med i en hembygdsförening. Det är vad vi kämpar för. Det har blivit väldigt såhär mångkulturellt i det här landet. Det kämpar vi emot Vi kämpar liksom för rött hus med vita knutar på landet. Denna informant är med i en hembygdsförening. Eftersom historia är viktigt för dessa blir museer väsentliga. kan utmålas som ett reservat för utdöende svensk kultur. Vänta ska du få se, det kommer att bli bråk om nu också. Ja, alltsedan tog över och ville göra väldigt inter- nationellt. Det är många redan nu som har sagt Jaha, nu har det också gått åt helvete! Det som var så svenskt och typiskt! Så det är många som är väldigt aggressiva mot det och det kommer att bli fler. bör i stället göra en riktig upprustning, med äkta svenskt! s. 151 f.) Ett tydligt exempel på museer som kamparena mot andra kulturer i landet är förstås nazisternas användande av kulturhistoriska museer. Rasen och rasrenheten blev ett centralt tema i historieanvändandet. Rasmässigt olämpliga samlingar skulle rensas ut ur museer. Inför Erste Tagung des Reichsbundes fur Deutsche Vorgeschichte i skrevs att följande förutsättningar skulle gälla för arkeologiska museer: In der ur- und vorgeschichtligen Zeit liegen die Wurzeln und Anfänge eines Volkes: kultur und . Förhistorien skulle vara bevis för den tyska/ariska rasens berät- tigade makt. Därför fastslogs att judiska föremål inte tillhörde den egna historien och, med vår terminologi, omkodades till att inte längre identifieras som kulturarv. Det går att rada exempel på olika användningar av kulturarv för att förhålla sig till andra kulturer i det egna landet. Men innan jag går in på några svenska exempel vill jag peka på två nyckelbegrepp – objekti- fiering och stereotypisering. Dessa är centrala i alla resonemang om kulturarvets demokratiska funktion. Människor har en ständig benägenhet att objektifiera sina vanor, föreställningar och värderingar till att vara allmängiltiga. Identiteter bygger mycket på objektifieringar av egna vanor. Föreställningar och värderingar betraktas såsom varande de enda riktiga, det naturliga sättet att leva och tänka på. Människor från andra grupper eller natio- ner kan som en följd av objektifieringarna ses som konstiga, out- vecklade eller i värsta fall skadliga (såsom judarna) om de inte delar de naturliga vanorna, föreställningarna och värderingarna. Dessa objektifieringar är ofta starkt rotade och djupt liggande, inte sällan KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET omedvetna och förgivettagna. Det är en central demokratisk funk- tion för museer att utifrån sin kunskap synliggöra och problematisera olika objektifieringar i samhället! Benägenheten att objektifiera de egna vanorna såsom naturliga följs ofta av stereotypiseringar av både andra och sig själva. Det inne- bär att man förenklar och renodlar vissa egenskaper som får gälla för hela gruppen människor – gamla, muslimer, kvinnor, svenskar, jäm- tar, kosovoalbaner etc. De kan stereotypiseras till att generellt vara våldsbenägna, fanatiska, illaluktande, tjuvaktiga, vårdande m.m. Hårt styrda stereotypiseringar är en grundval för olika typer av förtryck, rasism, till och med krig. Det är en ytterligare central demokratisk funktion för museer att utifrån sin kunskap synliggöra och proble- matisera sådana stereotypiseringar. Ett exempel på en mycket verk- ningsfull insats är när folklorister såsom utifrån ett museimaterial, t.ex. frågelistsvar från , lyckats med att ändra mångas orubbliga tro på stereotyper om invandrares beteenden, såsom potatisodling i parketten, till insikten om att de var vandringssägner. Ett exempel på den nutida diskussion om kulturarvs och museers roll i förhållande till olika kulturer är debatten om i . Skall museet genom att visa andra kulturer stärka identi- teten hos deras representanter i , och lära svenskar hur kultu- rerna ser ut? Skall kulturer, liksom på ett radband, presenteras som färdiga system? I diskussionen om framfördes att det snarare borde problematisera nationella och kulturella identi- teter. Museet borde visa hur nationella identiteter konstrueras, mer än att presentera dem som permanenta företeelser. Jag skulle vilja till- lägga – att diskutera objektifieringar och stereotypiseringar i identi- tetsbygganden. borde visa kulturmöten lika mycket som avgränsade kulturer. Slutligen framfördes att Världskul- turmuseet också kan visa hur mångkulturalitet faktiskt föder helt nya identiteter – blandningen mellan förslagsvis svenskt och syrianskt kan leda till nya delade vanor, traditioner och tänkesätt. pågår projektet för alla på ett antal svenska museer. En uppgift är att diskutera museernas roll både för att öka förståelsen för andra kulturer och att kunna locka människor