sou · GNB388d3 · 2000-01-01 00:00:00 — ansåg att konfrontationsgruppens sammansättning kunde ha bidragit till att blev utpekad. Hovrätten uttalade förståelse för att det varit svårt att med kort varsel få fram deltagare med lämpligt utseende, men anmärkte likväl att genom sina slitna byxor och sitt längre ovårdade hår gav ett avvikande intryck. Också hans ansiktsfärg och sammanbitna uttryck skilde honom från flertalet i gruppen. Konfrontationsgruppens sammansättning har diskuterats vetenskap- ligt av docent , som även anlitats av den tidigare Palmekommissionen.14 14 berättade om sin forskning och svarade på frågor vid den tidigare sammanträde . Han redo- visade då, liksom i sin bok, ett test han genomfört med studenter i (se , Traumatiska minnen, 1994 s. 144 f). Förhören med i rättegångarna inkom i samband med att hon kallats till förhör vid rättegången med en skrivelse till . Skrivelsen hade följande innehåll: Sedan död har jag åsamkats, och åsamkas alltjämt, djupgående men. Trots detta tillstånd vill jag kunna ge rätten mitt vittnesmål på ett full- värdigt sätt. En nödvändig förutsättning för detta är att jag i ett första steg får möta rätten utan den åtalade, utan åhörare och utan någon form av bild- återgivning eller mediautsändning, och under förutsättning att rätten ej gör en egen bandupptagning. tillgodosåg i särskilt beslut krav, dock tillät tingsrätten åhörare i salen. 15 I hovrätten bad att målsägandeförhöret skulle äga rum under samma betingelser som i tingsrätten, vilket krav hovrätten biföll i särskilt beslut. Riksåklagaren åtalade för mord och försök till mord alternativt framkallande av fara för annan under påstående att begått följande gärningar. har i korsningen /dåvarande i uppsåtligen berövat statsminister livet genom att med en revolver skjuta i ryggen. har avlidit till följd av yttre och inre blödningar efter sönder- slitning av kroppspulsådern och luftstrupen. – Vidare har vid samma tillfälle försökt beröva livet genom att avlossa ett revolverskott mot henne. Skottet, som utsatt för livsfara, har träffat så att hon fick en ytlig sårskada på ryggen. I andra hand görs gällande att genom att avlossa skottet mot av grov oaktsamhet utsatt för livsfara. Åtalsbeslutet fattades alltså av Riksåklagaren, , som var . Den åklagare som sedermera skulle komma att utses som ansvarig att utföra RÅ:s talan i domstolen, chefsåklagaren 15 En av juristdomarna var skiljaktig och ansåg bl.a. inte att skulle förvisas ur salen under förhöret med . , har i en utfrågning inför den tidigare Palmekommissio- nen berättat följande om sin del i överläggningarna inför åtalsbeslutet. Beslutet att väcka åtal, det var ju RÅ som tog det. Och som jag minns det så hade vi en diskussion uppe på våren –89, , april eller något sådant, om utredningsläget och om det räckte för att väcka åtal. Vi var fem personer, kommer jag ihåg, närvarande då. Det var de båda riksåklagarna 17, det var , det var jag och . Och var och en fick säga sin mening. Och jag minns att jag sa att jag tror nog att vi kan få igenom ett åtal i tingsrätten, men jag tror inte att det håller i hovrätten, så därför tyckte jag att man skulle släppa och försöka utreda vidare. Men så bestämde sig och för att vi skulle väcka åtal mot honom. Dom tyckte att det räckte med det här materialet. Vad som dikterade beslutet, det vet jag inte. Det kan jag inte svara för. Men dom kom tillbaka efter lunch eller något sådant och sa, att nu har vi bestämt oss för att vi skall väcka åtal mot . Axel Morath har i utfrågning inför den tidigare bekräftat att hade något av en avvikande mening i åtalsfrågan. 18 Axel Morath uppgav också att det var han, som slutligen kom att fatta åtalsbeslutet. har uppgett att hon minns att hade en något distanserad uppfattning, men att han inte var ensam om att inse svagheterna i bevisningen. Hon hade emellertid inget minne av något sammanträde där skulle ha uttalat att han inte ansåg att åtal borde väckas. Valet av åklagare i rättegången utgick från den grupp som då arbetat med förundersökningen: biträdande riksåklagaren , , och . Att valet föll på , med biträde av , har av Axel Morath inför den tidigare motiverats med att det helt enkelt bedömdes som lämpligt. hade inga kontakter med målsäganden innan de möttes i vid rättegången. Av utfråg- ningen med framgick att denne ansåg att hans kontakt med varit dålig och att den blev sämre under huvudför- handlingens gång. 16Den tidigare utfrågning . 