sou · GNB3146d1 · 2000-01-01 00:00:00 — I fjälltrakterna och det nordligaste skogslandet saknades lodjuret i det närmaste helt, vilket bekräftas av såväl avskjutningsstatistiken som av att samerna tidigare inte beskrev lodjuret som ett allvarligt skadedjur på ren. Att det stränga klimatet utgör en begränsande faktor på kattdjurens reproduktionsförmåga i nordliga och karga områden har hävdats. Andra gör gällande att lodjuret tidigare haft svårt att etablera sig där p.g.a. konkurrens med varg. Lodjurets etablering i fjälltrakterna följer i stort sett vargens försvinnande inom samma områden. Lodjuret återfinns främst i starkt kuperad skogsterräng, men har också börjat uppträda i flackare landskap. Om lodjuret har tillgång till klövvilt i lämplig storlek dominerar dessa bytesvalet. Om sådana arter saknas, jagar lodjuret småvilt som hare och skogsfågel. Så är situationen i och så var förhållandena hos oss när lodjursstammen var avsevärt större än och det knappast fanns rådjur i södra och . decennierna har rådjursstammen vuxit i antal och spritt sig som . Extremt snöfattiga och milda vintrar i kombination med minskad predation av räv har möjliggjort det. Rävstammen har under en följd av år p.g.a. skabb varit näst intill utplånad men har på nytt ökat, vilket också medfört en minskning av rådjursstammen. Den tidigare exceptionellt stora rådjursstammen har utgjort ett viktigt tillskott i bytesunderlaget då lodjuret återkoloniserat nya marker. Lodjuret har även konstaterats döda mindre älgkalvar. Det är även känt som en betydelsefull predator på räv och undersökningar i visar på ett samband mellan en ökande lodjursstam och en minskande rävstam. Lodjurets jaktmetod är den för kattdjuren typiska. Det lokaliserar bytesdjuret främst med hjälp av hörseln och smyger nära, varefter en explosiv attack följer. Misslyckas denna förföljer lodjuret inte bytet om förhållandena inte är särskilt gynnsamma. I de delar av renskötselområdet där lodjur och järv lever tillsammans förefaller predationen av järv på ren att minska, eftersom järven ofta uppsöker och utnyttjar renkadaver som lodjur dödat. Lodjuret är en avsevärt mycket skickligare renjägare än järven. Studierna av radiomärkta lodjur i börjar nu ge information om liv. Från fjällområde redovisas årshemområden för vuxna lodjur av båda könen på i medeltal . Överraskande är att några honor med ungar också har haft överlappande hemområden. I en studie från redovisas att hemområdenas storlek är mindre i lodjurets spridningsområden än i områden där de är fast etablerade. Det förklaras med att i kärnområdena har bytesdjuren reducerats och lodjuren tvingas därför jaga över större arealer. De inventeringar som gjorts i visar inte heller på att stammen växer sig mycket stark i vissa områden, utan snarare på att det relativt snart sker en utvandring av ungdjur av båda könen, vilket medverkar till att lodjuret expanderar relativt snabbt i motsats till exempelvis björnen. Parningstiden infaller i senare delen av mars. Ungarna föds i på en skyddad plats. De utvecklas tämligen långsamt och följer modern inemot . De radiomärkta lodjurs- familjer som kunnat följas visar att ungarna sällan återförenas med modern efter brunsten. Utanför familjegr uppen vandrar djuren i allmänhet ensamma, men det finns nu exempel från radiomärkta djur att syskon från olika årskullar och även andra djur tillfälligt kan uppträda t illsammans. Förutom normal ungdödlighet som svält, sjukdomar, olyckor och medfödda defekter skördar skabben offer bland ungdjuren liksom trafiken och den illegala jakten. Tillväxttakten i en lodjursstam är teoretiskt mycket stor. tillväxtsiffror på mellan medan minimisiffror anges till . Lodjurets utbredning och numerär i har varierat dramatiskt . Den främsta orsaken till svä ngningarna är sannolikt för sent vidtagna förvaltningsåtgärder, som en följd av bristande kunskap. Jakttrycket har varit för hårt och okontrollerat. Åren 1943– 1990 var det allmän jakt på arten, vilket innebar att ett obegränsat