från andra kulturer till museerna. Mycket har redan gjorts, i projektet har en katalog över museers insatser på området getts ut. Men en slutsats är ändå att museerna, och samhället i stort, måste lära sig mer om de svåra frågorna kring varför och hur man förmedlar kulturer och iden- titeter. För detta krävs mer kunskap, reflexion och utvärderingar av den egna verksamheten. En annan men näraliggande fråga är hur man skall förhålla sig till bevarandet och förmedlandet av samiskt kulturarv i . Ett uttryckt intresse är att viktiga delar av de samiska samlingar som finns på skall återföras till Ájtte museet i Jokk- mokk. Önskemålet baserar sig på värderingen att ett demokratiskt krav är att kulturarv skall återföras till den egna gruppen. En motsatt ståndpunkt är att ett centralt museum i av just demokra- tiska skäl inte bara skall visa en rikskultur utan måste förmedla olika kulturer i landet och att detta kräver samlingar. Museers demokratiska funktioner ser olika ut beroende på utgångspunkten. Museer som byggare av lokal och regional identitet Museer har också använts, och används, för att stärka regionala och lokala identiteter. Ett exempel är den lilla skriften Kultur för regional tillväxt, utgiven genom Kultur- , Närings- och Handelsdepar- tementets försorg 1998. Inställningen till skapandet av regional iden- titet är i den mycket instrumentell: Begreppet attraktivitet täcker en rad olika områden. Attraktivitet kan vara det som gör att människor inom en region väljer att stanna kvar inom regionen. Här är attraktiviteten förenad med t.ex. hemortskänsla, igenkännande och historiska rötteratt människor och företag flyttar in till en region har många orsaker, men grundläggande är att regionen av en eller annan orsak tilltalar något som gör att man dras dit (s. 10). Idéhistorikern har skrivit om hur viljan att skapa en stark regional identitet växte fram , starkt kopplad till den växande nationalismen. Det första lokala museet i , fornsal i , grundades genom en donation av föremål av . Denne framhöll vikten av att höja den natio- nella självkänslan genom att lyfta fram den nationella kulturen gen- temot de kontinentala kulturinfluenserna. skriver: Det regi- onala, vill jag hävda, var en produkt av det nationella (s. 50). Hembygdsrörelsen växte sedan fram, i vilken naturen och hem- bygden tillmättes en moralisk och fostrande betydelse. Represen- tanter för de högre samhällsklasserna såg fostran till kunskap om hembygdens värden som ett medel att motverka samhällsomstör- tande idéer. Hembygdsrörelsen kunde ingå i sammanhang där ökad medvetenhet om bygdens förflutna utgjorde plattform för regional, social och kulturell mobilisering. I finns ett nät av läns- KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET och kommunala museer (vars tidigare historia beskrivs av i avhandlingen på svenska 1997). Hur mycket de sedan medvetet deltar i ett regionalt eller lokalt identitetsbygge varie- rar. Dagens basutställning i förslagsvis i kan bidra med flera exempel på bygget av en jämtländsk identitet. De lokala identiteterna skulle sammantagna bilda nationen. Det mest extrema exemplet på detta var konstruerandet av Det tredje riket. Genom Heimatsmuseer skulle den nationella identiteten bekräftas genom känslan av att tillhöra den närmaste hembygden. På dessa Heimatsmuseer skulle inga Negerfetischfiguren få finnas (Haydrich. Landsbygden och familjen var rikets minsta byggstenar och de främsta komponenterna i for- mandet av den äkta tyska folksjälen. När människor börjar ställa krav på självständighet för en region och att den skall bilda en egen stat så övergår den regionala identi- teten till att bli nationell. Då förändras vanligen förutsättningarna helt för hur man från ledande håll ser på identitetsbygget i trakten. Men det finns naturligtvis stora variationer. Republiken har inte den allvarliga karaktär att identitetsbygget vid betraktas som ett svenskt samhälleligt problem, som när ett kurdiskt regionalt identitetsbygge övergår till att bli en del i skapan- det av en kurdisk stat. Ett ur museiaspekter mycket intressant regionalt identitetsbygge, på kulturhistorisk grund, är skandinavismen/nordismen. Det är ingen slump att största kulturhistoriska museum heter , en följd av familjen djupa engagemang i den skandinavistiska rörelsen . var med på det stora studentmötet och hänfördes. Under hela sitt liv höll han den skandinavistiska idén levande. Efter Hazelius död tonades dock nordismen ned för del. Under spelade åter en stor roll för och . Styresmannen sade inför en utställning kring de nordiska grannländerna att de skulle visa den oupplösliga kultursamhörigheten oss emellan. blev också ordförande för . Professor talade på 