17Anders syftade på riksåklagaren och biträdande riksåklagaren, dvs. 18Den tidigare utfrågning . Rättegången i pågick till , under den tiden var fortsatt häktad. I dom dömde tingsrätten till livstids fängelse för mord på och framkallande av fara för annan avseende skottet mot . Domen dikterades av nämnden, dvs. domstolens lek- mannaledamöter, som var eniga och utgjorde en majoritet. Tingsrättens två juristdomare, dvs. dess lagfarna ledamöter, var skiljaktiga; de ansåg att åtalet skulle ogillas och frikännas. överklagade och målet togs upp i . Ny rättegång hölls mellan och . efter det att rättegången avslutats försatte på fri fot, vilket innebar att domen skulle komma att bli friande. I sin meddelade dom friade enhälligt från ansvar. Domen vann laga kraft och utgör alltjämt den slutliga bedömningen av brottsmisstankarna mot . Av domskälen framgår bl.a. följande. Den väsentliga delen av bevisningen i målet utgjordes av personer som i varierande grad identifierat . Hovrätten diskuterade därför i ett särskilt avsnitt hur sådan s.k. identifikationsbevisning skall bedömas: Den bevisning som åklagaren åberopat i målet utgörs till stor del av utsagor av personer som uppger sig ha sett en man, som åklagaren gör gällande är identisk med , stående utanför biografen , gående bakom makarna på och på själva brottsplatsen. För att en gärningsmans identitet skall kunna fastställas under en brottsut- redning är det vanligt att målsägande och vittnen förevisas fotografier på ett flertal personer. Även s.k. vittneskonfrontationer av de slag som ägt rum i detta mål förekommer. På grundval av vad målsägande och vittnen uppgivit vid sådana undersökningar får de sedan vid huvudförhandlingen uttala sig om den tilltalade är identisk med eller liknar den person som de sett. Stor försiktighet måste iakttas vid värdering av identifikationsbevisning. Erfarenheten visar att även i övrigt trovärdiga vittnen kan missta sig vid en 19 Domarna finns refererade i Rättsfall från hovrätterna 1989, s. 310-353. (av försvaret åberopat expertvittne, vår anm.) har i sitt yttrande uppehållit sig vid detta och bl.a. hänvisat till den rapport som avgavs i av en statlig undersöknings- kommission, den s.k. , vilken haft i uppdrag att granska olika teoretiska och praktiska frågor rörande identifikationsbevis- ning. Anledningen till att tillsattes var den debatt som uppstod i sedan det framkommit att två, som det sedermera visade sig oskyldiga män hade dömts till fängelse- straff på grundval av identifikationsbevisning. Det ena fallet gällde en man som dömts till ett långvarigt fängelsestraff för att ha skjutit på en polisman och för stöld ur parkeringsmätare. Sex av de personer som hade iakttagit gärningsmannen i samband med brotten och under flykten från brotts- platsen hade vid rättegången hörts som vittnen och därvid förklarat att den tilltalade var gärningsmannen. På grund av teknisk bevisning, som kunde säkras efter husrannsakan hos en annan man, kunde fast- ställas att det var denne som begått brotten och att den först dömde mannen var helt oskyldig. (För en närmare redogörelse för fallet, se bilaga B.) Det finns många likheter mellan omständigheterna i det engelska rättsfallet och det nu aktuella målet. Bl.a. kan noteras att misstankarna i båda fallen kommit att riktas mot en person som tidigare dömts för brott av samma slag som det åtalade brottet. Målsäganden har i båda fallen varit närvarande vid tidigare konfrontationer men då inte utpekat någon som gärningsman. Sedan målsäganden konfronterats med den tilltalade har målsäganden varit bergfast övertygad om att denne var gärningsmannen. Den engelske polismannen förklarade att den tilltalades ansikte var inpräntat i hans hjärna. Målsägandena har varit synnerligen trovärdiga personer, vana att göra observationer och att anteckna sig dessa till minnes. På grund av den situation som brotten försatt dem i möts de av sympati och medkänsla, vilket kan medföra en tendens att fästa särskilt stort avseende vid deras uppgifter. I framhålls att svårigheten att bedöma om identifikationsbevisning är tillförlitlig eller ej beror på att vittnet