sou · GNB351d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Kommissionen har dock prövat ett antal fall som rört tvångsundersökningar som ägt rum främst på straffrättens område och därvid accepterat de skäl staterna uppgivit för ingripandena. Så har t.ex. kommissionen godtagit blod- provstagning vid misstänkt trafikonykterhetsbrott med hänsyn till skyd- 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU 337 det för andras rättigheter och psykiatrisk undersökning i brottmål med hänsyn till föreb yggande av oordning eller brott och till skyddet för hälsa samt provtagning i faderskapsmål med hänsyn till skyddet för andra personers rättigheter. 6N\GG PRW LQVDPODQGH RFK DQYlQGQLQJ DY LQIRUPDWLRQ om en person omfattas också av rätten till privatliv. Strasbourgorganen har främst behandlat mål som rört utlämnande av uppgifter. Europa- domstolen har därvid uttalat att skyddet av personliga uppgifter, inte minst medicinska uppgifter, är av fundamental betydelse för en persons åtnjutande av rätten till respekt för privat- och familjelivet. har domstolen konstaterat att andra intressen kan utgöra skäl för in- skränkningar i skyddet av personliga uppgifter. Så har Europa- domstolen godtagit bl.a. att medicinska uppgifter lämnats till försäk- ringskassan i ett ärende om arbetsskadeförsäkring med hänsyn till landets ekonomiska välstånd (M.S. mot 1997). Europa- domstolen har härvid fäst särskild vikt vid huruvida uppgifterna var sekretesskyddade även hos den mottagande myndigheten. Av särskilt intresse är här två fall som båda rör hivinfektion. I målet TV mot 1994 ansåg kommissionen att lämnandet av uppgifter om att en intagen var hivpositiv till den personal som var di- rekt ansvariga för hans vård och som själva hade tystnadsplikt var be- rättigat såsom nödvändigt för att skydda andra personers rättigheter. Kommissionen fäste särskild vikt vid att uppgifterna var sekretesskyd- dade även hos berörd personal. I målet Z mot 1997 hade att pröva huru- vida bl.a. röjandet i en brottsmålsdom av en persons identitet och hiv- status samt beslut om tidsbegränsning av sekretessen rörande medi- cinska uppgifter utgjorde en kränkning av respekten för privatlivet. Uppgifterna rörande Z, som ej själv var part i målet, användes som bevisning vid bedömningen av huruvida straffrättsligt ansvar förelåg för hennes make. ansåg att allmänna intressen, såsom utredande av brott och insyn i rättegångsförfarandet, kan vara ett legi- timt syfte för inskränkningar av den personliga integriteten. konstaterade domstolen att skyddet av personliga uppgifter är av funda- mental betydelse för en persons åtnjutande av rätten till respekt för privat- och familjeliv. uttalade, bl.a. med hänvisning till rekommendation nr R (89) 14 (se avsnitt 21.3.4), vidare att särskilt när det gäller hivinfektion måste intresset av att skyd- da att uppgifter mot personens vilja inte lämnas ut till andra väga tungt vid bedömningen av om åtgärden står i proportion till syftet med åtgär- den. Enligt stred det mot Z:s rätt enligt art. 8 att hen- nes identitet och hivstatus hade offentliggjorts i målet och att sekretes- sen beträffande övriga uppgifter hade begränsats till . 338 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU godtog att vittnesmål av Z:s läkare och hennes medi- cinska journaler användes som bevismedel bl.a. med hänsyn till att läkarna hördes bakom stängda dörrar. Enligt praxis ingår även VH[XHOOD UHODWLRQHU i rät- ten till privatlivet. I målet Dudgeon mot 1981 beskrev domstolen det sexuella livet som den mest intima aspekten av det privata livet och framhöll att det därför måste föreligga särskilt allvarliga skäl för att en inskränkning skall anses legitim i förhållande till ändamålen i art. 8. Målet rörde kriminalisering av homosexuella relationer. I detta mål jämte ett antal andra har intagit den utgångspunkten att staten inte skall ingripa med lagstiftning eller på annat sätt mot privata frivilliga homosexuella relationer mellan vuxna människor. Starka skäl för en inskränkning av denna rätt är t.ex. skyddet av minderåriga eller andra som befinner sig i beroendeställning eller som annars inte har förmåga att fatta helt frivilliga beslut. Däremot har domstolen i m.fl. mot 1997 godtagit kriminalisering av sadomasochistiska handlingar med hänsyn till skyddet för hälsa. 