antal djur fick skjutas där jakt var tillåten. har skabb förorsakat många lodjurs död. Antalet djur som påträffats döda eller avlivats p.g.a. skabb ligger emellertid på en relativt jämn nivå och sjukdomen anses inte utgöra något hot mot arten. Enligt de uppgifter vi fått från det pågående loforskningsprojektet förekommer det olaglig jakt på lodjur (avsnitt 5.6). Det är emellertid svårt att uppskatta omfattningen av denna. Ett icke obetydligt antal lodjur omkommer numera i trafiken. När det gäller lodjurets framtid finns det ingen anledning att tro att sjukdomar, trafik m.m. kommer att påverka stammarna mer än vad dessa faktorer gjort under de gångna årtiondena. 2.4.1Om utbredning och status Vargen fanns ursprungligen över större delen av norra halvklotet i alla biotoper utom öken och högalpina miljöer. Målmedveten förföljelse från människan har kraftigt reducerat både utbredningsområdet och antalet vargar. I många länder där arten en gång fanns har människan utrotat den. I finns arten nu norr om 50:e breddgraden samt i avtagande, isolerade restbestånd i . har det skett en viss expansion från norr. Antalet vargar i har ökat till mer än 2 000 vilket resulterat i invandring och etablering i flera av grannstaterna. I har det kommit in vargar norrifrån varefter staten har sett en utveckling av vargstammen som i viss mån påminner om den i . Det totala beståndet i uppgår till omkring 50 000 djur. I finns stora, sammanhängande stammar i , Mongo- liet, och och dessutom geografiskt isolerade mindre bestånd i och . Till för omkring fanns det varg i . Det totala antalet i kan antas ligga i intervallet 60 000– 100 000 individer. Också i fanns det ända in varg över i stort sett hela kontinenten. Fram till hade arten emellertid utrotats inom stora områden, framför allt i hela . Den fanns kvar på Pyreneiska halvön, i , på och i . Framför allt i Syd- och har det skett påtagliga beståndsväxlingar och den senaste av dem har skett . Då har vargen på flera håll vidgat sitt utbredningsområde. Från har det kommit in vargar i östra . Enstaka djur har fortsatt västerut och kommit in i där det skett parbildning och föryngring – såvitt känt . har vargar vandrat in i från , in i från eller samt in i från . Många länder i både Syd- och hyser större vargstammar än vi normalt tänker oss. Från rapporteras omkring 2 000 djur, från omkring 2 500 och från ca 850. Också i och skedde en tillbakagång i vargstammarna liknande den i övriga . första hälft dödades i båda länderna 3–400 vargar . Den ou ndvikliga nedgången i kom och framför allt var det då S ydnorge som näst intill tömdes på varg. Motsvarande nedgång i ägde rum under1880-talet. Den officiella avskjutningen i landet bara under det årtiondet sjönk från omkring 400 till c:a 20 vargar. fanns varg över i stort sett hela men var arten – med undantag för enstaka långvandrande djur – borta från landets södra och centrala delar. fortsatte tillbakagången men därefter kom både antal och utbredningsområde att variera en del främst beroende på rörelser av varg över den finsk/sovjetiska gränsen. Framför allt efter 1950 har mottagit två mycket märkbara invandringsvågor av varg från – en 1959–63 och den andra 1976–77. före denna andra våg hade finska forskare fått börja utnyttja gränspatrullerna vid den sovjetiska gränsen för registrering av spår och det material dessa patruller samlat in visar vargrörelserna 1976–77 mycket tydligt. Under de 11 åren 1968–78 registrerade pat- rullerna drygt 4 000 spår av varg över gränsen och av dem kom över 1 200 . Invandringsvågen 1976/77 till visar god öve- rensstämmelse med uppgifter från ryska om en trefaldig ökning av vargstammen där /69 till 1973/76. I fridlystes vargen , men t illstånd kan ges till skyddsjakt på enskilda skadegörande individer. I är jakt tillåten från till inom renskötselområdet medan arten i övrigt är fridlyst. medges därtill en begränsad skyddsjakt i delar av söder om renskötselområdet. Jakten i ren- skötselområdet kan bedrivas med stöd av undantag