inte har någon berättelse vars detaljer kan prövas såvitt gäller sannolikhet, sammanhang etc. Visserligen kan frågan om belysning, den punkt varifrån observationen gjordes och avståndet från det som observationen gäller utvisa i vilken utsträckning vittnet gjort bruk av sin fantasi. Men i övrigt finns det enligt rapporten mycket små möjligheter att bedöma vad vittnet har att berätta om sina iakttagelser. Tror vittnet sig ha ett gott minne och en god iakttagelseförmåga men faktiskt inte har det, så är detta inte en omständighet som märks på hans uppträdande. I Devlinrapporten framhålls särskilt att vittnen, som själva är övertygade om att deras identifiering är riktig och som lyckas överföra denna övertygelse på juryn, inte sällan visat sig ha tagit fel. Enligt mening borde därför ingen dömas på grundval av identifikationsbevisning om denna bevisning inte vinner stöd av bevisning av annat slag. Enbart identifikationsbevisning borde dock undantagsvis kunna godtas om det förelåg särskilda omständigheter, såsom att vittnet känner den som vittnet utpekar. Hovrätten finner för egen del att det är vanskligt att fastslå en allmängiltig regel om under vilka förutsättningar en målsägandes eller ett vittnes ut- pekande av den tilltalade som gärningsman skall kunna godtas som full bevisning om identiteten. Vad som emellertid är viktigt att understryka är de faror för rättssäkerheten som ett förlitande på sådan bevisning innebär. Det är lätt att missta sig på en person om det saknas särskilt påtagliga håll- hakar för minnet. Det redovisade engelska rättsfallet är en god illustration i detta avseende. Det är viktigt att en målsägandes eller ett vittnes personliga trovärdighet inte leder till att domstolen avstår från att kritiskt granska om målsägan- dens eller vittnets iakttagelser har gjorts under sådana förhållanden att utpekandet av den tilltalade är att anse som tillförlitligt. Domstolen måste vara uppmärksam på sådana omständigheter som försvagar tillförlitligheten i utsagan, t.ex. att det var mörkt på platsen, att observationstiden var mycket kort, att målsäganden eller vittnet inte sett vederbörande tidigare eller inte var närmare bekant med honom eller henne m.m. Det är också viktigt att inte bortse från omständigheter som talar emot att den tilltalade är gärningsmannen. I det engelska rättsfallet fanns sådana omständigheter. Så saknades t.ex. utredning om att den tilltalade haft tillgång till vapen och någon förklaring fanns inte till vissa relevanta fingeravtryck som inte var den tilltalades. Sådana omständigheter måste uppfattas som varnings- signaler. Det är mot denna bakgrund som hovrätten skall bedöma ut- pekande av som den man som hon såg utanför Dekorima i hörnet av och och de vittnesmål som avgivits rörande iakttagelser angående en man utanför biografen , vid gatuköket och på brottsplatsen. Den helt överskuggande identifikationsbevisningen i målet utgjordes av målsäganden utpekande av som den man hon sett på mordplatsen. Efter att ha konstaterat att gärningsmannen var identisk med den man flera vittnen sett springa in på uttalade hovrätten: har berättat att hon efter skotten bestämde sig för att söka hjälp, att hon därför tittade sig omkring och att hon då ome- delbart fick syn på en person som stod vid avfasningen till Dekorima och orörligt stirrade. Hon har vidare uppgivit: Eftersom hon sökte hjälp, tittade hon mycket noggrant på personen och hon förstod då intuitivt att hon inte skulle få någon hjälp av denne. Hon fortsatte då söka bakåt och upptäckte en person som kom längre bort. När hon tittade vädjande på den personen rörde han huvudet i sidled något som hon uppfattade som ett avvisande av att på något sätt hjälpa till. När hon sedan tittade tillbaka såg hon den person som stått och stirrat på henne röra sig med några steg. Han befann sig nu på södra sida. Mannen förflyttade sig med studsande steg, uppdragna axlar och någon sorts ojämnhet som gav ett spänstigt in- tryck. Det var en kort intervall, , mellan de båda iakttagel- serna av mannen. Det var ingen annan person i närheten vid den första observationen. Däremot kan hon inte säga huruvida någon hunnit till platsen när hon såg mannen den då denne var på väg däri- från. Hovrätten fortsatte med att konstatera att vittnesmålet visade att