sou · GNB388d3 · 2000-01-01 00:00:00 — Om de Kocks uppgifter inte hade fått sådant genomslag, eller om han aldrig framfört dem offentligt, skulle Syd- afrikaspåret antagligen vara lika obearbetat som de flesta andra inter- nationella uppslagen. Den utredning som förekommit under rubriker som /, Vapenhandel , m.fl. är ute- slutande reaktiv. Andra exempel är utredningen avseende Y och polisspåret (se kapitel 4), där tunna tips lett till att polisärenden lagts upp, men där till synes mer intressanta polismän aldrig gjorts till föremål för utredning, eftersom det inte kommit in något tips om dem. Som framgått i kapitel 1 var kritisk till hur polis och åklagare hanterade informationen till massmedierna under det första utredningsåret. pekade på hur representanter för mordutredningen hade använt tid och resurser till att strida mot varandra i massmedierna. Till de exempel angav från kan fogas uttalande i TV om att han till var säker på vem som låg bakom mordet, ett uttalande som följdes av att förundersökningsledaren i andra medier anklagade för att ägna sig åt desinforma- tion. bedömningar angående de brottsutredande myndigheternas förhållande till allmänhet och massmedia utgick från de grundläggande samarbetsproblem – inklusive åklagarnas passivitet och polisens ovilja att rätta sig efter gällande regelsystem – som kom- missionen beskrev i sin rapport. I den meningen var sättet att förhålla sig till massmedia mer en konsekvens av dessa grundläggande brister än ett missförhållande i sig. Den konfliktsituation som hade utvecklats under det första utredningsåret undanröjdes emellertid genom rege- ringsbeslutet och den därpå följande omorganisationen. Det har därefter inte heller förekommit att polis och förundersöknings- ledning direkt polemiserat mot varandra i medierna. Vi har ställt oss frågan om detta också inneburit att informationen till allmänheten via massmedia därmed fungerat väl efter eller om de missförhållanden som pekade på kanske även hade andra orsaker än de som kunde hänföras till stridig- heterna som granskade, orsaker som i så fall skulle kunna framkalla negativa effekter även efter det att konflikterna bilagts. Efter ledningssammanbrottet befann sig mordutredningsorganisationen i förhållande till allmänhet och massmedia i ett besvärligt läge; dess kompetens och trovärdighet var av naturliga skäl starkt ifrågasatt. Det förtroendekapital som polisen och det övriga rättsväsendet normalt förfogar över var delvis förbrukat. Bilden av en mordutredning under press befästes i samband med sammanbrottet och den bilden kom i praktiken att bestå ; den är i viss mån bestående . Detta torde ha bidragit till att representanter för mordutredningen fort- sättningsvis kom att inta en jämförelsevis defensiv attityd gentemot allmänhet och massmedier. Det har med andra ord inte varit så lätt att representera mord- utredningen utåt. Vi anser inte heller att utredningsarbetet skulle ha kunnat främjas genom några massmediala strategier eller andra aktiva informationsinsatser. Vi tror inte att förtroendet för mordutred- ningen hade kunnat återupprättas genom åtgärder med den inrikt- ningen. Det kan bara ske genom ett idogt, professionellt arbete som leder till utredningsresultat, vilka kan tala för sig själva. Men att förtroende inte kan skapas genom ensidiga informations- insatser eller mediala utspel betyder inte att inte motsatsen skulle kunna inträffa. Vikten av att hantera informationsfrågor på ett riktigt sätt ligger ofta nog i att undvika sådant som påverkar förtroendet negativt. Ovarsamma uttalanden, läckor eller åtgärder som kan tolkas så att en myndighet på ett eller annat sätt utnyttjar massmedia skadar tilltron till verksamheten och därmed förr eller senare också själva verksamheten. Bristande tilltro till verksamheten kan också direkt på- verka utredningsarbetet, t.ex. genom att personer med viktig informa- tion inte känner att de med förtroende kan överlämna denna till utredar- na. Den otydlighet i