sou · GNB3146d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Den låter sig inte beskrivas i siffror eller exakta ord. Vi har emellertid kunnat se att det finns människor som upplever en förtroendeklyfta till de m yndigheter som svarar för rovdjurspolitiken, dvs. främst , rege- ringen, och inte minst EU. Inom vissa grupper i områden där det förekommer rovdjur upplever man att beslut fattas av personer som inte har någon förståelse för lokalbefolkningens verklighet. Från sådana känslor är nästa steg att man inte ser någon annan utväg än att ta saken i egna händer. Jaktbrotten blir då inte bara ett sätt att rätta till en rovdjurspolitik man anser felaktig. De blir också ett sätt att demonstrera sitt missnöje med de rådande förhållandena. Vi har också kunnat förstå att saken kan ha ytterligare djup. För vissa kan rovdjurs- förekomsten och rovdjurspolitiken ibland framstå som en symbol för den centrala maktutövningen i dess helhet. Att då bedriva eller i varje fall acceptera olaglig jakt på rovdjur blir ett sätt att visa att man fortfarande kan påverka sin livssituation oavsett vad centrala myndigheter anser. Förutom de huvudsakliga förklaringarna kan läggas att vissa män- niskor tycks starkt ogilla stora rovdjur utan att det finns någon synbar anledning till detta. Sådana känslor kan också vara en drivkraft till olaglig jakt på rovdjur. 16.1.3Konsekvenser av våra förslag Vi föreslår en sammanhållen rovdjurspolitik. I förslaget ingår konkreta mål för de olika rovdjursarternas minimiantal och utbredning. Om regering och riksdag antar sådana mål blir det lättare för människor att se vart rovdjurspolitiken syftar. Därmed kan man kanske också bättre förstå politiken, även om man har en annan uppfattning i sak. Vi föreslår också att olika intressegrupper skall få ökat inflytande i beslutsfattandet både på central och regional nivå. Dessa åtgärder tror vi kan bidra till att föra lokalbefolkning och myndigheter närmare var- andra. Beträffande vissa av rovdjursarterna föreslår vi en ökad skyddsjakt i vissa områden. Detta tror vi kan bidra till att minska kon- flikterna runt rovdjursförekomsten och därmed minska risken för en situation där större grupper tolererar eller rent av uppmuntrar olaglig jakt. Därtill föreslår vi att regeringen skall agera för att vi skall få undantag från och art- och habitatdirektivet så att får större frihet vad gäller förvaltningen av björn och lo (avsnitt 11.1.2). Vi föreslår också att skall få rätt att besluta om skyddsjakt i vissa fall. Båda dessa åtgärder innebär att besluten över rovdjursfrågorna flyttas närmare de människor vilkas livsföring direkt berörs av rovdjuren. Detta kan i sin tur ge större förståelse för de konkreta beslut som fattas, vilket i sin tur kan bidra till ändrade attityder mot den olagliga jakten. Sammantaget är alltså vår bedömning att en rovdjurspolitik med tydliga mål, inflytande från intresseorganisationer och decentralisering av delar av beslutsfattandet kan bidra till att minska antalet jaktbrott avseende stora rovdjur. 16.2Särskilda åtgärder mot jaktbrott Utredningens förslag: Länsstyrelser, polismyndigheter och åkla- garmyndigheter planerar tillsammans för gemensamma insatser i syfte att förebygga jaktbrott avseende rovdjur. Myndigheterna följer också gemensamt upp polisanmälningar, förundersökningar, åtal och domar avseende sådana brott. Vi föreslår att länsstyrelser, polismyndigheter och åklagarmyndigheter skall förstärka samarbetet om frågor som gäller jaktbrott avseende rov- djuren. Initiativet till detta bör naturligen ligga hos länsstyrelserna. Myndigheterna bör tillsammans planera för gemensamma insatser i syfte att förebygga brott men också följa upp vad som händer med polisanmälningar, förundersökningar, åtal och domar. Genom sam- arbetet kan de olika myndigheterna bättre utnyttja varandras kompetens, vilket ger ökad effektivitet i arbetet. Hur samarbetet praktiskt skall samordnas bör beslutas regionalt. Utredningens förslag: Bevakningen av områden där jaktbrott av- seende rovdjur kan förekomma förbättras genom utökat samarbete mellan polisen och länsstyrelsernas fältpersonal. Länsstyrelserna får även särskilda medel för att göra punktinsatser med ökad bevakning. Förundersökningar om jaktbrott avseende rovdjur leds regelmässigt av särskilt utbildade miljöåklagare och i varje polisdistrikt finns sär- skilda utredare som ansvarar för sådana utredningar. Polisen etable- rar också ett samarbete med länsstyrelsernas fältpersonal när det gäller brottsutredningarna. Vi föreslår att åtgärder vidtas för att dels förbättra bevakningen i vissa områden under känsliga perioder, dels effektivisera polisens och åkla- garmyndigheternas arbete mot den olagliga jakten. Bevakningen bör kunna förbättras genom gemensamma insatser av polisen och länsstyrelsernas fältpersonal. I de flesta län med fasta rov- djursstammar har länsstyrelserna personal som följer utvecklingen av rovdjursstammarna. Genom ett ökat samarbete med dem kan polisen få kunskaper om när och var bevakning är särskilt viktig. Fältpersonalen kan också få personliga kontakter med de polismän som i första hand ansvarar för utredningar om jaktbrott avseende stora rovdjur. Det blir då lättare för dem att anmäla misstankar. Med hjälp av helikopter är det möjligt att övervaka stora områden. Polisflyget i använder också i viss utsträckning helikopter för bevakning i syfte att förhindra och även upptäcka jaktbrott mot stora rovdjur. Vi vill framhålla att det vid sådan bevakning är av stor vikt att helikoptern är bemannad med personal som har goda kunskaper om rovdjuren. deltar naturbevakare från vissa länsstyrelser i helikopterövervakning som är inriktad på områden där risken för jakt- brott avseende rovdjur bedöms vara störst. Detta samarbete bör utökas. har polisflyget endast tillgång till en helikopter avsedd för uppdrag i . Helikoptern, som är stationerad i , används till alla typer av polisiära uppgifter. Endast till en mindre del används den för bevakning av fjällområden och liknande. För att få till stånd en effektiv bevakning i syfte att förebygga och upptäcka jaktbrott skulle det behövas ytterligare en helikopter stationerad i , lämpligen i . Ett alternativ är att helikoptrar från deltar vid särskilda bevakningsinsatser. På så sätt skulle bevakningen kunna ökas under den särskilt känsliga perioden . I våra kontakter med har man också ställt i utsikt att SOU 1999:146 Jaktbrott 259 helikoptertid i ökad utsträckning skall användas för att förebygga och upptäcka jaktbrott avseende r ovdjur. Länsstyrelserna bör även få särskilda medel för att göra punktinsat- ser med ökad bevakning. Detta kan även till en relativ låg kostnad ge en effektiv bevakning åtminstone i fjällområdena. i gjorde t.ex. en särskild bevakningsinsats inriktad på järvlyor. En naturbevakare var då ensam ute i fält under två tvåveckorsperioder. Med kunskap om var järvlyorna fanns och utrustad med tubkikare kunde han från lämpliga bevakningspunkter ensam hålla ett flertal järvlyor under uppsikt. Medan han var ute i fält visste ingen var han befann sig. Eller som han själv uttryckte saken i samtal med utredningen: Eftersom jag inte själv visste var jag skulle vara kunde inte gärna någon annan veta det heller. rapporterade han in till per telefon. Före insatsen hade bland allmänheten gjort känt att man avsåg att göra den extra insatsen. Enligt bedömning var den effektiv. Man menar att vetskapen bland allmänheten om att naturbevakaren i princip kunde dyka upp var som helst hade en god preventiv effekt. För att förbättra utredningarna om misstänkta fall av jaktbrott av- seende rovdjur föreslår vi att förundersökningarna regelmässigt skall ledas av åklagare. Handläggningen bör skötas inom ramen för åklagar- väsendets organisation för miljöbrott. Det innebär att det blir särskilt utbildade miljöåklagare som leder utredningen och sedan eventuellt driver saken i domstol. Genom att man koncentrerar handläggningen till vissa åklagare kan dessa få den nödvändiga erfarenheten. Miljöåklagarna bör också få utbildning i frågor om brott som innefattar dödande av rovdjur. Riksåklagaren har i samtal med oss inte haft några invändningar mot en sådan lösning. Vi föreslår att det i varje polisdistrikt (län) skall finnas särskilda utredare som ansvarar för utredningar om jaktbrott avseende rovdjur. Det bör så långt möjligt vara poliser med kunnande och erfarenhet samt engagemang i rovdjursfrågor. Även inom polismyndigheterna bör utbildningsinsatser vidtas. Det är också viktigt att det etableras ett sam- arbete mellan polisen och länsstyrelsernas fältpersonal när det gäller brottsutredningarna. Fältpersonalen kan med sin vana av spårning och sitt kunnande om rovdjuren säkerligen ofta bidra till brottsplatsunder- sökningarna. Polisen bör även utveckla samarbete med annan expertis, t.ex. personal från forskningsprojekten. I våra många samtal med olika människor har vi fått intrycket att jaktbrott avseende rovdjur på vissa platser åtminstone i vissa kretsar kan sägas vara socialt accepterade. Omfattningen av brottsligheten pekar i samma riktning. Utredningar om socialt accepterade brott ställer särskilda krav på polis och åklagare. Särskilt på mindre orter finns det risk för att lojalitetskonflikter uppstår, vilket i sin tur kan leda till att ovidkommande hänsyn tas. Och även om inte direkta lojalitetskonflikter uppstår kan det skapas ett socialt tryck som gör det svårare att driva en förundersökning med full kraft. Motsvarande kan för övrigt gälla beträffande länsstyrelsernas fältpersonal när de deltar i arbete som rör jaktbrott. Vi tror att våra förslag att särskilda åklagare och särskilda poliser skall delta i förundersökningarna i stor utsträckning kan förhindra loja- litetskonflikter. Inte desto mindre är detta ett problem myndighetsled- ningarna bör vara uppmärksamma på. När det gäller per- sonal kan lösningen vara att samma personer inte alltid skall arbeta i ett särskilt område. I den mån ensamarbete kan undvikas torde det minska trycket på enskilda personer i personalen. Utredningens förslag: Minimistraffet för grovt jaktbrott höjs till sex månaders fängelse. För normalfall av jaktbrott finns böter eller fängelse i straffskalan (43 § jaktlagen). För grovt jaktbrott är straffet fängelse i högst , vilket innebär att minimistraffet är två veckors fängelse. När man bedömer om ett jaktbrott skall anses som grovt skall särskilt beaktas bl.a. om brottet avsåg ett hotat, sällsynt eller värdefullt vilt (44 §). Ett jaktbrott avseende rovdjur bedöms normalt sett som ett grovt brott. Vi föreslår att minimistraffet för grovt jaktbrott höjs till sex måna- ders fängelse. Höjt minimistraff tillsammans med större upptäcksrisk genom ökad bevakning kan enligt vår bedömning ha en preventiv effekt. De experter i utredningens expertgrupp som nominerats av olika intresseorganisationer har ställt sig positiva till att deras organisa- tioner gemensamt skall arbeta mot den olagliga jakten på rovdjur. Våra kontakter med olika människor, både enskilda och sådana som företräder olika organisationer, har visat att det på vissa håll finns en närmast positiv attityd till jaktbrott avseende rovdjur. har det på ett utmanande sätt talats om att jaktbrott kommer att bli följden om inte skyddsjakt tillåts i ökad omfattning. Andra gånger har det underförstått sagts att sådan brottslighet förekommer i kretsarna runt dem vi träffat. Ändrade attityder till jaktbrott är avgörande för att brottsligheten skall minska. Flera av utredningens experter har nominerats av i detta sammanhang viktiga intresseorganisationer: Jägarnas Riksförbund-Landsbygdens Jägare, (), (), , och Världsnaturfonden WWF. Sammantaget har de ett stort antal medlemmar som med skilda utgångspunkter intresserar sig för frågor som gäller rovdjuren. Organisationerna har därför stora möjlig- heter att sprida information och bedriva opinionsbildning. De experter som nominerats av de nämnda organisationerna har ställt sig positiva till förslaget att organisationerna gemensamt skall arbeta mot den olagliga jakten på rovdjur. Särskilt viktigt är engagemanget hos de organisationer vilkas medlemmar genom rovdjuren råkar ut för skador i den egna verksamheten. Detta gäller jägarorganisationerna, SSR och LRF. Syftet med arbetet skall vara att på ett klart och tydligt sätt bedriva ett aktivt arbete mot olaglig jakt. I arbetet blir förståelsen för att rovdjuren är en del i den biologiska mångfalden och att de har en given plats i den svenska naturen ett viktigt inslag. 17Forskning, beståndsövervakning, information Forskning, beståndsövervakning och information är alla viktiga för för- valtningen av rovdjursarterna. De är också sinsemellan betydelsefulla för varandra. Forskningen kan bidra med de kunskaper som behövs för att kunna övervaka rovdjursstammarna. Med hjälp av forskningen kan man också utveckla inventeringsmetoder och kontrollera kvaliteten på inventeringar som utförs. Beslut om skyddsjakt bör också bygga på uppgifter från forskningen. Tillförlitlig information om rovdjursstammarnas utveckling är emellertid av utomordentlig betydelse för förvaltningen. Beståndsöver- vakningen måste bedrivas kontinuerligt och långsiktigt. Den är inte en huvuduppgift för forskningen. Att sprida information om rovdjuren till en bred allmänhet är en viktig del i arbetet med förvaltningen av alla arterna. För att det skall vara möjligt är man beroende av forskningen och kunskaper om stam- marnas utveckling. Genom att sprida information kan man också få förståelse för behovet av forskning och beståndsövervakning, vilket gynnar dessa verksamheter. Ökade kunskaper hos allmänheten kan kanske också bidra till att minska den olagliga jakten. Genom det forum för rovdjursfrågor som vi föreslår skall knytas till (avsnitt 13.1.2) kan man uppnå samverkan mellan forskning, beståndsövervakning och förvaltning. Genom rikstäckande sammanställningar av inventeringsresultat kan beståndsövervakningen bidra med den kunskap som är nödvändig för förvaltningen. Invente- ringsresultaten kan spridas till allmänheten genom de rovviltgrupper som vi föreslår skall vara obligatoriska vid länsstyrelserna i de län där det förekommer stora rovdjur. Där kan också forskningsresultat spridas kontinuerligt. Information om stammarnas utveckling och från forsk- ningen bör också spridas genom det rovdjurscenter som vi föreslår skall inrättas. 264 Forskning, beståndsövervakning, information De första uppgifterna från forskning om stora r ovdjur i vårt land kom från den så kallade Rovviltundersökningen . Arbetet gjordes mest i form av spårningar av rovdjur på snö och resultaten var därmed självfallet begränsade. När metoden att börja använda radiosändare på djur utvecklades och tog fart öppnades fullständigt nya mö jligheter att få information om rovdjuren. De kunde nu följas på ett helt annat sätt dygnet runt och året runt om så önskades. Det gick att kartlägga hemområdenas storlek, studera aktiviteten och mycket annat. Den första rovdjursart som blev föremål för den sortens studier i vårt land var björnen. radiomärkte 1984 den första björnen i ett projekt som snabbt kom att utvecklas till ett samarbetsprojekt mellan och . I samarbetet deltog förutom också Världsnaturfonden WWF, som en av huvudfinansiärerna, och samt Direktoratet for Naturforvaltning och Norsk Institutt for Naturforskning (). Projektet pågår fortfarande och har kallats Skandinaviska björnprojektet. avkastade projektet som väntat mest olika biologiska grunddata – storleken på hemområden, dygnsrytm, vandringar, antal ungar i kullen osv. Efter hand som antalet märkta björnar ökade och framför allt efter hand som en del av de märkta djuren med känd ålder kunde följas år , kunde projektet presentera också annan infor- mation. när det gäller vilda skandinaviska björnar fick vi veta hur gamla djuren är när de blir könsmogna, hur långa intervall det är mellan kullarna, hur stor dödligheten är hos björnar av olika åldrar m.m. Med hjälp av de märkta björnarna och uppgifter om björnar skjutna under jakten kunde projektet också göra beräkningar av antalet björnar i . Därmed kunde förvaltningen få i det närmaste alla de uppgifter den be hövde för att på vetenskapliga grunder kunna fatta beslut om björnjakt. När slutligen genetiska undersökningar kopplades till projektet resulterade det i information om sådant som man knappast hade kunnat tänka sig den dagen projektet startade. Det visade sig bl.a. att enstaka dominerande hanar svarar för huvuddelen av alla lyckade parningar i ett område samt att det finns genetiska skillnader hos de skandinaviska björnarna. SOU 1999:146 Forskning, beståndsövervakning, information 265 I kölvattnet på björnprojektet har det senare kommit igång projekt också på de andra rovdjursarterna, när det gäller varg dock först /99. Såvitt vi kan bedöma har alla dessa projekt i huvudsak löst de problem som varje projekt av det här slaget måste räkna med att ställas inför under en inledande fas. Man vet hur djuren skall fångas, vilka som är de bästa sätten att märka dem och hur pejlingen skall gå till för att bli så effektiv som möjligt. har utvecklats på ett bra sätt. Arten är förhållandevis lite studerad på andra håll i världen och det svenska projektet har redan samlat in mer data om järv än vad som finns någon annanstans. Också loprojekten i två svenska och ett norskt studieområde är framgångsrika. I forskningen är ett stort kapital investerat. Investeringen gäller både de märkta djuren, som i många fall har följts från födelsen och har kända föräldrar, och den personal som arbetar inom projekten. Det finns en faktor som framför allt när det gäller vargprojektets framtid är svårbedömd. Den faktorn är den olagliga jakten (avsnitt 5.6). Alla de olika rovdjursprojekten har när det gäller olaglig jakt bidragit med unik information som på ett mera objektivt sätt än någon annan metod visat på omfattningen (bilaga 5-7 i bilagedelen). I vargprojektet märktes sju vargar /99. Två av dem har försvunnit under sådana omständigheter att man inte kan bortse från risken att de har blivit olagligt dödade. Om varg skulle komma att även fortsätt- ningsvis dödas i större omfattning skulle det kunna skada eller kanske t.o.m. omintetgöra vargprojektet och självfallet också hota stammen. Vi anser att det är viktigt att samtliga nu pågående rovdjursprojekt får fortsatt ekonomiskt stöd så att de kan bedrivas med den långsiktighet som krävs. Den information projekten kommer att ge kommer att bli betydelsefull för förvaltningen inte bara av de svenska utan av de fen- noskandiska stammarna av stora rovdjur. Därmed är vi inne på behovet av samarbete med andra länder. Skandinaviska björnprojektet hade säkerligen inte fått den slagkraft det haft om det inte hade utvecklats till ett samarbetsprojekt mellan och . Varken de ekonomiska eller personella resurserna hade räckt till i enbart ett nationellt projekt. Vår uppfattning är att de övriga forskningsprojekten på stora rovdjur bör vidareutveckla samarbetet med och, när det gäller vargen, också med . I annat fall finns det risk för att de i brist på medel inte kommer att bli tillräckligt långsiktiga. Och långsiktighet är nödvändig i projekt som rör stora rov- djur. Med tanke på de förluster av djur som man realistiskt måste räkna 266 Forskning, beståndsövervakning, information SOU 1999:146 med till följd av bl.a. hög ungdödlighet samt både laglig och olaglig jakt går det annars inte att samla ett tillräckligt stort material. Det finns ytterligare ett forskningsfält när det gäller stora rovdjur som enligt vår uppfattning kommer att få stor bety- delse, nämligen genetiken. I fråga om björnen har vi redan sett vilken information som kan komma från genetikerna om de får hjälp med insamling av material från kunnig personal i fält. Det finns all anledning att vänta sig motsvarande i fråga om de andra arterna. Här skall nämnas bara ett exempel på intressanta frågor. finns det möjligheter att med hjälp av DNA-analys av spillning av rovdjur skilja olika individer åt. Om man skulle kunna samla in spillning av en viss rovdjursart inom ett område och med hjälp av den beräkna hur många exemplar av arten som finns där så skulle man ha tillgång till en god inventeringsmetod. Som ett komplement till andra mera traditionella inventeringsmetoder skulle den bli till nytta för förvaltningen. lät 1998 göra en unders ökning av svenskars inställning till varg. Resultatet har varit betydelsefullt i vårt utrednings- arbete. Enligt vår uppfattning borde liknande unders ökningar göras framför allt när det gäller björnen men också beträffande de övriga arterna. Att granska medias roll i ett längre perspektiv när det gäller information om stora rovdjur skulle säkerligen också vara av intresse. Material från skjutna eller på annat sätt insamlade stora rovdjur skulle kunna analyseras långt mer än vad som sker . Här bör och ha ett ansvar för att utveckla internationellt samarbete bl.a. för att därigenom få tillgång till större serier av material. Slutligen anser vi att det finns ett växande behov av forskning när det gäller möjligheter att förebygga skador av stora rovdjur både inom och utanför renskötselområdet. Utredningens förslag: Staten ökar sina satsningar på rovdjurs- forskning. Vi föreslår att staten skall öka sina satsningar på rovdjursforskning. Vår bedömning är att en ökning med väsentligt skulle förbättra villkoren för forskningen på de mest angelägna områdena. De områden som särskilt bör prioriteras är genetiska studier, fortsatta undersökningar av de olika arterna med hjälp av biotelemetri samt undersökningar av möjligheterna att förebygga skador av rovdjur både innanför och utanför renskötselområdet. Forskning, beståndsövervakning, information 267 Möjligheten till viss omfördelning av medel från forskning på hjort- djur till rovdjursforskning bör övervägas. En kraftsamling genom gemensamma insatser av och de frivilliga organisa- tionerna, främst Världsnaturfonden och bör eftersträvas liksom möjligheterna att utveckla större, internationella projekt genom samarbete över gränserna. Särskilt när det gäller varg- forskningen finns det fördelar att vinna med ett samarbete med och . Vid överläggningar med tjänstemän från det norska Mil- jöverndepartementet och Direktoratet for naturforvaltning har dessa uttalat sig positivt om att utveckla ett gemensamt vargforskningsprojekt. För alla arter av stora rovdjur pågår forskningsprojekt med djur som försetts med radiosändare. Man följer också djuren på andra sätt. Inom projekten får man alltså ständigt kunskap om rovdjurens förehavanden. Vår uppfattning är att forskningen bör sträva efter ökad öppenhet gentemot allmänheten. Särskilt viktigt är det att skapa goda kontakter med jägare och ren- och andra tamdjursägare. Detta kan bidra till att skapa bättre kunskaper om rovdjuren, vilket kan innebära att acceptan- sen för dem ökar. Om tamdjursägare får information om att det finns rovdjur i ett visst område ökar också möjligheterna att förebygga skador. Goda relationer till lokalbefolkningen ger också en större trygghet för ett långsiktigt forskningsarbete. För att säkerställa informationsinsatser kan de myndigheter som beslutar om forskningsanslag ställa krav på att forskningsprojekten aktivt deltar i arbetet med att sprida information. I har vargforskningsprojektet i samarbete med länsjakt- vårdsföreningen börjat lämna information om var de sändarförsedda vargarna uppehåller sig (avsnitt 13.4). Detta är ett ini- tiativ som vi tror kan ha stor betydelse för jägarnas möjligheter att undvika vargangrepp på hundar, vilket kan bidra till att minska kon- flikterna på grund av vargförekomsten. Krav på motsvarande åtgärder har förts fram också i andra delar av landet. Exempel kan också hämtas från . I pågår ett projekt för att återinföra vargen, som varit utrotad från delsta- ten. Detta har gjorts genom utplanteringar av varg. Samtliga utplante- rade vargar fick radiosändare så att man haft möjlighet att följa dem. Attityden till projektet bland boskapsuppfödare var inledningsvis mycket negativ.