haft möjlighet att iaktta gärningsmannen, att iakttagelserna dock varit kortvariga, att belysningen på platsen, enligt vad hovrätten själv konstaterat på plats – främst motljuset från Dekorimas skyltfönster – gjorde att det inte varit möjligt att säkert iaktta detaljerna i ett ansikte. Därefter fördes ett resonemang om tillstånd just efter skotten. Efter att ha redogjort för ett antal vittnesmål, enligt vilka på brottsplatsen företett symptom på chocktillstånd, drog hovrätten följande slutsats: Av utredningen framgår att gjorde sina iakttagelser av mannen på brottsplatsen innan något av vittnena kom fram till henne. Nyss redovisade vittnesmål är därför av begränsat värde när det gäller att be- döma hennes tillstånd . De som först kom fram till henne var och . Det förhållandet att de uppfattade henne på olika sätt kan förklaras av att kan ha känt större förtroende för . Hovrätten finner inte anledning dra annan slutsats av vittnesmålen än att – helt naturligt och såsom hon också själv har uppgivit – var upprörd samt att hon var angelägen att se till att snabbt fördes till sjukhus. Att hon var upprörd kan dock ha påverkat hennes möjligheter att göra säkra iakttagelser. Beträffande utpekande av resonerade hov- rätten på följande sätt: har även i hovrätten utan att tveka pekat ut som gärningsman. Hon har vidare beskrivit att hon vid videokonfrontationen blev chockad över att hon då kände igen så tydligt samt att det vid huvudförhandlingen i tingsrätten blev en än starkare upplevelse av att det var vederbörande. har i hovrätten givit intryck av att bemöda sig om att så noggrant som möjligt återge sin minnesbild från händelsen. Det råder inte någon tvekan om att själv är övertygad om att det var hon såg på brottsplatsen efter skotten. finner alltså ej skäl att ifrågasätta att hennes utsaga verkligen återger hennes minnesbild. Hovrättens bedömde alltså som trovärdig , och övergick sedan till att bedöma huruvida de uppgifter hon lämnade var tillför- litliga: En naturlig utgångspunkt för en sådan bedömning är de uppgifter som hon lämnat till polisen i nära anslutning till händelsen. De första uppgifterna om sina iakttagelser lämnade på sjukhuset den aktuella natten. Enligt förundersökningsprotokollen hade hon då ingen uppfattning om vem som kunde ha avlossat skotten. Vidare avgavs följande signalement: stor, kraftig, mörkhårig, iklädd midje- eller ¾-lång blå eller mörkblå täckjacka. Från det förhör som hölls är följande att notera: Framme vid korsningen med hörde smällar, sannolikt två till antalet. De lät inte som om de kom från nära håll. Hon trodde att det var ungdomar som lekte med smällare och vände sig mot maken för att kommentera saken. sjönk han ihop, kraftigt blödande från bröst och mun. hörde ytterligare en smäll som hon kände hur det brände till på ryggen. Snett bakifrån såg hon ur en man sprang in på . Han stannade en bit in och vände sig om varefter han fortsatte. Någon annan lade hon inte märke till. – Mannen som sprang in på uppfattade som varande , och med kompakt kropp med kort hals. Han var mörk men inte på ett direkt sydländskt sätt utan håret var mer brunaktigt. Han var iklädd en blå, något litet bullig täckjacka som gick en bit nedanför midjan. Han de hade vidare mörka, troligen grå byxor. I övrigt lade inte märke till några detaljer vare sig i utseende eller klädsel. Det bör här noteras att uppgifter ger intryck av att hon sett mannen endast snett bakifrån och att hon inte lagt märke till några detaljer i utseendet. Enligt förundersökningsprotokollet har önskat, efter att ha sett fantombilden på den misstänkte mördaren, komplettera sin tidigare utsaga något. Vidare framgår att hon även hade diskuterat saken med . har därefter uppgivit: Hon uppfattade det som om mannen som sprang in på Tunnel- gatan hade ett något rundare, fylligare ansikte än det på fotot. Dragen i övrigt, mun och näsa uppfattade hon som raka. Den korta halsen kan kanske förklaras med att han rörde sig med uppdragna axlar. Såvitt framgår av förundersökningsprotokollet har alltså inte börjat beskriva formen på ansiktet på den man hon såg förrän hon fått se den s.k. fantombilden. Hon har i hovrätten uppgivit att fantombilden blev en hjälp för henne att beskriva bilden bättre. I detta förhållande ligger en risk att det