ledarskapet som vi iakttagit i flera delar av denna brottsutredning framträder även här. Det verkar som om förundersök- ningsledningen respektive polisen ansett att var och en skall svara för sig inför allmänhet och massmedia. Det är möjligt att detta kan te sig naturligt för de inblandade parterna. Utåt sett och ansvarsmässigt är mordutredningen dock en och odelad. Det måste därvid åligga de in- blandade att se till att det finns någon som inför allmänhet och mass- media kan ge klara och tydliga besked om verksamheten, i synnerhet i en utredning som denna och mot bakgrund av vad som inträffade . Ansvaret för detta kan i sin tur inte vara delat, utan det måste återigen vara den ytterst ansvariga, dvs. förundersöknings- ledaren, som har att se till att det fungerar. Vissa uttalanden från PU 1994 Tidigt 1994 uttalade spaningsledaren i massmedia att han trodde att mordet snart skulle vara uppklarat. Uttalandena fick stor uppmärksamhet och kunde inte uppfattas på annat sätt än att det fanns en lösning i sikte. har inför den tidigare Palmekom- missionen berättat följande om bakgrunden till sina uttalanden. 5 Han blev intervjuad för en kvällstidnings söndagsbilaga. Det var en intervju om personen och den skulle inte handla om mordutred- ningen. Journalisten kom emellertid att fråga om trodde att mordet skulle lösas. På detta hade han svarat ja, och då tillfrågats när han trodde att det skulle vara löst, vartill han svarat: i vår. Detta optimistiska svar hade fått större genomslag än han hade föreställt sig att det skulle få. När uppmärksamheten väl var ett faktum hade han tänkt att detta skulle kunna utnyttjas för att sätta press på gärnings- mannen, som i anledning av uppmärksamheten kanske skulle kunna börja bete sig på ett avslöjande sätt. Detta var vid den tid då gärnings- mannaprofilen – GMP – färdigställdes och man hade inom utredningen sitt intresse riktat mot vissa personer i anledning av arbetet med GMP. Vid det tillfället då han först gjorde sina uttalanden fanns i och för sig ingen beredskap i form av spaning mot vissa personer, men den aktuella söndagsbilagan skulle inte publiceras förrän . uppgav i detta sammanhang också att han var utsedd att vara presstalesman för polissidan. var det förundersök- ningsledningens sak att svara för sina uttalanden. Åklagarna står ju för sin bit och poliserna står för sin bit. Det är ju ganska ofta som säger andra saker än jag säger. uttalade vid en utfrågning inför den tidigare Palme- kommissionen ,6 att de förhållanden som uttalade sig över vid det ovan beskrivna tillfället och den bedömning av 5Den tidigare utfrågning . 6Den tidigare utfrågning . utredningsläget som denne redovisade inte var något som hade diskute- rats med förundersökningsledningen. var inte särskilt glad över uttalandena, som han tyckte var lite oförsiktiga. Han sade vidare: Man väcker förhoppningar och förväntningar som man sen inte kan infria och det ska man inte göra om man inte är absolut säker på att man kan infria dem. Och det tyckte jag, att det fanns ingen grund för eller någon annan att tro, att de vid den här tidpunkten gick att infria. trodde att skälet till att uttalade sig på detta vis var att denne känt en optimism i anledning av de resultat arbetet med GMP lett fram till och att utspelet hade samband med GMP. Själv hade han i anledning av uttalanden blivit tillfrågad av journalister om också han trodde att mordet skulle vara uppklarat . Han hade funnit situationen besvärlig: Jag trodde inte alls att det skulle vara klart i och för sig. Men hade väl gått ut rätt hårt och sagt att han för sin del ansåg att det här skulle vara löst , och då ville jag ju inte säga att det tror jag inte alls, utan på något sätt försöka stötta honom lite grand, som jag gav uttryck för vissa reservationer. Enligt hade det pratats lite löst om att PU längre fram skulle gå ut i massmedia med uppgifter om att utredarna trodde sig vara nära en lösning. Tanken var då att de personer som kunde vara intressanta först