sou · GNB3129d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Bakom allt detta skymtar vi en speciell föreställning om musik. Nämligen att musik är något som produceras av de få för de många. (Fig. 1) Denna föreställning finner man intressant nog både i resone- kring musik som kultur (där musikutövaren är konstnär), och när det gäller musik som massproducerad och massmedierad konsumtionsvara (där musikutövaren är stjärna). Kulturmusikens konstnärer är med nödvändighet få (konstnärliga utbildningar är dyra och har få elever varav ännu färre verkligen lyckas) och producerar DET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN Produktion, distribution och konsumtion av musik för massan av kulturkonsumenter. Varumusikens stjärnor är med nödvändighet få (som sig bör i en arbetsintensiv bransch av en specialiserad och arbetsfördelande ekonomi) och producerar för massan av underhållningskonsumenter.8 Men här finns ett uppenbart tankefel. Är det verkligen rimligt att avgränsa musiken till det som produceras av eliten? I en bok med det talande namnet The hidden musicians visar hur rikt och omfattande musiklivet i en stad av Helsing- borg//Umeåstorlek faktiskt är: körer, blåsorkestrar, musikteater, jazzgrupper, pop/rockband, country, folkmusik, kam- marorkestrar. I sin inventering av det organiserade musiklivet i den engelska staden finner hon 6 000–7 000 aktiva musi- ker. Allt detta är musikutövande av människor som producent/kon- sument-dikotomin utan tvekan skulle räkna som konsumenter, inte producenter. Konsumenterna av musik är på det hela taget också musikproducenter, och tudelningen mellan producenter och konsu- menter som avgränsade och åtskilda kategorier faller samman.9 För att ge en mer rättvisande bild av musikens konsumtion och produktion räcker det med att flytta den vänstra boxen (musik- eliten) och placera den överst på den högra pyramiden. Musikpro- duktionen är inte bara att komponera, sjunga och spela på elitnivå utan all slags musicerande från till det lokala 50-årsfest- bandet. Det är frågan om producenter av olika slag och på olika nivåer, som och i varierande grad är (varandras och sina egna) publiker eller konsumenter. (Fig. 2) Även sådant som scouternas sånger kring lägerelden, idrottspubli- kens vid fotbollsmatchen, vänkretsens kring snapsen, församlingens sjungande i kyrkan, musicerandet inom kommunala och amatörer, körsångare, garageband kyrko- och festsångare, privatsångare Produktion, distribution, konsumtion av musik de första trevande stegen med reducerade ackord på Gibsonkopian hör självklart till det musikaliska handlandet.10 Det är musikens mot- svarigheter till pratet runt kaffebordet, förtroliga telefonsamtal, gli- ringar och humoristiska kommentarer.11 Språket som kommuni- kations- och uttrycksform kan knappast avgränsas till elitens pro- duktion av språklig kultur, dvs. Musiken som kommunikations- och uttrycksform motsvarar på en gång språk och litteratur. Att se musik som kultur, som något som lämpligen bör sortera under ett kulturdepartement på samma sätt som litteratur, muséer, kulturmiljö etc. framstår därför som ganska underligt. På samma sätt är det ganska underligt att tala om musik som en vara som kan distribueras och konsumeras. Bortsett från fryst musik på fonogram (och i viss mån i notskrift) försvinner (förbru- kas) musiken oavsett om någon lyssnar till (konsumerar) den eller inte. Musik förutsätter kontinuerlig produktion – skapande, omska- pande och återskapande – för att alls existera. Produktionen förutsät- ter vad som kallas tradering. Nya generationer måste tillägna sig både produktionskompetens (förmåga att musicera) och vidareförmedla den klingande repertoaren. Och detta förutsätter att resurser kan avvaras och allokeras till musicerandet. Det avgörande är alltså musi- kens produktionsvillkor, snarare än hur distributionen och kon- sumtionen ser ut. De konsumentprodukter som kulturens serviceindustrier pro- ducerar är i många fall produktionsmedel snarare än