sou · GNB3108 · 2000-01-01 00:00:00 — Denna tidsfrist får enligt lagen överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Redan inledningsvis bör nämnas att tidsfristen har förlängts (prop. 1997/98:96). Bakom beslutet att införa en tidsfrist fanns tankar om att en snabbare reaktion skulle göra större intryck på den unge. refererar i sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35) forskningsresultat som tyder på att den individuella avskräckningen [ ] fungerar bäst om den är en omedelbar reaktion på den straffbara handlingen. Även i propositionen (1994/95:12 s. 25 f.) till lagändringen framhålls att det är [ ] särskilt viktigt att tiden mellan brottet och reaktionen inte blir alltför lång utan att sambandet mellan brottet och reaktionen står klart för den unge. Syftet med denna studie är att se om handläggningstiderna i ungdomsmål minskat sedan den nya lagens ikraftträdande och om en eventuell minskning kan tillskrivas reformen. utgår från den tidsfrist som trädde i kraft . Resultaten är preliminära och kommer att ingå i en större undersökning med planerad publicering . Med handläggningstiden avses tiden från det att den unge delges brottsmisstanke till dess att det fattas beslut i åtalsfrågan. För att under- söka handläggningstiden i ett visst ärende, behövs således uppgifter om dels tidpunkten för delgivning av brottsmisstanke (vilket vanligen sker vid det första förhöret), dels tidpunkten för när beslut fattas i åtalsfrågan. Uppgifter om tidpunkten för delgivning av brottsmisstanke finns antecknat i de förundersökningsprotokoll som respektive polis- myndighet arkiverar, men finns annars inte i några register. Uppgifter om tidpunkten för beslut i åtalsfrågan vid respektive persons ärende finns lagrat i Brottsförebyggande rådets (BRÅ) och () register över uppklarade brott och över personer lagförda för brott. I det följande redovisas preliminära resultat från en studie där bland annat uppgifter om datum för delgivning av brottsmisstanke hämtats ur förundersökningsprotokoll och sedan på person- och personbladsnivå länkats ihop med de uppgifter om datum för beslut i åtalsfrågan som finns i BRÅ:s och SCB:s register. På så vis har ungdomsmålen kunnat följas från första förhör, via beslut i åtalsfrågan, till eventuell påföljd. Genom att jämföra datum för delgivning med datum för beslut i åtalsfrågan har antalet dagar som förflutit under handläggningen kunnat beräknas för varje enskilt ärende. I samråd med utredningen om handläggning av ungdomsmål har tre undersökningsområden valts ut – , och . Från dessa har kodats in samtliga förundersökningsprotokoll som gäller respektive och där den misstänkte vid brottstillfället varit i åldern 15–. Totalt rör det sig om omkring 1 000 ärenden . Cirka två tredjedelar av dessa har sedan kunnat "spåras upp" i brotts- och lagföringsregistren. Bortfallet på en tredjedel kan sannolikt förklaras av följande. ·Bakom enheten avslutad brottsutredning på personnivå i BRÅ:s och SCB:s register kan ibland finnas mer än en förundersökning. I två eller flera förundersökningar som gäller samma person kan alltså beslut i åtalsfrågan tas vid ett och samma tillfälle. Således kan den beslutande åklagaren ha samlat ihop flera förundersökningar mot samma person när beslut i åtalsfrågan tas. Enheterna på polisutredningsnivå blir därför fler än på lagföringsnivå. ·Vissa personer – främst flyktingar – har när förundersökningen sker ännu inte svenskt personnummer. Dessa har ändock kodats in, men inte på ett sådant sätt att de kunnat återfinnas i brotts- och lag- föringsstatistiken. ·Överlappningseffekten: i vissa fall behöver åtalsbeslutet när det gäller en förundersökning som avslutats ett visst år inte ha tagits förrän långt in på nästkommande år. Uppgifterna ur ett visst års förundersökningsprotokoll har dock inte länkats till beslut tagna senare än mars nästkommande år. Detta för att inte riskera att fel beslut påträffas om det gäller en person som förekommer fler än en gång. Den förstnämnda av de tre bortfallskategorierna ovan är den största och den andra – personerna utan svenskt personnummer – är den minsta. Vad gäller de tre olika undersökningsområdena ligger bortfallet i samma storleksordning i vart och ett av dem. Bortfallet ligger även i samma storleksordning vid en jämförelse mellan de två (felkällorna ovan torde ju också vara tämligen konstanta). Vidare fördelar sig bortfallet tämligen jämnt vad gäller olika brottstyper, förundersökningsledare och ålder på gärningsmännen. Sannolikt torde därför