som fått både i och i EU:s art och habitatdirektiv. I fanns vargen ursprungligen över hela landet utom på och . finns det information från flera håll i Syd- och om att vargstammarna ökade, men det rörde sig om en tillfällig uppgång för mot mitten av århundradet sjönk antalet. finns officiell avskjutningsstatistik och även om den i detaljerna kan vara behäftad med en del svagheter visar den totala bilden hur vargen mer eller mindre utrotades i Syd- och . I många sydsvenska landskap sköts den "sista vargen" under 1860-eller 1870- talet. Arten var tidigt föremål för hård förföljelse. Skottpengar infördes och det var den intensiva förföljelsen som gjorde att arten försvann från Syd- och . fanns inte rådjur annat än på enstaka gods i och älgen var utrotad från större delen av Göta- och . Det var tamdjur av olika slag som utgjorde vargarnas huvudsakliga föda. Den officiella statistiken berättar att det under de 13 åren 1827–1839 dödades 6 790 vargar i landet. Av dessa kom 2 604 från . I den delen av landet dödades alltså i genomsnitt 200 vargar. Officiell avskjutning i av varg Den omfattande jakten fortsatte tills vargen var så gott som utrotad. beslöts om fridlysning och den trädde i kraft följande år. Officiellt bestod den svenska vargstammen då av omkring 10 individer, men enligt senare bedömningar var det verkliga antalet säkerligen lägre. Någon effekt av fridlysningen märktes inte – vargarna blev inte fler och det fanns inte ens någon misstanke om föryngring någonstans i landet efter fridlysningen. Arten var säkerligen då mycket nära att försvinna inte bara från utan från hela den Skandinaviska halvön. när den första snön föll i norra fanns det emellertid plötsligt vargspår på flera ställen. Det rörde sig om sju eller åtta djur av vilka två gick i sällskap i skogslandet öster om och tre vargar tillsammans i . Den rimligaste förklaringen till att dessa vargar dök upp i norra är att de utgjorde en del av den invandringsvåg som konstaterades komma in i österifrån. fortplantade sig paret i skogslandet öster om och samma höst fanns där en flock på 8 vargar. Såvitt känt var detta den första föryngringen av varg i efter fridlysningen. Efter den föryngringen blev vargar både lagligt och olagligt dödade i norra och omfattande fältarbete vintrarna 1980 och 1981 visade att skogslandet öster om var lika tomt på varg som det hade varit . I gick bara en ensam SOU 1999:146 Rovdjuren 65 blev också den påskjuten av skoterburna jägare och följande vinter var området tomt på varg. började det komma rapporter om varg från helt andra delar av – från med omgivningar och /81 har vargarna i dessa delar av landet följts tämligen noga. registrerades bara enstaka, ensamma vargar men /83 hade ett par etablerats och föddes en vargkull i – den första kända föryngringen i Sydskan- dinavien . Såvitt känt har därefter för yngring skett i Mellan- utom . Orsaken till att det då inte blev någon föryngring var säkerligen att honan i det par som hållit ihop /83 hade dödats olagligt . Både de tre åren och skedde såvitt känt bara en föryngring , men – alltså 1991 – fortplantade sig varg på två ställen i . Åren 1997–99 hade antalet växt till fem eller sex olika kullar . som antalet vargar har ökat har utbredningsområdet vidgats. var det nästan bara i och ibland i angränsande delar av och Hedmarks fylke i som vargarna vistades. var utbredningsområdet betydligt större och omfattade inte bara delar av och utan också och samt , och Hedmarks fylken i . Vintern//99 uppgick den totala stammen till 59–75 djur. I det antalet ingick sex fam ilje- grupper och ytterligare fyra revirmarkerande par. 2.4.2 Om vargens biologi Vargen har god fö rmå ga att anpassa sig till vitt skilda miljö er, men ä r beroende av en relativt rik fauna, helst med inslag av stö rre bytesdjur. Bland svenska djurarter ä r hjortdjur som ä lg, ren och rå djur de vik- tigaste. , då ä lg och rå djur var fåta liga, var ska- degö relsen bland tamboskap som nö tkreatur, få r och getter av betydande omfattning. Dessa djur höll s mest på fritt skogsbete. Dä refter har renen, som i efter 1886 rä knas som tamdjur, ut- gjort det viktigaste bytet i denna kategori. För den växande vargstammen i har älg och rådjur utgjort de dominerande bytesdjuren, men också exempelvis grävling och bäver ingår. Dessa vargar har än så länge bara i mindre omfattning kommit i kontakt med renar. Bävern är f.