rena konsum- tionsvaror. Själva konsumtionen av sådana ting som persondatorn, datorprogramvara, videokameran, eller varför inte TV-spel innebär produktion av kultur. Ett liknande resonemang gäller i högsta grad inom musiken. Vad är ett piano, en synt, en dator med midi om inte produktionsmedel för musik? Men också ett självspe- lande piano är produktionsmedel för att göra musik, liksom gram- DET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN mofonen, walkman, kassettradion, cd-spelaren, musikanläggningen. (Svenskarna köper mellan 1 och 1,7 miljoner enheter av sådana musikproduktionsmedel varje år.12) För att inte tala om en musik- studio eller en radiostudio ... Till musikproduktionen hör alltså mycket mer än bara det direkta musicerandet. Allt detta görande av musik kan sammanfattas som musikaliskt handlande.13 Musikaliskt handlande innefattar alla slag av musicerande. Och det är vidare självklart att det finns fler former av deltagande i musikproduktionen än själva musicerandet. Det finns människor och organisationer som gör musik utan att själva musi- cera. och hör lika självklart hemma i musikproduktionens elit som Per och . En musikproducent vid P2, P3 eller någon av de kommersiella radioka- nalerna, , en lokal jazzklubb, , en skivsamlande sextiotalspopkonnässör, , en fanzineskribent, , en kvarterspub med levande musik, och den som gör ett blandband till en vän (för att på måfå nämna ett fåtal exempel) måste på samma sätt räknas in bland dem som genom musikaliskt handlande upprätt- håller den nödvändiga och kontinuerliga produktionen av musik genom återskapande, omskapande, nyskapande. Demokrati och deltagandets villkor Vad antropologen söker fånga med begreppstrilogin stat, marknad, livsform14, möter vi nu ofta under benämningstrilogin stat, marknad, civilsamhälle15. I båda fallen är det väl tämligen klart vad stat och marknad står för, medan både livsform och civilsamhälle helt enkelt får stå för allting utanför. Visst spelar både stat och mark- nad in i den pyramid av musikaliskt handlande som beskrivits ovan, och visst ingår både marknaden och mecenater (företagssponsring, statsstöd) i musikens finansiella produktionsvillkor. Men här finns också en tät underväxt, där statens och marknadens inflytande är par- tiellt eller indirekt (på det vis som stat och marknad bidrar till att forma människors liv över huvud taget). Stundom verkar de som talar om civilsamhället lägga särskild vikt vid förenings- och organisationslivet.16 Kanske beror detta på den kollektivistiska tanketraditionen inom mycken samhällsveten- skap, kanske är det bara ett pragmatiskt uttryck för behovet av han- terbara analysenheter (för forskaren) respektive samtalspartners (för statsmakterna). Talar man däremot om livsformer framstår det lokala livet i all dess oorganiserade, anarkiska vildvuxenhet tydligare. Ett samhälle från vilket stat och marknad subtraherats – är inte detta helt enkelt det anarkistiska utopisamhället? Som sammanfattande benäm- ning för den mängd av mänskliga aktiviteter där politik och ren eko- nomisk nyttomaximering inte är huvudprioriteter väljer jag därför i det fortsatta resonemanget det anarkocivila samhället. Precis som idrottsrörelsen är det musikaliska handlandet i hög grad en anarkocivil företeelse. Idrottens pyramid har fått samma isbergsliknande gestalt som musikens när det gäller offentlig upp- märksamhet. I isbergets synliga topp återfinns evenemangsidrottens elit – AIK, – medan breddidrotten svarar för en enorm verksamhet under ytan. Precis som i musiken är det under ytan som det mesta av produktionen sker. Även om alla del- tagare i breddidrotten knappast nödvändigt vill nå eliten, och även om varje rockband knappast drömmer om det stora internationella genombrottet17, är det också här som produktionen av nya stjärnor sker. Talangscouter för såväl som för genomsöker underterrängen efter potentiella stjärnämnen, och häri- genom fylls produktionskvoten för marknadsidrotten likaväl som marknadsmusiken – den typ av verksamhet där det finns en tudelning mellan producenter och konsumenter enligt figur 1 ovan. Liksom musiken är idrotten en uttalat publik och åskådartillvänd konsum- tionsprodukt bara ovanför ytan. Under ytan, alltså i större delen av de musikaliska och idrottsliga isbergen, är det fråga om deltagande snarare än konsumtion. Idrott och musik är båda rörelser från lokal gräsrotsnivå och uppåt, där stat och marknad visst spelar in men där aktiviteten i huvudsak styrs av andra kriterier och ideellt arbete är en självklarhet. Men om båda härigenom är folkliga rörelser, är det bara idrotten som också är en (synnerligen välorganiserad) folkrörelse. Idrotten (precis som den organiserade brottsligheten) vetter härigenom mot det anarkocivila samhällets civila pol, musiken (liksom soloförbrytare) däremot mot den anarkiska. Med tanke på musikens produktionsvillkor – pianon, elförstärkta instrument och studios är alla dyrbara företeelser – är det naturligt att musiken efter bästa förmåga utnyttjar både statens mecenatur och marknadens blinda mekanismer för sin fortkomst. Men sin egentliga tillhörighet har den i det anarkocivila samhället. Här civiliseras musi- kens skapande anarki. Vad säger nu detta om demokratin? Man kan se demokrati som en välreglerad, organiserad arbetsform byggd på representation. Det är uppenbart att musik inte har mycket DET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN med detta att göra. Men man kan också se demokrati som framför allt en fråga om deltagande, om människors kontroll över sina egna liv, som något som växer från det lokala, från gräsrotsnivån och uppåt. Det är uppenbart att detta är en god beskrivning av musiken, av formerna för deltagande i musiklivet. Det musikaliska deltagandet sker naturligtvis på anarkocivila vill- kor eller annorlunda formulerat, är utlämnat till det anarkocivila sam- hällets godtycke. Inför den demokratiska staten antas medborgaren, i egenskap av just medborgare, vara likställd med alla andra medbor- gare när det gäller grundläggande fri- och rättigheter. Inför det anar- kocivila samhället är vi långt ifrån lika. Musik på anarkocivila premisser Vid sidan av rimsnidande virtuoser och demagogiska talare är krite- rierna subtila och otydliga för vad som är att vara en fullfjädrad behärskare av språklig kommunikation, att skriva bra eller tala bra. Man frågar knappast om är talangfull nog för att få lära sig tala ordentligt, eller om verkligen har rätt att lära sig läsa och skriva. Musiken påminner här åter om idrotten. I musik som i idrott finns tydliga prestationskriterier, att kunna eller inte kunna. Samma prestationskriterier ger nyckeln till aktivt deltagande. Bara den som kan (spela, sjunga) ges rätten att vara med. Kanske har detta att göra med att musik kan annekteras på sätt som knappast förekommer inom språket. Att levebrödsmusicerandet föder ett fackintresse är inte så konstigt. Underligare är kanske att musiken härigenom monopoliseras av musikpyramidens topp. Musi- ken blir en en fråga om konstnärligt skapande (det vill säga en margi- nell och kulturpolitisk fråga). Att låta den konstnärliga eliten före- träda musiken är som att låta poeterna vara språkets enda företrädare. Och kan man tänka sig svensklärarutbildningen som en poetutbild- ning? Olika former av musikaliska genrer och ibland musicerande över huvud taget annekteras också av andra sociala grupper. Av medelklass finns fyra slag, 1) med bildning och piano, 2) med bild- ning men utan piano, 3) utan bildning men med piano, 4) utan både bild- ning och piano. Förmågan att spela och sjunga liksom olika smakdistinktioner för- vandlas till sociala attribut. sanningar är här inte långt borta. Och i den mån förmågan att musicera, eller att rätt uppfatta och uppskatta viss musik, blir kulturellt kapital finns det naturligtvis all anledning att undvika den devalvering som skulle bli följden av bredare spridning av sådan musikkompetens. Inte för intet är det sydasiatiska kastsystemet en av det