1940 om att krigsmakt nu står beredd att försvara den östra gränsen: , men också den nordiska odlingens försvarsgräns. Men var gränserna för en region skall gå beror naturligtvis på ideologiska och sociala faktorer. Nazis- terna i angrep och för att de för- bigått de svenska stamfränderna som är bittra inför hotet om en snabbförfinskning och att avsikten är att gå på i de nordistiska och Den finska östgränsen var för dem inte östgräns, eftersom finnarna inte var rena arier. kunde alltså uppfattas som ! förs åter fram som en region med en speciell folk- gemenskap. I rapporten om Nordiskt samarbete i en ny tid () från står som första mening att det nordiska samarbetet bygger på en genuin värdegemenskap (jfr ). I Rådets Museikommittés broschyr om kulturmiljövård skrivs om det nordiska kulturarvet i singularis. I broschyren menar man att ett utmärkande gemensamt drag för bebyggelse- utveckling är gleshet och anonymitet. Dessutom är ett ledmotiv i nordbornas andliga och materiella förmåga till värdeskapande en långvarig kamp mellan bonden och skogen: Den ensamma män- niskans strävan till självförverkligande genom att övervinna naturen på platsen har starkt danat en speciell nordisk identitet. menar att museer skall spela en stor roll i att bevara och förmedla detta gemensamma nordiska arv. Det är viktigt att skilja mellan om regionen definieras utifrån rent tekniska, geografiska och ekonomiska kriterier, eller om regionen definieras utifrån känslan av en speciell regional gemenskap. Ett vik- tigt led i byggandet av en regional identitet är att bortse från att regi- onen är påhittad av människor. Den skall objektifieras, förvandlas till en naturlig region, befintlig oavsett vad människor tycker och tän- ker. Historikern går så långt i detta resonemang att hon menar att om regionen inte framstår som den naturliga iden- tifikationenfaller projektet samman. Resonemangen ovan leder inte till slutsatsen att regionala iden- titeter faktiskt inte finns. De leder bara till slutsatsen att de finns så länge en större mängd människor påstår att de finns. skiljer mellan en spontan identitet som vuxit fram organiskt, och en kon- struerad, auktoriserad, identitet. Frågan blir då hur den växer fram organiskt respektive hur den konstrueras. Naturligtvis kan gemen- samma erfarenheter utifrån samma naturförutsättningar och näringar skapa likheter. Men jag menar också att region, liksom nation, kan bli en självuppfyllande profetia. Påstår riktigt många människor att en regional identitet finns så uppstår den verkligen. Vi har ju erfarenheter av olikheter mellan språk, vanor, mentalitet m.m. i skilda landsdelar. Frågan är vad som är hönan eller ägget. Den självuppfyllande profetian att det finns en region byggd på gemensamma vanor och värderingar kan leda till att man förstärker bevarandet av bland annat en speciell dialekt, matvanor, byggnads- stilar. Vissa drag identifieras och renodlas sedan såsom varande KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET typiska för regionen därför att man, inte minst på museer, förväntas att göra så. Sedan härmar många det som finns på museet eftersom det representerar det riktiga regionala/lokala kulturarvet. På detta sätt görs regionen alltmer självklar och naturlig. Olika drag kan sedan lyftas fram som grundval för skilda regionala identiteter. Ett intressant studieobjekt är vad man lägger störst vikt vid i skapandet av identitet – religion, klassamhörighet, mentalitet, kultivering m.m. Staden är ett exempel på det sistnämnda. Där har framför allt stadens musikaliska söner lyfts fram, det finns ett Mozartmuseum, två Schubertmuseer, två Beethovenmuseer, ett Haydnmuseum samt ett minnesrum för , utöver ett stort musikmuseum och separata utställningar (1997) kring kompositörer som och , alla verksamma i . Kring dessa gestalter byggs en stolthet över hemstaden upp, och en grund för en äkta Wienidentitet. Detta är tydligt i inte minst stadens turistbro- schyrer. Valet är dock inte självklart, vilket det kan förefalla eftersom man har lyckats med att göra det naturligt (jfr ). Andra alternativ för identitetsbygget har funnits. Jämför med som också härbärgerat många stora kompositörer, men inte alls valt dem för sitt identitetsbygge. Chopin-, Berlioz- eller Debussymuseer lyser helt med sin frånvaro. En viktig fråga för museernas lokala och regionala identitetsbygge är alltså vilken identitet man skall bygga, och varför. I olika konflikt- situationer runt om i världen kan frågan vara livsavgörande. Eftersom dessa identiteter på olika sätt är konstruerade har inte minst muse- erna ett stort ansvar. Att bättre förstå kulturarvets och museernas roll i regionala identitetsprocesser, och att kunna perspektivera