6N\GGHW I|U IDPLOMHOLY har främst omfattat frågor om vårdnaden om och umgänge med barn, om barn som omhändertagits för samhällsvård m.m. Skyddet för familjeliv kan också komma i fråga när någon är fri- hetsberövad och det föreligger inskränkningar i rätten att mottaga be- sök eller på annat sätt upprätthålla kontakten med familjen. Strasbourg- organen har i ett antal mål framhållit att frihetsberövanden i form av häktning eller intagning på kriminalvårdsanstalt nödvändigtvis måste medföra vissa inskränkningar men får begränsningarna i kon- takten med familjen inte vara oproportionerliga. Motsvarande bedöm- ning har gjorts rörande frihetsberövades rätt till korrespondens. 21.5Förhållandet mellan smittskyddslagens bestämmelser och Att staterna har ett ansvar för att bekämpa spridning av smittsamma sjukdomar framgår klart av såväl FN:s konvention om ekonomiska, so- ciala och kulturella rättigheter som av den Europeiska sociala stadgan. Skyddet för hälsa är en vidare en av grunderna för vilken inskränk- ningar av vissa rättigheter får göras enligt . Detta kommer till uttryck i art. 5.1.e när det gäller frihetsberövande för att förhindra spridning av smittsam sjukdom och i art. 8 när det gäller inskränkningar i bl.a. privatlivet. Som redogjorts för uppställs 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU 339 emellertid ytterligare krav för att en åtgärd till skydd för hälsan skall vara godtagbar enligt konventionen. Några mål som rört tvångsåtgärder till förhindrande av smittsam sjukdom har, såvitt känt är, inte kommit till prövning. Det är därför naturligtvis svårt att uttala sig om Europa- domstolens tolkning av konventionen i dessa fall. Det får här också beaktas att innebörden av konventionens artiklar inte är statisk utan är föremål för utveckling genom domstolens praxis, varvid hänsyn har ta- gits till de vid avgörandet rådande förhållandena. vä- ger in vad som kan anses utgöra allmänt godtagna prin- ciper eller en allmän gemensam europeisk standard. De deklarationer och rekommendationer som har antagits av bl.a. när det gäller åtgärder mot hiv/aids torde därför kunna ha betydelse för bedömning. Vid införandet av som svensk lag gjorde Fri- och rättighetskommittén (Fri- och rättighetsfrågor, SOU 1993:40) en översiktlig genomgång av svensk lagstiftnings överensstämmelse med konventionens regler och praxis. Såvitt avser smittskyddslagen berör- des endast tvångsisolering och togs upp som exempel på frihetsberö- vanden i svensk lag. Enligt kommitténs bedömning torde tvångsisole- ring stå i överensstämmelse med art. 5 i konventionen. Emellertid dis- kuterades inte frågan närmare. Här skall också nämnas att (om den- na se avsnitt 21.2.2) uppmärksammade smittskyddslagen i en rapport om från . Kommittén hade vid sin undersökning besökt bl.a. den särskilda enheten för omhändertagande enligt smitt- skyddslagen på . Kommittén anförde i rapporten att det vid besök på enheten inte framförts några klagomål om dålig behandling och att det inte heller i övrigt framkommit några tecken på sådan behandling. Kommittén konstaterade emellertid att det sak- nades klara regler om vilka rättigheter de tvångsisolerade hade. Kom- mitténs rapport ledde till att regler härom infördes i smittskyddslagen (43–43 b §§). 