anarko- civila samhällets elementära organisationsformer,19 och inte för intet är jantelagen en av dess elementära former för att reglera social interaktion. Det finns ingen anledning att idyllisera det anarkocivila samhällets kreativa vildvuxenhet. Begrepp som en bra person. Socialgrupp, klass, kön, etnicitet. Det är också med sådana former av social samvaro som det anarkocivila samhället skapar och upprätthål- ler status- och makthierarkier och social uteslutning. Precis som i marknaden med dess ekonomiska kriterier, värderas den enskilde här skoninglöst och utan möjlighet att överklaga, därtill också efter allt annat än genomskinliga och sällan påverkbara normer. Som individ beror det allt på vem du är vilka krav du eventuellt kan ställa på det anarkocivila samhället; men som medborgare är det helt klart vilka krav du kan ställa på staten. Att informella, anarkocivila sociala former inte automatiskt är befrämjande för individens frihet har länge stått klart inom frihets- ideologin framför andra, anarkismen. Det är, säger den frihetlige Kropotkin till dem som träder ut ur leden och inte vill anpassa sig till rådande normer mer än troligt, att ni kommer att märka detta i ert dagliga umgänge med andra medborgare. /.../ Om inte detta behagar er, så gå och sök världen rundt efter andra förhållanden!20 Som anarkismens kännare påpekar: frihetligheten kan lätt slå över i en totalt förkvävande social kontroll.21 Musiken ställer alltså fundamentala frågor om demokrati och människors lika värde. Vad det gäller främst är inte tillgång till musikalisk kultur och musikaliska varor, utan egen musikalisk kompetens, människors möjlighet att delta i det offentliga musicer- andet. Musiken må kunna ses som en bred folklig rörelse. Men inträdesbiljetten till deltagande i denna rörelse skrivs ut av det anar- kocivila samhället, snarare än att vara en demokratisk medborgerlig rättighet. Antyder inte detta att det kan vara ganska tveksamt att över huvud taget definiera demokrati i termer av deltagande? Av den svenska totalt DET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN ägnas 1 490 åt svenska; härtill kommer främmande språk.22 1997 examinerades 1 347 nya lärare för årskurs 1–7 med inriktning mot svenska/so; vartill kommer 238 nya 4–9 lärare och 234 gymnasielärare med motsvarande inriktning.23 Antag att summan av all språkundervisning i i stället för dessa hade skurits ner . Det är svårt att föreställa sig att skolan i så fall skulle kunna spela någon större roll för människors förmåga till språklig kommunikation. Språklig kom- petens skulle då snarare bli en anarkocivil fråga. Skolan är mycket en fråga om att utveckla den språkliga kom- petensen. Inte minst inom fackämnena. Vad är biologiundervisning om inte att lära sig delta i ett samtal om biologiska företeelser? Med- borgarnas förmåga att uttrycka sig och kommunicera med språket stöds inte bara genom svenskundervisningen. På samma sätt är musikaliskt medborgarskap och musikalisk demokrati inte en kultur- politisk fråga, utan en utbildningsfråga. Demokratin och den svårfångade musiken Den senaste kursplanen för musikundervisning talar om elevernas allsidiga musikaliska utveckling och slår fast: Varje elev som lämnar bör ha uppnått sådana kunskaper i musik som ger förutsättningar för ett aktivt deltagande i samhällets musik- och kulturliv. Kursplanen anger att skolan ska sträva efter att eleven utvecklar sin musikaliska förmåga, kreativitet och lust att använda musik för att kunna skapa, uttrycka och förmedla egna musikaliska tankar och känslor /.../ Mer specifikt ska eleven –kunna delta i unison sång och enkel flerstämmig sång, ha elementära kunskaper i spel på något instrument, ha grundläggande förmåga att kombinera musik och rörelse samt kunna tillämpa dessa kunskaper i gemensamt musicerande, –förstå begrepp som rytm, melodi och ackord och kunna omsätta dessa i enkla musikaliska övningar och elementära former av eget ska- pande och improvisation. (Från Mål som eleverna