denna roll, är en central demokratifråga för många museer. Eller borde vara det! Identifiering och utnyttjande av kulturarv Identifiering av kulturarv och inkorporerandet av dem i våra med- vetanden och i vår praktik kan kallas för musealisering. Det enklaste svaret på vad som då menas med musealisering är – när något hamnar på museum. Men detta är ett otillfredsställande svar som inte säger någonting om vad som egentligen händer. Musealisering är dessutom en process som kan försigå utanför museer. Musealisering som företeelse diskuteras i flera museivetenskapliga verk, t.ex. Lowenthal och . bidrog till diskussion vid konferensen och kulturarvet på 1997. Musealisering är alltid en del av ett ideologiskt och kulturellt slagfält, där olika grupper och olika verksamheter strider om rätten att definiera vad som är vår historia, vad som är viktigt eller efemärt, vad som ska bevaras, vad som ska berättas. Jag vill sammanfatta resonemangen genom att ställa upp ett antal hållpunkter på den väg som leder till att något fungerar som kultur- arv. Denna process kan kallas för musealisering, vilket kan ske med både föremål, traditioner, minnen, berättelser liksom av enskilda per- soner eller grupper. Musealiseringsprocessens viktigaste funktioner är: 1) Identifiering (bestämning) Man måste identifiera och bestämma vad som är värt att betrakta som speciellt bevaransvärt. Vad som skall definieras såsom kulturarv, i ett oändligt hav av presumtiva bevaransvärda kulturarv, är inte på för- hand givet, även om det finns en strävan att i efterhand förvandla valet till ett självklart sådant. Identifieringen är en samhäl- lelig process styrd av olika maktfaktorer. Inte sällan får identifie- ringsprocessen en egen organisatorisk form. 2) Isolering (kontextbyte) En följd av identifieringen är att den kulturarvsbenämnda företeelsen isoleras från sin ursprungliga kontext. Det är mest påtagligt när före- teelsen flyttas till en annan plats, såsom ett museum. Men att märka ut något på plats är också en form av isolering. En byggnad eller en miljö märkt med skyltar har också isolerats från sin omgivning. Till och med utan dessa yttre insignier kan blotta vetskapen om att ett hus är uppmärksammat och under myndigheters övervakning bidra till att det i människors medvetande isoleras från omkringliggande byggnader. Isoleringen kan ske på flera plan: a) Den kulturarvsförklarade företeelsen lyfts ur sin geografiska omgivning. Det som är vardagligt på sin ursprungliga plats kan bli något mycket speciellt i och med att det hamnar på museer (i vissa fall tvärtom). KULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET b)Företeelsen låses i tiden till en speciell tidsrymd, mer eller mindre lång. Så kan ett gammalt hus stå som representant för endast , såsom Ornässtugan i . c)Företeelsen förlorar sambandet med sin användning och sin användare. De nyanser som en bonde kan ge i beskrivningen av ett redskap reduceras till formelartade beskrivningar i läroböcker eller av museilärare. Den svenska fiolmusiken blev efter sekelskiftets musea- liseringsprocess till något helt annat än vad den varit i sin ursprungliga funktion i logarnas ungdomsgäng. 3) Symbolisering (kodning) Den isolerade företeelsen ges en symbolisk betydelse, den omkodas till att betyda något helt eller delvis annat än vad den gjorde i sitt ursprungliga sammanhang. Det som musealiseras kodas om till att bli bärare av en speciell samtida betydelse, utifrån en samtida värde- ringsgrund. Bron i kan stå som symbol för den egna kultu- rens vilja till överlevnad. Men från en annan ideologisk utgångspunkt står bron som symbol för en artfrämmande kultur i det egna landet. Arbetarrörelsens fanor symboliserade länge en folklig pionjäranda som skapat vårt välfärdssamhälle. riskerar de att omkodas till uttryck för en lite naiv arbetarrörelsebyråkrati. Det slutliga målet i det kulturella slagfält resonerar om är att kunna bestämma vad kulturarvet skall symbolisera i samtiden och i framti- den. Den symbolisering man ger olika företeelser kan sedan styra identifieringen av nya kulturarv. Symboliseringen spelar alltså en mycket central roll i musealiseringsprocessen, starkt beroende av samhällets dominanta värderingar. Modellen av musealiseringspro- cessen bör därför skrivas så här: Symbolisering Identifiering Isolering Symbolisering Identifiering (bestämning) (kontextbyte) (kodning) Resonemangen ovan har främst handlat om att identifiera, bevara och koda kulturarv. Men en annan viktig demokratifråga är vilka som har tillgång till kulturarvet. De relativt fåtaliga publikundersökningar som gjorts på svenska museer visar att det är en majoritet medelklass och högre utbildade personer som besöker museer.