resultaten, trots bortfallet, vara tämligen tillförlitliga. Innan några slutsatser utifrån resultaten avseende handläggningstiderna dras, bör en viss kontroll göras för att säkerställa att inte inflödet av brott och brottslingar ändrats väsentligt . Förändras strukturen i de undersökta områdenas kända ungdomsbrotts- lighet alltför mycket mellan de två mätpunkterna, kan en jämförelse av handläggningstiderna de två mätpunkterna emellan bli orättvis. Nedan redovisas de fem brottstyper som är vanligast förekommande i ungdomsärenden för vart och ett av de undersökta områdena respektive . Tabell 1: De fem vanligaste brottstyperna som ungdomsärendena gäller och den andel av samtliga ungdomsärenden de utgör. Polisområdena , och . 1993 respektive 1998 . (N = 270) (N = 226) Misshandel (ej gr.), Missbruk av urkund, Missbruk av urkund, (N = 355) (N = 337) Misshandel (ej gr.), Misshandel (ej gr.), Inbrottsstöld (ej i bstd. Missbruk av urkund, (N = 334) (N = 535) Misshandel (ej gr.), Misshandel (ej gr.), Inbrottsstöld (ej i bstd. Inga större förändringar sker när det gäller listorna över de fem vanligaste brotten. Snatteri tycks båda åren vara det vanligaste brottet i inflödet av ungdomsbrott. Näst vanligast förefaller, åtminstone vad gäller två av de tre undersökta områdena, misshandels- brott vara. Andra vanliga brott i ungdomsärendena är skadegörelse, inbrottsstöld (ej i bostad) och övrig stöld. De tre områdena emellan ser strukturen i inflödet av brott ungefär likadan ut. Möjligen kan sägas skilja sig något från de övriga två områdena; misshandel ligger andelsmässigt lägre här än i de andra två områdena (det finns inte alls med på listan över de fem vanligaste brottstyperna ). Däremot är missbruk av urkund det fjärde respektive femte oftast utredda ungdomsbrottet i . Även om själva rangordningen mellan brotten inom områdena ser ungefär likadan ut som , gäller dock för samtliga tre områden att snatterierna stärkt sin ställning som dominerande huvudbrott vad gäller ungdomsärenden. I har snatterierna ökat sin andel av förundersökningarna från , i från och i från . De genomsnittliga handläggningstiderna skulle möjligen kunna påverkas av Då snatterier enligt den aktuella undersökningen är en av de brottstyper där erkännande av brott kommer oftast och snabbast, skulle en ökad andel sådana brott i sig kunna medföra i allmänhet kortare handläggningstider. Förutom ökningen av snatteriandelarna, är annars strukturen i inflödet av brott överlag så pass likartad i vart och ett av de tre områdena och , att de studerade polismyndigheterna i detta hänseende får sägas verka under liknande förhållanden före som 1995. Nästa sak att kontrollera är att det inte skett några avgörande förändringar i inflödet av ungdomsbrottslingar i förståelsen ungdomar som (i det aktuella området) gjort sig kända för brott en gång och ungdomar som gjort sig kända för brott fler än en gång . För enkelhetens skulle kan den första gruppen kallas engångsbrotts- lingar och den andra flergångsbrottslingar. Om andelen ungdomar som figurerar i fler än en förundersökning ("flergångs- brottslingarna") ökar eller minskar kraftigt , kan detta tänkas kunna påverka handläggningstiderna. Troligt är att en ökad andel flergångsbrottslingar skulle kunna medföra i allmänhet längre handläggningstider, bland annat eftersom dessa enligt den aktuella undersökningen har en större tendens att förneka brott. Nedan redovisas andelen av samtliga ungdomar mot vilka förundersökning bedrivits och som figurerar i en, två till tre eller fler än tre förundersökningar . Tabell 2: Andel ungdomar som figurerar i en förundersökning i aktuellt område, i två till tre förundersökningar i aktuellt område, eller fler än tre förunder sökningar i aktuellt område. 1993 respektive 1998. Andel ungdomar, av ( N= 219) (N = 206) (N = 278) (N = 301) (N = 294) (N = 472) figurerar i två till tre FU figurerar i fyra eller fler Fördelningen mellan engångs- och flergångbrottslingar följer i vart och ett av områdena ungefär samma mönster som . För samtliga områden och för båda åren gäller att en majoritet av ungdomarna () bara figurerar i en förundersökning . av de misstänkta figurerar i avslutad utredning två till och endast en handfull (1–) dyker upp fler än . Vid en jämförelse mellan de två åren framträder ett svagt mönster som innebär att andelen ungdomar förekommande i fler än en förundersökning minskar . I och har både andelen som figurerar i två till tre förundersökningar och andelen som figurerar i fyra eller fler förundersökningar