skulle ringas in och att deras reaktioner skulle studeras genom spaning då informationen släpptes. uttalanden kom dock enligt för tidigt, eftersom det när de gjordes inte fanns någon klar uppfattning om vilka man skulle koncentrera sig på och heller ingen beredskap för spaning. utfrågades även Axel Morath, som var förundersök- ningsledare då utspel gjordes, inför den tidigare Palmekommissionen.7 Beträffande ut- talanden sade Axel Morath att dessa fick stå för denne och tillade: Han har ju sin yttrandefrihet han som alla andra. Axel Morath uppgav vidare att informationsfrågorna inte hade varit organiserade på något speciellt sätt. De som stått närmast av medierna efterfrågad information var också de som blev tillfrågade av journalisterna och dessa personer hade då fått svara. Denna ordning hade enligt Axel Morath fungerat bra. Närmare tillfrågad om inte någon form av strategi hade behövts, bl.a. för att frigöra spaningschefen för dennes egentliga arbetsuppgifter, 7 Den tidigare utfrågning . svarade Axel Morath att han ansett att de haft ett fungerande system på åklagarsidan och att situation närmast var en polisiär fråga. Tillfrågad om det inte är förundersökningsledaren som bestäm- mer om informationen till massmedia skall organiseras till exempel genom en presstalesman svarade Axel Morath: Ja, jag vet inte jag, om förundersökningsledaren direkt kan gå in och av- göra den här frågan om det ska vara en presstalesman eller inte, och huru- vida det skall gälla både polis och åklagare, det vågar jag inte ha någon riktigt bestämd uppfattning om så här på en gång. Men i realiteten så har det i alla fall varit så här, vi har inte ansett oss behöva någon presstalesman, och som sagt har inte framfört dom åsikterna till mig heller, annars skulle vi väl tagit upp och prövat frågan, men den har inte aktualiserats. Uttalandena från spaningschefen om att mordet snart skulle vara löst väckte berättigat uppseende. De kom dock snart att framstå i en tvivel- aktig dager, bl.a. eftersom de närmast dementerades av förunder- sökningsledningen, när företrädare för denna tillfrågades. Att det inte fanns någon egentlig grund för att tro att mordgåtan vid just detta tillfälle var närmare sin lösning än den allmänt hade varit står också klart. Uttalandet synes snarare ha haft sin grund i en allmän optimistisk tro hos spaningsledaren och en föreställning om att uttalandet i sig skulle kunna föra utredningsarbetet framåt. agerande framstår därför som ovarsamt. Det är ingen alltför vågad gissning att förtroendet för PU påverkades negativt av den uppmärksamhet uttalandena föranledde. Det ligger också nära till hands att göra en jämförelse med det inledningsvis nämna uttalandet av och den dementi detta föranledde från förundersökningsledaren. Vid tillfället för utspel förelåg ingen konflikt mellan spaningsledningen och förundersöknings- ledningen. I stället hade de skiftande beskeden som kom från respek- tive håll sin grund i att PU inte hanterade informationsfrågorna gemen- samt, utan var och en fick ansvara för sitt. Händelseförloppet visar enligt vår mening att denna ordning var ohållbar. Även andra exempel har förekommit . En tydlig illustration av informationsfrågornas betydelse har för- undersökningsledningen givit genom att inför oss beskriva medias påverkan på arbetet med det s.k. Sydafrikaspåret (se kapitel 5). lämnat sina uppgifter inför en Sydafrikansk domstol belägrades spaningschefen och förundersökningsledaren av medi- erna. De ansåg sig då inte ha någon annan reell möjlighet än att lägga annat åt sidan och ta itu med de Kocks uppgifter. Oavsett realiteten i dessa förhållanden, är det inte acceptabelt att utredningsresursernas an- vändning på detta sätt styrs av det massmedierna intresserar sig för; det är de sakliga utredningsavgörandena som skall styra utredningsarbetet. (Vid hade arbetet med inriktning på resning i påbörjats. Sakligt sett torde PU:s bedömning ha varit att detta arbete ägde större prioritet, men den