21.5.2Tillfälligt omhändertagande och tvångsisolering Enligt smittskyddslagen kan frihetsberövande äga rum i två fall, dels som tillfälligt omhändertagande (37 §) och dels som tvångsisolering (38 §). Som framgår av avsnitt 21.4.2 medger art. 5 i frihetsberövande i syfte att förhindra spridning av smittsam sjukdom under förutsättning att frihetsberövandet ägt rum i den ordning som 340 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU lagen föreskriver och i övrigt är lagligt. Med hänsyn till den betydelse rätten till skydd mot godtyckliga frihetsberövanden har i Europakon- ventionen och till den strikta tolkning av undantagen som ges i Europa- domstolens praxis torde undantaget för spridning av smittsam sjukdom emellertid inte kunna tolkas så att det medger en rätt till tvångsisolering vid alla fall av smittsam sjukdom. Även i dessa fall torde Strasbourg- organen ställa krav på nödvändigheten och proportionaliteten av fri- hetsberövandet. Enligt doktrinen bör de principer som utvecklats be- träffande frihetsberövande vid psykisk sjukdom i tillämpliga delar vara relevanta även i dessa fall. Dessa principer ställer bl.a. krav på att personen på ett tillförlitligt sätt visats vara psykiskt sjuk, att sjukdomen är av sådan art och grad att den motiverar ett frihetsberövande och att frihetsberövandet endast pågår så länge sjukdomen består. Tillåtna frihetsberövanden enligt smittskyddslagen är begränsade till s.k. samhällsfarliga sjukdomar. Vidare ställs krav på att särskilda skäl skall föreligga för att tvångsisolering respektive tillfälligt om- händertagande skall få vidtas. Tvångsisoleringen, liksom det tillfälliga omhändertagandet, skall vidare upphöra om det inte längre finns skäl för åtgärden. Det bör här också beaktas att för de allra flesta smittsamma sjukdomar där tvångsisolering kan vara aktuell torde det, med hänsyn till bl.a. möjligheterna till medicinsk behandling, i praktiken endast bli fråga om kortvarig tvångsisolering. Med utgångspunkt från vad som ovan sagts bör bestämmelserna om tillfälligt omhändertagande och tvångsisolering allmänt sett inte föran- leda problem i förhållande till konventionen. Begreppet smittsam sjuk- dom i konventionen torde avse sådana sjukdomar som på erkänt medi- cinskt vetenskapliga grunder klassificeras som smittsamma sjukdomar. En motsvarande tillämpning av de krav som ovan redovisats beträf- fande psykiatriska tvångsomhändertaganden bör emellertid leda till att det måste vara fråga om en allvarlig smittsam sjukdom och att det finns klara skäl som kan rättfärdiga tvångsisoleringen. Med hänsyn bl.a. till att tvångsisolering, med undantag för hivinfektion, är ett erkänt instru- ment av de internationella organen (jfr t.ex. International Health Regu- lations, kap. 20) och till att någon enhetlig syn inte synes föreligga mel- lan de olika europeiska ländernas bedömning av för vilka sjukdomar tvångsisolering får äga rum är det dock rimligt att anta att det föreligger ett inte alltför begränsat utrymme för den enskilda staten att bestämma om nödvändigheten av tvångsisolering. Så t.ex. torde det vara mindre problem att motivera frihetsberövanden vid allvarliga smittsamma sjuk- domar som sprids genom "vanlig" social kontakt och som är behand- lingsbara. Man kan dock inte utgå från att domstolen kommer att ha samma uppfattning som den enskilda staten när det gäller bedömningen av en SOU 1999:51 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU 341 En särskild fråga är hur skulle se på tvångsisolering vid hivinfektion. Som redogjorts för i tidigare avsnitt tas i flertalet av de internationella dokumenten avstånd från tvångsiso- lering av hivpositiva. Det bör vidare beaktas att bestämmelser som ger möjlighet till tvångsisolering i dessa fall endast synes förekomma i ett fåtal länder i . Eftersom söker utröna vad som kan anses vara uttryck för en allmän europeisk syn finns det anledning att anta att skulle ha en restriktiv syn på huruvida det finns grund för tvångsisolering vid hivinfektion. Särskild betydelse för domstolens bedömning torde ministerkommittés rekommendation R (89) 14 ha i vilken uttryckligen tas avstånd från alla former av tvångsisolering av hivpositiva. Europa- domstolen har bl.a. i målet Z mot 1997 fäst särskild vikt vid uttalandena i denna rekommendation. Ett särskilt problem som hänger samman med bl.a. att det inte finns botemedel mot hivinfektion är tvångsisoleringens varaktighet. Smitt- skyddslagen