ö. det minsta bytesdjuret som någonstans i världen visat sig kunna utgöra stapelföda för vargen. Vargarna dödar hjortdjur genom förföljelsejakt, ibland i kombination med smygjakt eller i samarbete så att en varg jagar bytet mot en annan. Ofta jagar bara ett eller ett par djur i flocken. Vargens jakt efter vilda bytesdjur innebär visst urval. Detta har framför allt dokumenterats från men också i där vargarna när det gäller älgar i första hand dödat kalvar och kor. I fråga om tamrenar ser man ibland påståendet att vargarna främst skulle ta skadade eller sjuka djur. Detta gäller inte generellt, sannolikt beroende på att det sällan finns sådana djur i hjordarna. De tas bort av renägarna själva när de upptäcks. Får vargarna vara i fred äter de oftast upp hela bytet med undantag av de grövsta benen, våmmen och huden. En ensam utsvulten varg kan i en enda måltid sätta i sig 8–kött men normalt äter en varg 2–åt gången. Resterna utnyttjas av asätare av olika slag – korpar, örnar, rävar och flera arter mårddjur bl.a. både järv och mård. Korpar kan ibland följa efter vargar kilometervis uppenbarligen i hopp om att få tag på efterlämnade bytesrester. Vargarna lever normalt i flockar (familjegrupper) som oftast består av 5–8 djur. Flocken leds av en könsmogen hane och hona – det s.k. alfa- paret. Vargen blir könsmogen vid ålder, men fortplantar sig ofta inte förrän den är tre eller . I flocken är det vanligen bara alfatiken som föder valpar och dräktighetstiden är cirka . Antalet valpar varierar stort, men medelvärdet ligger nära 6. Framför allt vid sämre tillgång på bytesdjur finns det ett klart samband mellan kullstorlek och mängden föda. Lyan är ofta enkel och kan ligga i en bergsskreva eller i ett hål grävt i en sandbacke. Tiken stannar normalt hos valparna och under den tiden är det hanen och ibland också någon annan flockmedlem som jagar och bär hem mat. Vargflocken håller ett revir som den försvarar mot andra vargar. Det varierar mycket i storlek bl.a. beroende på tillgång på föda. De få flockar som studerats på Skandinaviska halvön har haft revir . från slutet av det första levnadsåret lämnar de flesta ungvargarna det revir där de växt upp och vandrar iväg för att finns en partner och etablera egna revir. Sådana vandringar kan leda ensamma djur allt ifrån någon enstaka mil till uppemot från födelseplatsen. Det betyder att ensamma vargar kan uppträda snart sagt var som helst på Skandinaviska hal vön. långt in diskuterades det om varg kunde drabbas av skabb. I områden med gott om skabbrävar i hade det då dött över 100 vargar (jakt och trafik) som undersökts och ingen hade haft skabb. En varg som sköts i var emellertid smittad. Arten kan alltså få sjukdomen, men måste rimligtvis vara långt mindre känslig än räven. Vargar kan vidare drabbas av parvovirus (hundpest). En kraftig nedgång i antalet vargar på Isle Royale – en ö och tillika nationalpark i Superior mellan och – har ansetts bero på att sju kdomen kom till ön med (olagligt) ditförda hundar. Vargen kan också få diverse sjukdomar såsom rabies, valpsjuka och ledinflammation. Det har ibland förmodats att de kraftiga svängningarna i vargstammarna kanske hä ngde samman med sjukdomar och det finns uppgifter om att hundar då smittats av vargar. Dödligheten hos vargar varierar mycket mellan olika bestånd. I den skandinaviska stammen har man kunnat fast- ställa dödsorsaken hos mer än 30 vargar. Olaglig jakt och trafik har varit de dominerande orsakerna. Det har rapporterats att i populationer utanför kan dödligheten hos valpar under det första lev- nadsåret variera från 25 till . Den högsta dödligheten