minskat (i fanns 1998 ingen ungdom som hade fler än tre avslutade brottsutredningar på sig ). En sådan tendens skulle kunna ha ett samband med att snatterierna andelsmässigt ökat. Bland de som misstänks för snatteri kan andelen engångsbrottslingar nämligen tänkas vara relativt hög. Förändringarna i proportionerna mellan engångs- och flergångs- ungdomar är dock så små, att dessa i sig inte rimligen kan ha något avgörande inflytande på eventuella förändringar i handläggningstider (i är ju dessutom fördelningen mellan ungdomar som figurerar en, två till tre och fler än exakt densamma som 1993). I stället får de tämligen likartade proportionerna i inflödet av olika typer av brottslingar ge stöd åt eventuella resultat som visar att handlägg- ningstiderna kortats i och med ungdomsmålsreformen. Den något minskade allvarlighet i ungdomsbrottsligheten som en ökad andel engångsbrottslingar – liksom en ökad andel snatteriärenden – kan sägas innebära, skulle dock i någon mån kunna underlätta ett försök att förkorta handläggningstiderna. Mätt i antal dagar från delgivning av brottsmisstanke till beslut i åtals- frågan fördelar sig handläggningstiderna i , och respektive enligt nedan. Tabell 3: Medelvärde, medianvärde och spridning för handläggningstider, samt andel förundersökningar som tagit än . Polisområdena , och 1993 respektive 1998. (N = 270) (N = 161) Andel FU som tagit längre (N = 233) (N = 239) Andel FU som tagit längre (N = 212) (N = 384) Andel FU som tagit längre Tabell 3 ger vid handen att handläggningstiderna minskat i vart och ett av de tre mätområdena. Denna minskning visar sig i såväl medel- och medianvärdena som i andelen förundersökningar som tagit än . I till exempel har median- värdet för handläggningstiden minskat från 49 , som också andelen förundersökningar som har en längre handläggnings- tid än minskat från till . genomsnittliga handläggningstiderna är i ungefär samma storleksordning i vart och ett av de tre områdena. Även om handläggningstiderna uppvisar en minskning på 12 (sett till medianvärdet), kan det dock konstateras att det 1998 fortfarande endast är i som majoriteten () av förunder- sökningarna har en handläggningstid eller mindre. I och tar fortfarande knappt hälften eller hälften av förundersökningarna . Detta bör förvisso jämföras med , då handläggningstiden inte i något av distrikten var eller kortare i så mycket mer än en tredjedel av fallen. Mot bakgrund av att inflödet av brott och brottslingar i vart och ett av undersökningsområdena följde ungefär samma strukturer 1993 som 1998 (se föregående rubrik), är sannolikt minskningen i handlägg- ningstider en effekt av just den nya lagstifningen. Frågan bör dock ställas varför det efter den nya lagstiftningens ikraftträdande är så att en majoritet av handläggningstiderna i två av de tre undersökta områdena ligger utanför den föreskrivna tidsfristen. Kanske är det så att vissa typer av vanligt förekommande ungdomsbrott helt enkelt inte är tekniskt möjliga att utreda efter delgivning av brottsmisstanke. Otillräckliga resurser eller brister i organisationen är andra tänkbara förklaringar. För att utveckla diskussionen kring problem med tidsfristen bör handläggningstiderna för respektive typ av brott studeras. Nedan redovisas de genomsnittliga handläggningstiderna (i medelvärde) utifrån olika typer av brott respektive . Tabell 4: Genomsnittliga handläggningstider i antal dagar (d) 1993 respektive 1998 för förundersökningar rörande olika typer av brott, samt den andel ärenden rörande respektive brott som tagit än . (ej grov) (ej i bostad) Utifrån tabell 4 kan konstateras, att brottstyperna snatteri och missbruk av urkund tycks vara de minst problematiska när det gäller att hålla tidsfristen. Både och är handläggningstiderna i allmänhet kortast för dessa brott (för snatteriernas del ligger närmare tre fjärdedelar av samtliga ärenden inom tidsrymden ). Då är det område som har andelsmässigt flest snatteriärenden, skulle detta till viss del kunna förklara varför handläggningstiderna också generellt är kortast i detta område. Även den allmänna minskningen av handläggningstiderna skulle till viss del kunna förklaras på detta sätt. Detta eftersom de redan från början snabbast utredda snatteriärendena ökat andelsmässigt i vart och ett av områdena, vilket ju i sig torde innebära att de genomsnittliga handläggningstiderna minskat. Snatteriernas ökade andel kan dock ingalunda stå som ensam förklaring till de minskade handläggningstiderna, bland annat eftersom fördelningen