innehåller inte någon yttersta tidsgräns för tvångsisolering. Art. 5 säger dock inte uttryckligen något om tiden för frihetsberövan- den som är ifråga. Vidare har utgått från att fri- hetsberövanden som avser psykisk sjukdom kan vara obestämda till ti- den och beroende av utvecklingen av personens psykiska hälsotillstånd. Det torde därför kunna antas att också kan acceptera att tiden för tvångsisolering är beroende av i vad mån den smittade själv kan eller vill medverka till åtgärder som förhindrar smitt- spridning. Med hänsyn till det avståndstagande från tvångsisolering vid hivinfektion som ges uttryck för i internationella dokument kan det dock inte uteslutas att kan vara mindre benägen att acceptera att hivpositiva är föremål för långvarig tvångsisolering. Här bör beaktas att vid hivinfektion är beteendet hos den smittade av avgörande betydelse. Vid långa isoleringstider kan tvångsisolering därför principiellt sett anses närma sig ett frihetsberövande i syfte att förebygga brottslig gärning, vilket inte är inte är tillåtet enligt art. 5. Vidare medför ett frihetsberövande inskränkningar av den enskildes rätt till privat- och familjeliv, vilka skyddas av art. 8. Längden av frihetsberövandet torde därvid ha betydelse för hur starkt det samhälleliga intresset av frihetsberövandet måste överväga i jämförelse med den enskildes rätt till privat- och familjeliv. Med hänsyn till det sätt varigenom hivinfektion sprids och till att hivinfektion generellt sett har en relativt låg smittsamhet vid andra smittvägar än blodsmitta kan det därför inte uteslutas att ett långvarigt frihetsberövande också kan komma i konflikt med art. 8 i . Som inledningsvis redogjorts för i detta avsnitt ställer art. 5 krav på att frihetsberövandet skall vara lagligt i konventionens mening. 342 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU särskild fråga är här om detta krav också, i likhet med vad som gäller för inskränkningar i rättigheterna enligt art. 8, innebär krav på lagens tillgänglighet och förutsebarhet. Kommissionen har i några fall som be- rört art. 5 antytt att så är fallet men frågan har inte prövats närmare. Med hänsyn till att frihetsberövande är en mycket ingripande åtgärd är det dock rimligt att utgå från att rättssäkerhetskraven inte ställs lägre än vid ingripanden som omfattas av art. 8. Enligt m.fl. bedömning torde det inte föreligga några skäl för att ett sådant krav inte skall stäl- las även i fall som avses i art. 5. Viss tveksamhet kan därför föreligga beträffande huruvida smittskyddslagens bestämmelser om tillfälligt omhändertagande och tvångsisolering uppfyller kraven på förutsebar- het. Kriterierna för dessa åtgärder är relativt allmänt hållna och lämnar i stor utsträckning åt de tillämpande myndigheterna att avgöra när det kan anses vara motiverat att vidta åtgärden. Med beaktande av att de relevanta omständigheterna kan variera stort mellan de enskilda fallen, bl.a. med hänsyn till sjukdomarnas olika smittsätt och smittrisker, torde det kunna accepteras att inte helt precisa kriterier utformas i lagen. Domstolen har i vissa fall godtagit att de tillämpande myndigheterna lämnats en viss diskretionär prövningsrätt. Emellertid bör beaktas att ett frihetsberövande är en mycket ingripande åtgärd för den enskilde varför kraven på precisering torde ställas högre än t.ex. då det är fråga om tvångsundersökning. Art. 5 ställer vidare vissa ytterligare villkor i syfte att garantera rättssäkerheten för den som blivit föremål för frihetsberövande, nämli- gen att den frihetsberövade möjligt underrättas om skälen för åtgärden och att han eller hon kan få lagligheten av åtgärden snabbt prövad av domstol. I avsnitt 21.4.2 har redogjorts för innebörden av dessa villkor enligt Strasbourgorganens praxis. Enligt kommitténs bedömning torde de processuella bestämmelser som gäller för frihetsberövanden enligt smittskyddslagen uppfylla konventionens krav i dessa avseenden. Smittskyddslagen innehåller bestämmelse om tvångsundersökning av personer