under har ensamma utvandrande vargar som ju rör sig i främmande miljöer och möter nya, okända faror. Hos vuxna vargar som lever i flock i områden med ingen eller obetydlig jakt kan dödligheten vara . En viktig dödsorsak i täta vargpopulationer, som emellertid ännu inte tycks ha spelat någon roll i , är att konflikter mellan vargflockar leder till att djuren dödar varandra. Den kanske inte heller kommer att spela någon större roll. Sådana inomartsstrider är nämligen mera ovanliga inom små, ny- etablerade populationer. Det kan bl.a. bero på att individer inom olika flockar ofta är släkt med varandra vilket kan dämpa aggressiviteten. Trots att vargen nu varit fridlyst är den fortfarande utsatt för förföljelse. vet vi att minst 15 vargar har dödats olagligt i . Därtill har de personer som spårat vargarna i fält och i olika områden stött på för- giftade beten uppenbarligen utlagda för att döda varg. Vargar har också konstaterats dö av andra orsaker än avsiktlig förföljelse. Framför allt har flera dödats av bil eller tåg. försvann en radiomärkt ledarhane i en flock utan att orsaken är känd och visade sig ledarhanen i en annan flock lida av en sjuklig defekt och vara så illa skadad att han måste avlivas. –1997 har den skandinaviska vargpopulationen visat hög tillväxttakt – i genomsnitt och . har det dock inte skett någon större förändring. Författarna till en sårbarhetsanalys som gjorts på varg anser det troligt att tillväxten kommer att fortsätta och att risken är mycket liten för att arten skall dö ut med hänsyn till demografisk och miljömässig osäkerhet. Ändras tillväxttakten av någon anledning t.ex. genom ökad jakt, kan situationen dock snabbt förändras. Redan ett litet årligt uttag av vuxna vargar kan ge stora effekter på tillväxttakten och varje individ som existerar kan på ett betydelsefullt sätt bidra till populationens tillväxt. Vargpopulationens genetiska framtid ter sig emellertid mera oroande. Framför allt om alla nu levande djur härstammar från det par som fortplantade sig första gången och därmed är nära släkt, kan in- avelseffekter komma att visa sig. Den snabba populationstillväxten minskar emellertid risken för inavelsdepression. En annan undersökning av vargar som dött i den skandinaviska populationen och från vilka prover har kunnat insamlas, visar att den genetiska variationen minskat. Materialet består bara av 15 djur men 30–av den genetiska variationen har gått förlorad under mindre än . Vargens exceptionella förmåga att vandra långa sträckor talar dock för möjligheten till ett visst utbyte mellan den skandinaviska och den finsk-ryska populationen. Forskning pågår i syfte att klarlägga i vad mån sådant utbyte förekommit. En prognos med någon grad av säkerhet för den skandinaviska vargstammens framtid går inte att göra. Om det etableras nya par och därmed uppstår nya flockar och en fortsatt t illväxt accepteras av de människor som är berörda av vargarna skulle populationen säkert kunna växa och arten återkomma till nya områden. Om en fortsatt genetisk utarmning får effekt och inavelsproblem börjar uppträda finns det risk för att den tillväxt som ägt rum upphör och att antalet vargar på Skandinaviska halvön åter kommer att gå ner. Genetikernas beräkning är emellertid att det bara skulle behövas att det vandrar in två vargar till och att dessa djur deltar i reproduktionen för att risken för inavelsproblem skulle vara hävd. På vårt uppdrag har , som tidigare forskat på kungs- örn, gjort en kunskapssammanställning angående arten. För närmare uppgifter om arten hänvisar vi till sammanställningen, bilaga 1 i bilage- delen till detta betänkande. Den följande framställningen bygger i allt väsentligt på samman- ställningen. har i de flesta områden med förekomst av kungsörn genom- förts inventeringar av lokala grupper av ornitologer. Deras främsta motiv har varit att försöka finna och skydda så många boplatser som möjligt belägna i skogslandet, men även i vissa fall med inriktningen att försöka motverka