skall ha uppnått i slutet av det femte skol- året.) –ha tillägnat sig ett kreativt förhållningssätt till musik och kunna omsätta sina musikaliska grundkunskaper i enkla former av eget ska- pande och improvisation. (Från Mål som eleverna skall ha uppnått i slutet av det nionde skol- året.) Att medborgarstaten har ett ansvar att ge människor förmåga att delta i det musikaliska utbytet, den tanken finns uppenbarligen där i sådana målformuleringar som citerats ovan. Men åtgärderna framstår som absurda. Jag kan skicka barnen till skolan lugnt förvissad om att fröken behärskar språket i både dess skriftliga och muntliga uppenbarelse. Beträffande musikalisk kompetens... det är ungefär som lättmetallfälgar till den nya bilen, ett tillval eller en bonus. Mot de uppemot 1 900 nya lärare med inriktning mot språklig kommuni- kation som examinerades står 75 nya grundskole- och gym- nasielärare med inriktning mot musikalisk kommunikation, samt ytterligare 77 med inriktning mot instrumental- och ensemblespel.25 Den sammanlagda timplanen för musik är , eller av den totala undervisningstiden. Och den kommunala räcker knappast till för att hjälpa upp detta särskilt mycket. I exem- pelvis har man 1 600 elever här, hämtade från allt från klass 4 till gymnasiet. Det är färre än bara antalet Norrköpingselever i klass 4 och motsvarar av eleverna i de aktuella årskurserna.26 Det är uppenbart att det offentliga ser musiken genom all- deles speciella glasögon. Musik antas vara frågan om kultur, i vid eller snäv bemärkelse. I vid bemärkelse reduceras musik till en fråga om underhållning, föremål för tycke och smak, ett fritidsintresse bland andra. I snäv bemärkelse reduceras musik som vi har sett till en fråga om kulturpolitik. Över huvud taget har det offentliga en kluven inställning till musik. Cynikern skulle hävda att man helt enkelt inte förstår vad musik är för något. Konspirationsteoretikern skulle snarare föreslå att musiken är så påtagligt anarkocivil att den inte kan kontrolleras, och att det enkannerligen är sådan kontroll som statligt stöd i eko- nomiska eller andra former syftar till. finns dubbelheten mellan tanken om musiken som harmlöst fritidsnöje och misstanken att musiken i själva verket är ett lömskt medel för påverkan, med potentiellt farliga effekter. Det är oklart om musik är en fråga för konstnärer eller för stjärnor, är musik konst eller prestation? Musi- kens flaggvärde erkänns och utnyttjas – också i håller vi oss med nationella och kommunala symboler som symfoniorkestrar och , sänder artister till eurovisionsfestivalen och skickar DET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN yrvakna ut handelsministern att fira våra populärmusikaliska export- framgångar. Musiken antas vidare också kunna ha ett instrumentellt värde: musik är bra för något annat, till exempel intelligens- utveckling, matematisk förmåga, kroppskoordination eller liknande. Eller för regional utveckling och välstånd – musikklasser och ett trevligt kulturliv antas dra till sig kreativa kon- sulter och informationsteknologiska entreprenörer. Men i övrigt verkar man hålla med dem som med häv- dar att musik är mycket väsen för ingenting, och mest frågar sig vad i all världen musik egentligen är bra för. Är kommunala till för att driva upp nya orkestermusiker (för flaggvärdets skull) och Roxetter (till befrämjande av exportintäkterna), eller vad (är svensk- undervisningen i en plantskola för poeter)? Och vad antas vara public service inom radion, om inte det (från musikperspektiv) fullständigt innehållslösa P1? Här pratas det näm- ligen, och medborgarens rätt till bildning och information är tydligen en rent språklig fråga. Att inte bara P2 utan kanske mest av allt P3 i praktiken verkar för medborgarens rätt att skaffa sig (musikalisk) bildning och hålla sig informerad (och genom radions gram- mofonarkiv har möjlighet till en mångfald i utbudet som de kom- mersiella stationerna sammantagna bara kan drömma om) verkar på något sätt inte vara relevant