bedömningen fick alltså vika.) Vi ifrågasätter inte att PU den gången var tvungen att agera som man gjorde, vad vi ifrågasätter är om inte informationsfrågorna långt tidiga- re hade kunnat hanteras så, att en situation av detta slag inte hade behövt uppkomma. Vi är medvetna om att svaret på just den frågan inte är självklart och att läget 1996 allmänt sett inte kan skiljas från sitt historiska förspel, dvs. att mordutredningen stod lågt i kurs och var pressad till ett defensivt förhållningssätt. Informationsfrågorna är förvisso svåra och hänsyn måste tas till reglerna om meddelarfrihet m.m. Men vi anser att sättet att hantera in- formationen är ett tydligt exempel på den brist på ledarskap som vi anser präglar PU som helhet. Det är nämligen en normal ledningsfråga, att ordna så att informationen till media och allmänhet fungerar väl. Detta handlar, i synnerhet i ett fall som detta, inte bara om öppenhet och insyn utan alltså också om att skydda utredningsarbetet från de skadeverkningar det kan drabbas av om informationsfrågorna hanteras på ett felaktigt sätt. En organisation, ett ledningsansvar Från utgångspunkten att mordutredningen är att betrakta som en organisation, för vilken det finns en ledning, som ansvarar för att utredningsarbetet bedrivs på ett ändamålsenligt sätt, med målsättningen att komma till klarhet om vem som begått gärningen och lagföra denne, har vi gjort följande iakttagelser beträffande detta ledningsansvar. Samtliga iakttagelser gäller utredningen sådan den bedrivits efter , dvs. efter det att regeringen i särskilt beslut lade för- undersökningsledaransvaret på Riksåklagaren. Styrning av utredningsarbetet. Förundersökningsledaren förfogar inte över polisens resurser, men har likväl ett ansvar för att de resurser som används i den förundersökning det gäller används på ett riktigt sätt. Vi har tidigare pekat på en del förhållanden där vi från vår synpunkt ifrågasatt PU:s arbetssätt . Vi har t.ex. funnit det senare processandet av utredningsmaterial och frånvaron av en prioritering i det arbetet vara i vart fall diskutabelt. Oavsett vad som är fel eller rätt i detta hänseende är det som vi ser det en ledningsfråga, om arbetet bör bedrivas på detta vis. Vårt intryck är emellertid att det helt och hållet betraktas som polisens ensak hur det skall förfaras i dessa för utredningsarbetets upp- läggning och resursanvändning ändå centrala frågor. Det saknas alltså en ledningsstyrning från förundersökningsledningens sida. – Som vi förstått förundersökningsledningen anser den inte att den har något ansvar för eller inflytande över förhållanden av detta slag. Vi har i det föregående i flera sammanhang pekat på bristen av dokumenterade analyser i PU:s arbete. Som vi fram- hållit ser vi detta som en allvarlig brist i flera delar av utredningen. Det har ålegat ledningen av mordutredningen att se till att analyser av detta slag blir utförda, men så har inte skett. Inom mordutredningens ram har många stora projekt drivits. Två av dessa gäller provskjutning av en stor mängd vapen respektive upprättande av en s.k. gärningsmannaprofil (). Vi anser inte att dessa projekt varit föremål för en adekvat styrning. Förunder- sökningsledningen har endast i begränsad utsträckning varit engagerad i projekten; beträffande GMP har förundersökningsledningen inte varit engagerad alls. I bägge projekten finns brister som är att hänföra till frånvaron av ledningsstyrning. Särskilt beträffande provskjutningarna gäller att det inte gått att klarlägga hur direktiven för projektet sett ut, vem som haft att ansvara för vad etc. Ärendet GH visar att provskjutningen inte fungerat väl (han hörde trots kallelse och påminnelser inte av sig, vilket inte upp- märksammades utan han tappades bort). Även andra exempel har dykt upp i vår granskning (polisman ). Provskjutningen har vidare varit väldigt utdragen i tiden. Särskilt den grova beträffande GH och 8 Jfr följande bedömning i RRV-experternas rapport: Nära kopplat till de ovannämnda