som misstänks ha smittats av samhällsfarlig sjukdom (36 §). Som framgår av avsnitt 21.4.3 omfattar skyddet för privatlivet i art. 8 även medicinska undersökningar varför åtgärden måste vara förenlig med villkor som ställs i artikeln. Några fall som rört tvångsundersök- ning i smittskyddssyfte har, såvitt erfarits, inte prövats av Strasbourg- organen. Kommissionen har dock godtagit tvångsundersökning i andra sammanhang bl.a. med hänsyn till föreb yggande av oordning och brott 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU 343 och till skyddet för hälsa. Tvångsundersökning i smittskyddssyfte torde kunna anses vara motiverad av hänsyn till skyddet för hälsa. Det torde också få anses föreligga ett starkt samhälleligt intresse av att snabbt kunna få upptäcka förekomsten en allvarlig smittsam sjukdom för att kunna vidta åtgärder mot vidare smittspridning. De ingrepp som med- ges vid undersökningen är också sådana som inte orsakar annat än obe- tydliga men. Tvångsundersökning enligt smittskyddslagen torde därför kunna anses vara en sådan åtgärd som är tillåten enligt art. 8. Med hän- syn till det avståndstagande från tvångsundersökning vid hivinfektion som kommit till uttryck i olika internationella dokument kan dock komma att ha en mer restriktiv syn på huruvida tvång kan anses vara befogat vid hivinfektion. Inte heller i övrigt torde bestämmelsen om tvångsundersökning an- ses strida mot kraven i art. 8. Vad som dock bör beaktas är dels att de förutsättningar för tvångsundersökning som anges i smittskyddslagen är relativt allmänt hållna, dels att smittskyddsläkaren beslutar om tvångsundersökning och att detta beslut inte går att överklaga. Som redogjorts för ställs i art. 8 krav på att åtgärden skall vara för- utsebar, dvs. att grunderna för åtgärden skall vara tillräckligt preci- serade i lagen, men art. 8 innehåller inte något uttryckligt krav på domstolsprövning. Enligt kommitténs bedömning torde tvångsunder- sökning i smittskyddssyfte, bl.a. med hänsyn till variationerna mellan de olika sjukdomarnas smittvägar och smittrisker, vara en sådan åtgärd där kan godta att de tillämpande myndigheterna till- erkänns en viss diskretionär prövningsrätt i de enskilda fallen. Emeller- tid har i vissa fall fäst avseende vid huruvida det funnit möjlighet till domstolsprövning av beslutet. Om möjlighet till rättslig prövning saknas, som är fallet vid tvångsundersökning enligt smittskyddslagen, är det inte otänkbart att kan komma att ställa krav på en tydligare precisering av förutsättningarna för när tvångsundersökning får äga rum. Vidare kan tvångsundersökning också innebära ett frihetsberövande enligt art. 5, närmare bestämt ett frihetsberövande i syfte att tvinga per- sonen att fullgöra en i lag föreskriven skyldighet (art. 5.1.b). Så har t.ex. kommissionen i ett mål rörande ett beslut av domstol om tagande av blodprov i ett faderskapsmål (X v 8278/78) varit av den åsikten att genomförandet av en blodprovstagning under tvång utgör ett berövande av friheten även om frihetsberövandet är mycket kortvarigt. Enligt art. 5 har den som berövats friheten rätt att få lagligheten av beslutet prövat av domstol. Förhållandet mellan denna rätt och så kort- variga frihetsberövanden som är i fråga har, såvitt framkommit, dock inte prövats av . Kommissionen har i ett fall (X och Y mot , 7376/76) uttalat att när frihetsberövandet är så 344 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU kortvarigt att det upphör före den tid som krävs för en snabb prövning vid domstol står det förhållandet att möjligheten till domstolsprövning saknas inte i strid med bestämmelsen i art. 5. Huruvida även Europa- domstolen skulle lägga en sådan mer praktisk syn på frågan är dock oklart. Smittskyddslagen innehåller ett antal andra bestämmelser som kan innebära inskränkningar av rättigheter som omfattas av art. 8 i kon- ventionen. Enligt 13 § smittskyddslagen är den som misstänks ha smittats eller är smittad av en samhällsfarlig sjukdom skyldig att följa de I|UKnOO