mellan olika brottstyper kunde konstateras se ungefär likadan ut som . När det gäller brottstyperna bilstöld och övrig stöld finns däremot inte några lika entydigt kraftiga minskningar i handläggningstider. ärenden rörande dessa brottstyper tar fortfarande en klar majoritet av ärendena . För bilstöldernas del gäller att andelen ärenden som ligger utanför fyraveckorsgränsen i vart och ett av områdena minskat endast marginellt. Detta talar för att det åtminstone i fråga om detta brott av utredningstekniska skäl är svårt att korta handläggningstiderna. I fråga om brottstypen övrig stöld är det svårare att dra någon sådan slutsats, eftersom handläggningstiderna här minskat i olika hög grad i de olika områdena. Kategorin övrig stöld utgörs sannolikt liksom misshandel och skadegörelse också av en tämligen heterogen samling händelser och typer av ärenden. Det är därför svårt att dra några slutsatser om huruvida skillnader i handläggningstider mellan olika myndigheter och år för vissa brottskategorier beror på skillnader i resurser och arbetssätt eller på att brotten inom de olika kategorierna ser väldigt olika ut (till exempel skadegörelseärenden kan ju röra sig om allt från enskilda ungdomar som tas på bar gärning när de krossar fönsterrutor, till komplicerade utredningar kring nätverk av ungdomar som skändat kyrkogårdar). När det gäller förklaringar till varför inte majoriteten av handlägg- ningstiderna för ärendena i och ligger inom det önskade fyraveckorsintervallet, bör även den relativa median- värdeminskningen i tabell 3 tas i beaktande. till medianvärdet är den relativa förbättringen i handläggningstider ungefär lika stor för de tre områdena. Då och redan från början hade högre medianvärden för handläggningstiderna men genomför lika stora relativa förbättringar, är det sannolikt att dessa myndigheter redan från början har haft sämre resurser i förhållande till inflödet av brott. Sammanfattningsvis skulle, utifrån analyserna av tabell 3 och tabell 4, två försiktiga slutsatser kunna dras. För det första tycks långa handläggningstider ligga i vissa typer av ärendens utredningstekniska natur. Till exempel bilstöldsärenden ter sig i vart och ett av undersök- ningsområdena som svåra att fatta beslut i , medan snatterier och urkundsbrott inte i något område tycks utgöra problem. För det andra tycks även otillräckliga resurser och/eller organisatoriska faktorer åtminstone delvis spela in. Trots i stora drag likartad struktur i inflödet av brottslighet finns mellan de undersökta områdena redan från början olikheter i den genomsnittliga handläggningstiden. Vad gäller den ökande snatteriandelen som förklaring till de generellt minskade handläggningstiderna, bör det slutligen påpekas att handläggningstiderna för ärenden rörande samtliga brottstyper faktiskt har minskat – om än inte i lika hög grad. Detta återigen talar för att den generella minskningen i handläggningstider endast till begränsad del bör tillskrivas en ökande snatteriandel. Avslutningsvis får slutsatsen dras att ungdomsmålsreformen lyckats med att korta handläggningstiderna. Dock har den i de undersökta områdena sannolikt också fått en viss hjälp på traven av en ökad andel snatteriärenden. Andelen förundersökningar mot ungdomar som tar än har i undersökningsmaterialet minskat från omkring dryga två tredjedelar till knappt hälften. Andelen förunder- sökningar som tar än har minskat från drygt hälften till knappt en fjärdedel. Det senare bör betraktas mot bakgrund av att tidsfristen i 4 § LUL förlängdes . Vidare tycks, enligt undersökningsmaterialet, tidsfristen för hand- läggningen lättare hållas för vissa brott än för andra. För enklare brott som snatterier och missbruk av urkund gäller att en majoritet av ärendena har en handläggningstid som ligger inom fyra- veckorsintervallet. För en stor del av ärendena som gäller bilstölder eller skadegörelse kvarstår däremot långa handläggningstider fortfarande efter den nya lagens ikraftträdande. Detta talar för att det till viss del ligger utredningstekniska faktorer bakom att tidsfristerna – trots en avsevärd relativ minskning – i tämligen hög utsträckning inte hållits. Undersökningsresultaten indikerar att även allmänt otillräck- liga resurser kan vara en förklaring. Trots tämligen likartade strukturer i den utredda ungdomsbrottsligheten hade ett av undersökningsområdena redan från början avsevärt kortare handläggningstider än de övriga två. Slutligen bör påpekas att undersökningsresultaten i första hand gäller de undersökta områdena.