bristerna är de svagheter som finns vid de större uppföljningar (t.ex. vapen och ammunition) som gjorts. Dessa insatser borde planeras och följas upp bättre. En tydligare redogörelse för vilka grundläggande antaganden som uppföljningen bygger på, vilka slutsatser som borde kunna dras vid olika tänkbara utfall, kostnadsberäkningar och brytpunkter för uppföljning och analys krävs. Det kan inte vara rimligt att de skall dra ut i åtta respek- tive . – Vår bedömning är att konventionell projektstyrningsteknik borde införts och tillämpats i i betydligt större utsträckning än som varit fallet. de övriga utredningsbrister som kommit fram i det uppslaget, gör att det inte kan uteslutas att det förekommit andra förbiseenden, som inte uppdagats. När vi ställt frågor till olika befattningshavare inom PU rörande brister av dessa slag har vi fått intrycket att ingen känner sig ansvarig för dessa. Särskilt beträffande GMP gäller att hade varit befogat att aktualisera ett projekt av det detta slag och att det borde ha varit högt prioriterat så länge det inte var genomfört. Detta gäller i första hand brottsanalysen, som borde ha utförts . Beträffande själva gärningsmannaprofilen gäller att ett projekt av det slaget i vart fall kunde ha initierats tidigare än det nu gjorde. Det borde vidare ha varit föremål för en övergripande styrning. Om en sådan ägt rum torde möjligheten att anlita extern – utländsk – expertis naturligt ha aktuali- serats. Det hade vidare ingått i en sådan övergripande styrning att åtminstone arrangera en dokumenterad kvalitetssäkring av arbetet om detta, som kom att bli fallet, skulle utföras av personer med anknyt- ning till PU. – Av vad vi inhämtat har framgått att förundersöknings- ledningen inte varit engagerad i något led av genom- förande. Till denna iakttagelse hör även det förhållandet att fler projekt borde ha initierats, särskilt analysprojekt (jfr ovan). Samarbetet med utrikesförvaltningen . Det har i utredningen förelegat ett behov av ett väl fungerande samarbete med utrikesförvaltningen. Behovet har gällt tillgång till den särskilda sakkunskap som UD för- fogar över och som är relevant för bedömandet av internationella motivbilder och brottshypoteser. Det har också gällt den information i form av tips m.m. som influtit till svenska ambassader m.m. Som framgått av redogörelsen i kapitel 3 synes detta ha fungerat mindre väl; i vart fall är detta UD:s mening. Det finns kanske utrymme för olika bedömningar i olika delar av denna fråga. Klart är emellertid att UD:s sakkunskap bara i begränsad omfattning kommit till användning. En iögonenfallande illustration till den handfallenhet som här funnits inom mordutredningen är den förfrågan som PU översände angående den amerikanska underrättelseorganisationen , en förfrågan som UD inte gärna kunde göra annat än lämna obesvarad (skrivelsen är åter- given i kapitel 5, Avsnitt CIA, se även kapitel 3). Detta exempel illustrerar vad som även i övrigt framstår som tämligen tydligt, näm- ligen att ett för mordutredningen adekvat kunskapsutbyte inte kommit till stånd . – Ansvaret för att detta inte fungerat väl åvilar förundersök- ningsledningen. Överväganden angående byte av spaningsledningen 1990 . Vi har ovan som vår uppfattning redovisat att spaningsledningen borde ha bytts ut efter det att hovrättens friande dom mot hade vunnit laga kraft. Det som är mest förvånande i detta sammanhang är att ingen på allvar tycks ha övervägt denna sak 1989-1990. Skälet härtill torde vara att som ledningsstrukturen för PU ser ut, och som de inblandade upp- fattar sina roller, var detta inte en fråga som låg på någons bord. Det borde varit en fråga för mordutredningens ledning, men mordutred- ningen har i frågor av detta slag inte någon ledning. Förundersöknings- ledaren har inget mandat att bestämma vem som skall vara spanings- ledare. Det är istället en fråga för rikskriminalen, som i sin tur inte är ansvarig för förundersökningen. 