i public service-debatten. Delvis kan denna offentliga kluvenhet och oförståelse bottna i de båda klassiska synsätten (paradigmen) på kulturproduktion – de kan litet tillspetsat kallas finkulturparadigmet och masskulturpara- digmet. Finkulturparadigmet har tagit fasta på de stora verken av bestående värde inom musikens, konstens, och litteraturens arenor. Masskulturparadigmet har tagit fasta på massproduktionen och massdistributionen av kulturvaror från en smal elit till massmarkna- den av konsumenter inom en industriell produktionsordning. Båda synsätten kommer till korta. Dagens mest omtalade ikoner för entre- prenörskap och framgång hör hemma inom kulturproduktionen. , , , , , Per – alla har de byggt upp kulturverk- samheter som gjort dem själva till multimiljonärer, men hur spek- takulära och omfattande deras respektive verksamheter nu än är, har de ursprungligen vuxit ur den vardagliga kulturproduktionen på garage- (eller gräsrots-) nivå. Sådana vertikala rörelser är fundamen- tala inom kulturproduktionen, där professionell specialisering, försörjningsgrad, institutionalisering, status hänger samman utan att alltid följas åt och där olika nivåer på inget sätt är klart avgränsade. Samma synsätt återfinns inom forskningen. estetiska vetenskaper är oftast snävt inriktad på elitkultur. Man arbetar inom vad som ovan kallats finkulturparadigmet, och ser forskningsuppgiften som rörande en kanon av värdefulla konstverk inom sitt respektive område (litteratur, konst, musik, teater, film). Forskningen kring kulturproduktion och gestaltning, dess villkor och samhälleliga roll rör sig främst kring dessa verk och deras upphovsmän. Det masskulturella paradigmet är å andra sidan utmär- kande för den kulturforskning som utförs inom masskommunika- tionsforskning, medievetenskap och sociologi. Här tar man en indu- striell kulturproduktionsordning för given, förutsätter en dikotomi mellan producenter och konsumenter och är precis som i finkulturparadigmet ensidigt inriktade på elitnivån inom produktio- nen. Frågor om vertikal integration mellan de olika nivåerna och om deltagandets villkor förblir oformulerade eftersom båda paradigmen utgår från att man under elitnivån finner konsumenter och publik snarare än producenter. Också inom Cultural Studies utgår forsk- ningen från premissen att kultur massproduceras av de få för de många, och tyngdpunkten ligger på kulturkonsumtion – dvs. val mel- lan produkterna på marknaden – när man här talar om populärkultu- rens potentialer för motstånd och identitetsbildning (titeln på Fornäs med fleras antologi är talande). Här reduceras musik till fashion, ett uttryck bland andra, en ingång till mer seriösa forsk- ningsfrågor som vuxenblivande och identitetsbildning. En annan möjlig förklaring är helt enkelt att de offentliga glas- ögonen är genomfärgade av språket. Det offentliga handlandet, inklusive politik och förvaltning, är framför allt ett språkligt handlande. Av de fyra stora formerna för mänsklig kommunikation – musiken, språket, bilden och matematiken – är det bara matematiken som i någon grad kan hävda sig mot språket (exempelvis genom i grundskolan27), som den av de bildade gärna ses som en specialitet för naturvetare, tekniker och statistiker. Två hela kommunikationsformer, bilden och musiken, har tämjts och baga- telliserats till kultur.28 I den språkligt rationella offentligheten har det musikaliska del- tagandets pyramid blivit till ett . Man ser – i vissa sammanhang – bara isbergets topp. Det är toppen som är möjlig att värdera med rationella (dvs. språkliga samt ekonomiska) kriterier. Här har vi den penningstarka massmarknaden av populärkultur. Här har vi den kul- turella förgyllningen. Under ytan är isberget möjligen värdefullt för något annat (det instrumentella) men kan egentligen likställas med andra idiosynkratiska hobbies eller fritidsintressen som frimärkssam- lande, porslinsmålning eller renoverande av gamla bilar. DET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN