sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Tvärtom drar många fortfarande slutsatsen att vi svenskar har levt över våra tillgångar och konsumerat för mycket i två de- cennier. En sådan bristfällig analys riskerar att göra regering och riksbank benägna att föra en stramare finans- och penningpo- litik än vad som kunde vara motiverat utifrån nämnda fakta. 2.Ett antal debattörer har skrivit om den svenska modellen och krisbekämpningen , och framhållit stabiliseringspo- litiken från Keynes och Stockholmsskolan som en av faktorer- na bakom den snabbt minskade arbetslösheten. Olika ekono- mer och ekonomihistoriker har emellertid visat att andra fak- torer förklarar huvuddelen av den snabba återhämtningen. En kraftig rationalisering och, framför allt, övergivande av guldmyntfoten 1931, gav svensk industri för- delar framöver. Sysselsättningsökningen hade i för- stone mindre att göra med en ökad efterfrågan på hemma- marknaden, även om denna också kom att göra sig gällande längre fram . Problemet med det förstnämnda betraktelsesättet – förutom att det uppenbarligen är fel i sak – är bland annat att det tonar ned valutapolitikens betydelse för exportsektorn och (därmed) för hela ekonomin, samt att det kan bidra till en felaktig upp- fattning om olika ekonomiska teoriers användbarhet i olika situationer. I ljuset av makroekonomiska svårigheter reses ibland krav på att ekonomer och andra sakkunniga ska ges ett ökat inflytande över politiken. Studerar man perioden till kommer man emellertid finna att ekonomernas inflytande har varit bety- dande. Trots det går det inte att hitta någon tidsperiod i vår mo- derna ekonomiska historia där vår ekonomi har utvecklats sämre relativt omvärlden. Detta bör stämma till eftertanke i debatten om inflytandet över den ekonomiska politiken. Ekonomernas sakkunskap behövs självfallet, men deras in- struktioner för den ekonomiska politiken bör sättas under lupp i lika hög grad som militärers planläggning inför ett fältslag. Frans- männens grandiosa Maginotlinje och vår egen stolta försvarslinje – den fasta växelkursen – utgjorde båda fundament i strategier som drogs upp av sin tids främsta experter på området. Ändå var de pinsamt enkla att kringgå när det väl hettade till. Hur kraftiga dessa fästningsverk än såg ut att vara, och hur mycket arbete, prestige och kapital som än hade investerats i dem, så var de oanvändbara som fienden inte följde den på förhand utstakade vägen. Planläggningen var mönstergill och trupperna väldrillade, det var bara den bångstyriga verkligheten som vägrade rätta in sig i ledet. Ekonomernas p å verkan p å politiken Någon läsare kanske undrar varför ekonomiska politik och makroekonomiska utveckling behandlas inom ra- men för . Är inte detta händelseförlopp grundligt utrett och redovisat i ett antal statliga och privata utred- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? ningar och rapporter? Har inte medierna varit fyllda av rapporte- ring kring den ekonomiska krisen och eftersläpningen? Svaret är att massmedierna förvisso har varit fyllda av reportage om krisen och att diverse utredningar visserligen, i flera avseenden, gjort klargörande analyser av den ekonomisk-politiska utveckling- en, men att det trots allt återstår frågetecken kring relativa tillbakagång och depressionen . Den bild av de kausala sambanden som medborgare och politiker fått sig till livs avviker i viktiga avseenden från den bild som framkommer vid en granskning av nationell och internationell ekonomisk statistik. Inte så att de fakta som presenteras skulle vara felaktiga, i nämnda ut- redningar är de så gott som uteslutande oklanderliga, kritiken som här uttalas gäller snarare just tolkningen av orsakssambanden, samt att vissa avgörande fakta om utvecklingen medvetet eller omedvet- et utelämnats. En viktig omständighet i sammanhanget är att några av utredar- na själva aktivt deltagit i skeendet, bland annat som rådgivare åt olika regeringar. Det är alltså i vissa avseenden den egna ekono- miska politiken de nu recenserar och utvärderar. Detta betyder självfallet inte att deras hypoteser och slutsatser måste vara felakti- ga, men risken att en utredare bortser ifrån egna felgrepp måste beaktas. Ett annat problem har att göra med det tankemönster som olika rådgivare/utredare företräder. Är man exempelvis av uppfatt- ningen att arbetslöshet så gott som alltid härrör från problem på utbudssidan då letar man förmodligen inte efter störningar som beror på låg efterfrågan, som stagnerande reallöner. Det man blun- dade för som rådgivare riskerar man att blunda för som utredare. Radiojournalisten och författaren skriver om ekonomernas råd till politikerna i sin bok den svenska mo- dellen (, 1993): Ekonomerna rekommenderade enhälligt överbryggningspolitiken 1975–76 som gick snett, de bagatelliserade unisont de allvarliga konsekvenserna av de första budgetunderskotten, de gjorde helt felaktiga prognoser om vad som skulle komma att hända när kre- ditmarknaden och valutapolitiken liberaliserades, de förskönade konsekvenserna av en svensk ecu-anknytning och de gav förföriska råd som bidrog till att förvärra den värsta arbetslösheten sedan 20- talet. Skulle en bilreparatör som gör ett dåligt jobb anlitas gång på gång? Det är en bild av ekonomismens och antiintellektualismens fasta grepp över medierna att ekonomerna fortfarande sitter och lägger ut texten i radio och TV, fast de haft fel i nästan allt. En annan som har kritiska synpunkter på nationalekonomernas rådgivning är sociologen . Ekonomiska experter om välfärdsstaten (Ar- kiv förlag, 1994) granskar svenska ekonomers kritik av välfärdsstaten och deras argumentation för marknadslösningar, och visar hur nationalekonomers definition av effektivitet blivit norm- givande för den offentliga sektorns verksamhet. Efter en pedago- gisk genomgång av ekonomernas teoretiska fundament, i det här fallet den neoklassiska jämviktsteorin, diskuterar hon ekonomer- nas roll som rådgivare och den kollision mellan teori och realiteter som fasthållandet av jämviktsmodellen kan leda till. refererar till ett temanummer av tidskriften (nr 6) där ekonomerna själva diskuterar denna proble- matik. Ett av de inlägg som citeras är den nuvarande vice riks- bankschefen . I bakhuvudet borde varje ekonom hur specialiserad och tillämpad han eller hon än är – ha en allmän jämviktsmodell för en värld av fri konkurrens och utan stat. Det hjälper för att behålla översikten och för att se vart kompassnålen pekar när detaljrikedomen i de statliga regleringarna tilltar och organisationerna griper in allt mer effektivt för marknadsreglering. Otvetydigt har regleringar orsakat problem, men lika säkert är väl att ett och annat diskutabelt beslut har fattats just för att ekono- mer i olika situationer haft denna jämviktsmodell för en värld av fri konkurrens och utan stat i bakhuvudet när de som rådgivare ställts inför ekonomisk-politiska vägval. Man kunde tillägga: för en värld som bara existerar som teoretisk abstraktion, eftersom den allmänna jämviktsmodellen behandlar en idealsituation som egentligen aldrig infinner sig. Att orientera efter en kompassnål VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? som lagts på en karta som beskriver en idealterräng och inte det verkliga landskapet kan naturligtvis ha sina risker. Om detta skrev ekonomen i nämnda num- mer av Ekonomisk Debatt: Vi måste få många fler som lämnar den teoretiska drömvärldens kurvor och på verklighetens villkor ger sig i kast med dess pro- blem. refererar LO-ekonomen inställ- ning till saken, som den kom till uttryck i Ekonomisk Debatt 1978: skilde, i likhet med () , mellan olika sorters ekonomiska rådgivare. Han talade om selektivister respektive gene- ralister som två typer vilka befinner sig i ständig dragkamp. Selekti- vister använder sig i stor utsträckning av institutionell kunskap, medan generalisters utgångspunkt snarare är den abstrakta marknadsmodel- len. Han ansåg att generalisternas råd i finans- och penningpolitiska frågor blivit allt opålitligare. De grundar sina råd i högtflygande ma- tematiska deduktioner från abstrakta antaganden i stället för att ta reda på så pass mycket om den föreliggande verkligheten att de kan föra ett common sense-resonemang omkring de frågor man ställt dem inför. Så långt avhandling. En intressant paradox är att många ekonomer som sagt sig vara för en fri marknadsekonomi och så få politiska ingrepp i ekonomin som möjligt, i rådgivande eller beslutande ställning övergivit sina teorier om fri konkurrens och fri marknadsprissättning, slängt kompassen överbord och i stället tagit ut en fast kurs som går stick i stäv med en marknadslösning. Det bästa exemplet är väl det så kallade kronförsvaret , då en borgerlig regering i det längsta vägrade låta marknadens värdering av den svenska valutan bli normgivande. Å andra sidan har en del av de socialdemokratiska ekonomerna ibland varit mer ivriga förespråkare för marknadslösningar än en och annan borgerlig kollega. Den så kallade kanslihushögern med , och brukar nämnas i sammanhanget. I en intervju för 1997 säger : Jag tror att om jag talar för oss i , den gamla kanslihushögern, så såg vi problemen tidigare än många andra. Men alldeles för sent i förhållande till utvecklingen. Det här talar om är att så få uppfattade snabbheten i globaliseringsprocessen och det ökande konkurrenstrycket. är intressant ur ett par olika aspekter. Dels för att han är en kunnig ekonom, dels för att han har påverkat den ekonomiska politiken och debatten i olika roller: var planeringschef på , och utövade som sådan självfallet stort inflytande över utform- ningen av den ekonomiska politiken. var ordförande i den statliga produktivitets- delegationen med uppgift att utvärdera den ekonomiska politik som förts. var också ordförande i för studier i of- fentlig ekonomi (), och ansvarade då för ett antal rapporter av hög kvalitet. har skrivit en populär lärobok i nationaleko- nomins grunder, Vår Ekonomi (Tiden). Boken är välskriven och pedagogisk, med exempel från vår moderna ekonomiska histo- ria och politik, också från den period då själv aktivt på- verkade skeendet. Det är också beskrivningen av vissa kausala samband under nämnda tidsperiod som utgör denna läroboks enda svaga punkt. var chefsekonom på , och har han varit chefsekonom på (nu ), med allt vad det innebär av inflytande över den svenska ekonomin. Den statliga produktivitetsdelegationen, med i spet- sen, och med andra framstående sakkunniga som och , kom fram till slutsatsen att det så kallade omvand- lingstrycket hade varit för lågt i . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? var själv, i egenskap av planeringschef på finansde- partementet, med om att iscensätta så kallade superdeval- vering tillsammans med och . Som statlig utredare senare kom att peka på skadliga effekter av denna devalvering. Vid en intervju som under- tecknad gjorde med 1994 kommenterade han detta samband: – Jag tror nog att delegationen som helhet blev mer – i alla fall jag, om jag talar för mig själv – kritisk mot devalveringar under det här arbetets gång, för vi upptäckte just vilken väldig massa snedvridan- de effekter som devalveringarna får . De stimulerar inflation, de gröper ut köpkraften, de duschar industrin med gratis vinstme- del som minskar omvandlingstrycket, och de förskjuter relativpri- set mellan arbete och kapital. I och med att devalveringar skapar en extra riskpremie på så åker räntorna upp, vilket kan göra investeringar dyrare. Å andra sidan, som du själv sa, så sänks ju reallönerna, och därför blir det mer och mer intressant för många företag att helt enkelt bromsa den tekniska utvecklingen, att hålla kvar så mycket arbetskraft som möjligt och investera mindre. Så man plogar sig fram med en lågprislinje i stället för att skynda på den tekniska utvecklingen. Omvandlingstrycket minskar, med andra ord. Denna kommentar från – liksom hans insats i Produktivi- tetsdelegationen – är ett värdefullt men sällsynt exempel på själv- kritik från svenska ekonomer, där egna råd eller beslut i efterhand bedöms ha fått negativa effekter på ekonomi. Arbetet i delegationen fick alltså att ompröva den politik han själv varit med om att genomföra. I hårda och intressanta debatter mot hade försvarat devalve- ringspolitiken. Grassman hade då pekat på devalveringarnas nack- delar; de höjde inflationen, sänkte reallönerna och bromsade ratio- naliseringen eftersom de gjorde svenskt arbete så billigt. Min fråga till blev därför om man inte därmed kan säga att Grassman hade rätt i sin kritik av den förda politiken. – Nej, därför att hans kritik gick ut på någonting helt annat, hans kritik gick ut på att problemet i var att vi sparade för mycket och konsumerade för litet, och hans recept var därför att man skulle stimulera igång konsumtionen så mycket som möjligt och att man inte skulle vara rädd för budgetunderskott och för att trycka pengar, och det är egentligen raka motsatsen till det jag sä- ger. Visserligen har rätt i att Grassman ansåg att politiken in- riktades för mycket på besparingar och för lite på konsumtion, men om drar sig till minnes så kritiserade Grassman i ett antal böcker och artiklar – och, som sagt, i debatterna med själv – devalveringspolitiken med samma typ av argument som se- nare återfanns i Produktivitetsdelegationen. Ett explicit erkännan- de av tidiga insats vore därför en mer ärlig åter- givning av händelseförloppet. Grassman redogjorde tidigt för de- valveringarnas inflationsdrivande och snedvridande effekter, ett drygt decennium före delegationens i och för sig mycket intres- santa analys. Värt att notera är att ledande socialdemokrater som och i regeringen tilldelades framträdande befatt- ningar i näringslivet: i olika styrelser, som chefseko- nom på . Om detta är ett belägg för att socialdemokratins toppskikt gått kraftigt åt höger efter 1982 eller om det i stället ska ses som en fortsättning på historiska kor- porativa tendenser i det svenska samhället – i detta fall storföreta- gens och socialdemokratins samarbete – är en tolkningsfråga. Den så kallade kanslihushögern gav i alla fall med devalvering exportindustrin, bankerna och aktieägarna kraftiga vinster, samti- digt som löntagarnas köpkraft urgröptes genom den inflation som följde på devalveringen. Denna omfördelning från löner till finan- siella vinster – reallönerna sjönk som fond- börs fick den starkaste uppgången i världen – kan vara ett av skälen till att dessa ledande socialdemokrater tilldelats centrala poster i det svenska näringslivet, förutom deras kompetens. Något anmärkningsvärt har i vilket fall som helst hänt i när en framträdande socialdemokrat blir chefsekonom på VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Att är en meriterad ekonom är sin sak, men att han dessutom är socialdemokrat gör saken intressant ur aspek- ten att socialdemokratin traditionellt representerar annorlunda värderingar än i synen på till exempel offentlig sektor, löner och välfärd. Fr å gor om ekonomi och demokrati Det ovan sagda reser några frågor om sambandet mellan ekonomi och demokrati: Hur ska maktkoncentration och likformighet brytas när det gäller den ekonomiska politiken? är ett litet land, där en stor del av inflytandet över forskning, opinionsbildning och beslut kring vår gemensamma ekonomi är koncentrerad till en relativt liten personkrets i ett begränsat antal institutioner, belägna inom några få kvarter i . Några av dessa institutioner är; Riksban- ken, , , , , , SNS, , , och , , , Han- delsbanken, , , Svenska Dag- bladet, , . Personliga band mellan ledande personer i dessa institutioner och företag är vanliga, i många fall är det rentav samma personer som befinner sig i ledande ställning. Självfallet påverkar detta utformningen av och debatten kring den ekonomiska politiken. Denna maktkoncentration, till några kvarter i huvudstaden, har sedan vi gick med i EU visserligen fått en motvikt i kon- centrationen av makt till orter som och , men eftersom flera av ovannämnda institutioner är positivt inställda till ett medlemskap i är det svårt att se att EU eller