9 Det kan tilläggas att likartade iakt- tagelser och reflektioner kan göras beträffande förhållandena sedan avslagit Riksåklagarens res- ningsansökan (jfr sist i detta kapitel). Ledningen för mordutredningen har inte tagit något samlat grepp om informationsfrågorna. Utredningen har tilldragit sig ett enormt intresse . Detta intresse – oavsett om det kommit från media, den breda allmänheten, omgivande myndigheter eller politiska organ – har påverkat mordutredningen på olika sätt. Uppmärksamheten har försvårat arbetet och arbetsförhållandena. Den har också utlöst affärer av olika slag, som i sin tur haft negativ inverkan på utredningsförhållandena. Mordutredningens ledning har haft gott om tid på sig att anpassa sig till det stora och bestående intresset. Eftersom detta just kan påverka utredningen negativt har det funnits skäl att fundera över om informa- tionsfrågorna skulle kunna hanteras så, att negativa effekter i görligaste mån förebyggdes. Några åtgärder med sikte på att hantera sådana påtagligt reella problem har vi emellertid inte kunnat identifiera. Det har tvärtom varit så, att PU själv, bl.a. genom sin otydliga lednings- struktur, bidragit till svårigheter genom sitt sätt att agera gentemot massmedia. Vi tänker då bl.a. på och ut- talanden (jfr ovan Informationsfrågor ). Vi har som framgått funnit att ledningsansvaret inte fungerat beträffande det s.k. polisspåret, se ovan och kapitel 4. Det rör sig här om ett ansvar som enligt vad som utvecklades av Juristkommis- 9 Samma beslutsförutsättningar förelåg 1997, då chefen för rikskriminalen beslöt att inte längre skulle vara spaningsledare. Beslutet föregicks inte av någon förfrågan till förundersökningsledaren , som för oss uppgivit att han, om han blivit tillfrågad, i och för sig inte direkt skulle ha motsatt sig detta, men att de händelser som föranledde Nyléns beslut, dvs det som var förknippat med förundersökningen mot , inte var något som hade rubbat förtroende för . sionen åvilade förundersökningsledningen och som enligt vår mening inte förvaltats väl, eftersom vi anser att polisspåret inte har hanterats som det borde ha gjorts. Ett enskilt uppslag är enligt vår mening misskött. Det gäller ärendet GH, som berörts tidigare i detta kapitel. Ett annat likaledes ovan berört uppslag, GC, är ännu otillräckligt bearbetat. Bägge dessa uppslag har varit av sådant intresse för utredningen att de borde ha varit föremål för en mycket aktiv uppföljning och styrning från förundersökningsledningens sida. Beträffande GC finner vi det tveksamt om så skett, medan det beträffande GH är tydligt att det inte skett. Av vad som uppgivits för oss från förundersökningsledningens sida rörande ansvaret för utredningen i den delen har vi inte kunnat få en klar bild av vem som ansvarat för vad. Bilden har varit förvirrande. Vi ser bägge dessa uppslag, men särskilt GH, som exempel på att ledningsstyrningen varit bristfällig även vid för mordutredningen centrala utredningsinsatser. Det synes vara så att såväl förundersökningsledningen som polisen finner det naturligt att de utgör olika organisationer som svarar för olika delar av mordutredningen eller svarar för den på olika sätt. Att detta är ägnat att göra ansvarsförhållandena svårbelysta behöver inte utvecklas. Det öppnar för att placera ansvaret i det utrymme som uppstår mellan dessa bägge organisationer, dvs. det hamnar mellan stolarna. När vi till förundersökningsledningen och spaningsledningen ställt frågan: vem har ansvaret för att detta brott upp? har de bägge svarat, att det är gemensamt. Från förundersökningsledningens sida har därefter tillagts, att förundersökningsledaren har det slutliga ansvaret. Så måste det också förhålla sig; det följer av att förundersöknings- ledaren enligt lag leder förundersökningen. Gemensamt kan ansvaret vara såtillvida, att alla som arbetar med en fråga som denna har ansvar för att arbetet blir framgångsrikt. Men såväl det reella som det formella ansvaret för att detta mord skall upp ligger på förundersöknings- ledaren.