QLQJVUHJOHU som meddelats av den behandlande läkaren. reglerna kan innebära allt från hygieniska åtgärder till att avhålla sig från att utöva visst arbete eller från umgänge med andra. I förhållande till art. 8 bör följande beaktas. De skyddade intressena i art. 8 är all- mänt formulerade och har i Strasbourgorganens praxis kommit att berö- ra sinsemellan mycket olika förhållanden. Vidare är inte alla åtgärder en stat vidtar mot den enskildes privatliv att anse som ett ingrepp i arti- kelns mening. Av betydelse är t.ex. hur omfattande ingreppet kan anses vara och i vad mån en åtgärd är förenad med sanktioner. Här skall upp- märksammas att kommissionen t.ex. inte ansåg förbudet mot aga enligt 6 kap. 3 § vara ett ingrepp i konventionens mening, bl.a. med hänsyn till att det inte finns någon sanktion direkt knuten till för- budet (sju personer mot , 8811/79). Mot bakgrund av dessa för- hållanden får det anses vara oklart i vad mån nu nämnda skyldighet en- ligt smittskyddslagen generellt sett innebär en inskränkning av i arti- keln skyddade intressen. Emellertid kan det inte uteslutas att art. 8 kan bli tillämplig i enskilda fall. I sådana fall torde inskränkningen dock kunna anses vara förenlig med art. 8 med hänsyn till skyddet för hälsa. Ytterligare en fråga rör bestämmelserna om LQKlPWDQGH RFK DQ YlQGDQGH DY LQIRUPDWLRQ. Smittskyddslagen innehåller ett flertal bes- tämmelser avseende utbyte mellan smittskyddsaktörerna av uppgifter rörande enskilds hälsotillstånd och personliga förhållanden, bl.a. 20– 24 a §§ om anmälan av inträffat sjukdomsfall eller påträffat smittämne, anmälningar om bl.a. brott mot meddelade förhållningsregler enligt 25 § och om underlåtelse att inställa sig för undersökning 26 § samt övriga bestämmelser om uppgiftsskyldighet som t.ex. enligt 8 § och 29–31 §§. I rätten till privatliv enligt art. 8 ingår också skydd mot insamlande och användande av information om person, bl.a. medicinska uppgifter. 6PLWWVDPPD VMXNGRPDU RFK PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU 345 har, som tidigare nämnts, uttalat att skyddet av per- sonliga uppgifter, inte minst medicinska uppgifter, är av fundamental betydelse för en persons åtnjutande av rätten till respekt för privat- och familjelivet. har domstolen konstaterat att andra intressen kan utgöra skäl till inskränkningar i skyddet av personliga uppgifter. Så har domstolen t.ex. godtagit att medicinska uppgifter utlämnats till domstol med hänsyn till intresset av att utreda brott och till det allmännas intresse av ge insyn i rättegångsförfarandet (Z mot 1997) samt till i ett ärende om arbetsskadeförsäkring med hänsyn till skyddet för landets ekonomiska välstånd (M.S. mot 1997). I målen har domstolen därvid fäst särskild vikt vid att uppgifterna var sekretesskyddade även hos den mottagande myndig- heten. Vid en översiktlig bedömning av aktuella bestämmelser om upp- giftslämnande m.m. i smittskyddslagen torde dessa kunna anses vara förenliga med art. 8. Uppgiftsutbytet får anses vara motiverat med hän- syn till skyddet för hälsa och skyddet för andra personers rättigheter. Uppgifterna är vidare sekretesskyddade hos den mottagande myn- I smittskyddslagen medges vidare YLVVD , däribland rörande rätten att vistas utanför sjukhusområdet och rätten att ta emot besök. Den isolerades frihet får dock inte under- kastas annan begränsning än som påkallats av ändamålet med isole- ringen. Här bör beaktas att framhållit att frihetsberö- vanden med nödvändighet måste medföra vissa inskränkningar när det gäller bl.a. rätten till familjeliv och korrespondens men att inskränk- ningarna inte får vara oproportionerliga eller sträcka sig utöver vad som normalt kan accepteras. Grunden för de inskränkningar vid tvångs- isolering som tillåts enligt smittskyddslagen är främst att hindra smitt- spridning samt i vissa fall även upprätthållande av säkerheten och ord- ningen vid sjukvårdsinrättningen. Bestämmelserna som sådana torde inte kunna anses sträcka sig utöver vad som är befogat.