EMU utgör en reell motvikt till den svenska maktkoncentrationen. Om det råder en betydande samstämmighet kring makroeko- nomiska samband bland makthavare i , och behöver inte detta vara synonymt med en verklig spridning av makten över den ekonomiska politiken. Det kan i värsta fall vara ett tecken på det rakt motsatta. nom att lyfta över bestämmanderätten i fler och fler frågor från till EU:s institutioner och ECB kan det folkliga in- flytandet över ekonomin komma att minska till förmån för den europeiska elit till vilken representanter för nämnda institutio- ner måste räknas. Å andra sidan kan ett ökat europeiskt samar- bete och en ökad integration i många avseenden också komma att gynna och stärka det folkliga inflytandet. Om inte ekonomer och andra sakkunniga förmår förmedla en tillräckligt rättvisande bild av orsakssammanhangen till med- borgare och folkvalda, hur ska dessa då garanteras en så grund- lig, allsidig och opartisk bild av ekonomi att besluts- fattande och val av framtida strategier underlättas? Det brukar riktas kritik mot polisen för att den utreder brott som misstänks ha begåtts av poliser. riktas liknande kritik mot nationalekonomer. Frånsett att ekonomisk-politiska för- slag svårligen kan karaktäriseras som brottsliga, bör man kanske ändå ställa sig frågan om ekonomer som har varit aktiva i ut- formandet av den ekonomiska politiken bör tilldelas offentliga utredningsuppdrag som handlar om att kartlägga utfallet av den ekonomiska politiken. Om man nu kommer fram till att just dessa ekonomer på grund av sin kompetens är oumbärliga – vil- ket mycket väl kan vara fallet – så kanske man bör komplettera med andra ekonomer och andra sakkunniga (ekonomihistori- ker, företagsekonomer, finansanalytiker, ekonomijournalister, sociologer, statsvetare och andra) som kan bidra med alternati- va analyser. Det finns inte sällan en onödigt stor samsyn i ut- redningar kring ekonomin. Mycket vore kanske vunnet om man kunde förmå ekonomer/ekonomihistoriker med divergerande analyser att åta sig gemensamma utredningsuppdrag i stället för att engagera utredare som i stort delar analys och metod. Att vända sig till utländska forskningsinstitut, som exempel- vis SNS gjort (NBER, Brookings m.fl.) kan också vara en väg att fördjupa och nyansera analysen. Utländska ekonomer har inte varit involverade i den svenska ekonomiska politiken och ingår normalt inte i maktgrupperingar eller part- sintressen som försöker påverka utformningen av vår politik. Jag skriver normalt eftersom utländska bedömningar om VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? svensk ekonomi ibland används som ett rättfärdigande för en viss ekonomisk politik. Rapporter om ekonomi från institutioner som (operation and Development) och IMF (Internationella valuta- fonden) behöver inte nödvändigtvis vara mer sakliga och strin- genta än analyser gjorda i . Ofta använder nämnda in- stitutioner svenska ekonomer i sitt arbete, och använder sig självfallet av källor i . Man bör därför inte förvånas över samstämmigheten i analys och slutsatser, och därför kan en smula misstänksamhet vara på sin plats mot uttalanden av ty- pen: säger även internationella bedömare det vi länge har hävdat! Om inte våra massmedier via ledarsidor, nyhetsinslag och daglig ekonomibevakning förmår att sortera mellan mytbildning och fakta, och inte förmår att avslöja ofullständigheter och inkon- sekvenser i ekonomers och politikers analyser, vem ska då göra det? Det pågår en seriös och viktig forskning i nationalekonomi och ekonomisk historia, såväl i som i andra länder. Om inte väsentliga delar av denna forskning i en lättfattlig form kan presenteras för medborgarna, utan det som främst når offent- ligheten är schablonartade påståenden och myter av typen vi har levt över våra tillgångar eller pengarna är slut, då hotas det demokratiska inflytandet över den gemensamma ekonomin. Den som är hjälpligt bevandrad i nationalekonomisk teori vet till exempel att analogier mellan privatekonomi och nationale- konomi kan leda till felaktiga slutsatser beträffande den eko- nomiska politiken. Om våra politiker inte behärskar elementära definitioner och distinktioner kommer de att vara utlämnade åt sin egen okunnighet och därmed åt alla de partsintressen, lob- byister och experter som – på gott och ont – vill påverka inrikt- ningen av den ekonomiska politiken. Tilläggas bör att mediernas ekonomibevakning i många avse- enden har förbättrats efter den djupa ekonomiska krisen på 90- talet. Genom att så många av de sakkunnigas teorier och förut- sägelser har visat sig felaktiga, har en sund skepsis börjat breda ut sig på många håll. Hur ska medborgare och förtroendevalda undvika att dras med i de överdrifter och felaktigheter i den ekonomiska analysen som beror på pendelrörelser i styrkeförhållanden mellan olika samhällsgrupper och fluktuationer mellan olika nationaleko- nomiska paradigm? Ett exempel är att fanns här och var en kortsynt inriktning på efterfrågans betydelse, på bekostnad av strukturella analyser, därefter har efterfrågans betydelse för till- växt och sysselsättning av allt att döma underskattats. Våra forskare, medier och politiker tycks i många fall relativt okri- tiskt ha följt med i ovannämnda pendelrörelser, vilket självfallet har försvårat det demokratiska inflytandet över den ekonomis- ka politiken. En sak är att alla teorier måste revideras och för- nyas i takt med nya rön och i takt med förändrade realekono- miska förutsättningar, en annan sak är att kasta ut barnet med badvattnet och helt överge teorier som i viktiga avseenden fortfarande äger giltighet. När det gäller forskningen i ämnen som nationalekonomi och ekonomisk historia så har denna visserligen god geografisk spridning, i huvudsak till universitetsstäderna , Upp- sala, , och , men det finns dock en kon- centration till huvudstaden när det gäller kontrollen över forsk- ningsresurser och påverkan på den ekonomiska politiken. Som exempel har ofta nämnts att professor , chef på vid , haft en dominerande roll när det gäller inflytandet över den ekonomiska forskningen i landet. Det har han haft bland annat i egenskap av ordförande i jubile- umsfond (som också delar ut ekonomipriset till minne) och andra stipendiefonder som bidrar med medel till den ekonomiska forskningen. Tilläggas bör dock att erövrat denna position i kraft av sin unika bildning och kom- petens. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? LO:s chefsekonom kommenterade dominerande roll när undertecknad intervjuade honom. Jag nämner att ekonomer i sällan har vågat gå emot den rådande uppfattningen, och jag tar upp detta med kon- troll över forskningsstipendier och tillsättningar i . Jag till- lägger att jag inte vet hur mycket reellt det kan ligga i en sådan be- skrivning. – Det gör det, det ligger nog mycket reellt i det. Systemet håller ju på att rangordna ekonomer , hela deras meriteringssys- tem är ju uppbyggt på detta att man faktiskt säger rätt saker. Det är ett kollegialt styrsätt. Det är klart; satt i toppen, och han var ju ganska brutal. Han kunde ringa och säga att Den där ska inte ha något för han har gjort fel!. Han lade sig ju i saker och ting. Na- tionalekonomiska föreningen firade 75-årsjubileum med att ge ut en bok där de bland annat bad skriva en artikel. Och han skrev en kåserande artikel om hur ledande nationaleko- nomer hade ställt sig i politiskt viktiga frågor. Han studerade de- batten om nationalekonomiska föreningen i samband med keynesi- anska genombrottet och visade hur och hade gått emot och argumenterat i konservativ riktning, och han studerade ATP-striden , och visade samma sak; att de hade gått emot det. Så studerade även stri- derna om löntagarfonderna, och visade framför allt Assars starka motstånd mot det – lite allvarligt och lite på skämt och så där. Se- dan ringde till redaktionen för boken och sa att Det där måste ni lyfta ut!. Han hotade med att aldrig mer sätta sin fot på om de gav ut den. Men de sa: Det måste du förstå att vi inte kan censurera den, det går inte.