förföljelse. Kännedomen om status och utbredning får betecknas som god men inte heltäckande. Både 1989 och 1995 gjordes genomgångar av kungsörnens utbred- ning och status i . Samtliga lokala kungsörnsgrupper kontaktades och redovisade dels antalet kända, aktiva kungsörnsrevir, dels en beräkning av hur stort mörkertalet kunde vara. Det materialet komplet- terat med uppgifter visar att det finns närmare 390 häckningslokaler (revir), där flertalet med säkerhet har varit i bruk . Därtill kommer ett okänt antal ännu ej lokaliserade par. För respektive län/landskap/landsdel har kvalificerade uppskattningar gjorts vilket tyder på att de oupptäckta paren kan uppgå till maximalt drygt 280. Med säkerhet kan alltså sägas att det i finns mellan 390– 670 etablerade par och det är troligt är att stammen något överstiger 600 par. Denna siffra är i stora drag densamma som blev resultatet av uppskattningarna 1989 och 1995. Populationstrenden är svårbedömd. En svag ökning är konstaterad i landskapet och möjligen i Likaså har arten ökat svagt på medan den i etablerade sig 1989 och har därefter ökat starkt. Nyupptäckta par i övriga skogsland beror med säkerhet enbart på ökad kun- skap. I fjällen som helhet är trenden f.n. () negativ. Antalet ockuperade revir minskar och reproduktionen är så pass dålig att popu- lationen ej är självförsörjande. Detta innebär att beståndet av häckande kungsörnar i fjällen är beroende av ett inflöde av yngre örnar från områden med överskottsproduktion av ungar för att inte snabbt helt försvinna Kungsörnen bygger mycket stora risbon i klippstup eller i träd och i vissa revir finner man bon placerade i bägge alternativen. De flesta paren bygger nämligen flera alternativa bon. Etablerade kungsörnspar är mycket trogna sitt revir och sina boplatser. Det finns många säkra uppgifter om att revir varit besatta av kungsörnar , och i finns ett bo i en tall som varit aktivt . byggs och särskilt bon placerade i träd kan med tiden nå ansenliga dimensioner. I norra föredrar kungsörnen tallar som är äldre än 225–. Förmodligen utvecklas inte den för kungsörnens bo nödvändiga glesa kronstrukturen, med kraftiga, knotiga och vridna grenar, förrän vid denna höga ålder. I sammanhanget kan påpekas att skogsbruket i eftersträvar en omloppstid på högst . I ostörda miljöer häckar kungsörnarna med bestämda avstånd från varandra. I fattiga skogstrakter i inland är medelavståndet mellan revircentra medan det i rikare skogsmiljöer samt i vissa fjälldalar är betydligt tätare mellan paren – i medeltal . I sällsynta extremfall och endast i de mest småviltrika trakterna har betydligt kortare avstånd uppmätts mellan beb odda bon – som närmast . 72 Rovdjuren SOU 1999:146 Det etablerade kungsörnsparet uppehåller sig i sitt hemområde runt boplatsen större delen av året. Åtminstone gäller detta i och i de södra delarna av det norrländska utbredningsområdet. Hur det förhåller sig med örnarna i de allra nordligaste delarna av landet är mera osäkert – möjligen för de skogshäckande paren en mer kringstrykande tillvaro under de mörkaste månaderna varvid många drar sig söderut. De i lapplandsfjällen bosatta paren lämnar med stor säkerhet reviren –januari. eller lägger honan ett eller två ägg. Det som avgör om honan lägger ägg eller ej är främst tillgången på bytesdjur under vårvintern. Hanen jagar och uppvaktar honan med byte vid boet. Är det gott om mat uppnår hon god kondition och förmår att värpa två ägg. Blir det glest mellan födoleveranserna förmår hon endast producera ett ägg, eller också uteblir häckningen. Väderleksförhållan- dena – mars kan också vara av betydelse. Vid långvariga snöoväder med snödrev etc. försvåras hanens jaktmöjligheter, varvid örnhonan tvingas jaga på egen hand för att överleva. Äggen kläcks efter 43–45 dygns ruvning, normalt . Ruvningen startar redan vid värpning av det första ägget. Ungen/ungarna blir flygfärdiga efter 65–, som regel . Efter flygg ålder är de fortfarande mycket beroende av matförsörjning från sina föräldrar.