därefter inte längre var fråga om någon oförvanskad minnesbild av en iakttagelse av mannen utan att fantombilden fått betydelse för hennes fortsatta beskrivning av mannen. Enligt förundersökningsprotokollet har först vid ett samtal med , dvs. efter händelsen, lämnat uppgift om detaljer i mannens ansikte. Enligt anteckningarna från samtalet beskrivs gärningsmannen ha stirrande blick, bulliga kindknotor och vit överläpp. Det bör noteras att den person hon iakttagit i anteck- ningarna beskrivs som gärningsmannen. Det är också första gången som det redovisas att sett honom i ett tidigare skeda än vad hon tidigare uppgivit: När ser honom går han ut till vänster snett fram mot det upplysta fönstret i affären i hörnan. Han blickar tillbaka som för att kontrollera om han lyckats och fortsätter in i gränden. Enligt en sammanställning av förhör som hölls samt har hon lämnat ett mer detaljerat signalement: Då hon tittade upp från maken, som fallit ihop på trottoaren, såg hon en man med stirrande blick titta på dem. Mannen befann sig på ca 10-15 meters avstånd och stod i hörnet av . Hon beskriver mannen som vara och , ha en intensivt stirrande blick, ha smala, tunna läppar och ljus, platt överläpp, ha en rak panna med raka ögonbryn samt ha ett rektangulärt och stelt stirrande ansikte med kraftigt, något framskjutet hakparti och markerade kindsidor. Han var iklädd mörkblå/marinblå jacka som gick nedanför midjan, dock ej till knäna, och han hade mörka byxor. Mannen var bred över axlarna men gjorde inget stort intryck. Han verkade dra upp axlarna och hade ett kort halsparti. Då hon senare såg mannen röra sig, gjorde han ett spänstigt, vältränat intryck på henne. Hon kunde inte se om mannen höll något i händerna. På fråga om hon sett om mannen bar glasögon eller ej, var hon ej säker, hon uppgav sig ha svårt att komma ihåg just den detaljen hos människor som hon träffat. Beträffande eventuell huvudbonad var hon inte heller säker. huvud gav dock ett cendré-brunt intryck. Han var varken blond eller svart- muskig. har alltså vid dessa senare förhör såväl erinrat sig att hon sett mannens ansikte som återgett detaljer i hans utseende. En förklaring kan sökas i vad hon uppgivit därom, att det inte var förrän den tekniska utredningen fastslog att skotten kommit från nära håll som hon fick klart för sig att det måste ha varit den man hon såg vid mynning som avlossat skotten. I hovrätten har hon sagt att det nog var först då som hon bättre kunde ta fram sin minnesbild av mannen. Det kan väl förhålla sig så att man först erinrar sig en iakttagelse. Det måste då emellertid rent allmänt finnas en risk för att minnesbilden är oförvanskad utan att den kan ha påverkats av andra omständigheter. Risken får antas vara särskilt påtaglig i en så upp- märksammad brottsutredning som den förevarande med den omfattande publicitet som den redan från början fått i massmedia. Hovrätten redogjorde för vissa i målet redovisade forskningsrön röran- de s.k. traumatiska minnen. Enligt dessa var minnet av central informa- tion i en traumatisk situation bättre än i en vardaglig situation, medan motsatsen gäller för perifer information, som man minns sämre i en traumatisk situation än i en vardaglig situation. När det gäller den traumatiska situation som befann sig i på brottsplatsen ligger det, enligt hovrättens mening, närmast till hands att anta att det centrala för henne var att hennes make var skjuten och uppenbarligen svårt skadad. Enligt egen uppgift tittade hon sig omkring för att söka hjälp. Däremot förefaller hon inte ha haft någon tanke på att gärningsmannen kunde befinna sig på platsen, eftersom hennes omedelbara intryck varit att skotten, som hon först uppfattat som barns smällare, avlossats på längre håll. Såsom tidigare redovisats var det inte förrän den tekniska bevisningen fullt klarlade att gärningsmannen måste va varit den person som stod vid mynning som hon kunde ta fram minnesbilder av denna person bättre. Av hennes uppgifter kan alltså den slutsatsen dras att hon när hon tittade upp mot mannen inte insåg att det vara gärningsmannen. Hon tittade på mannen för att se om hon kunde få hjälp men fick intuitivt klart för sig att denne inte skulle hjälpa till. kan i det läget inte rimligen ha haft någon anledning att registrera detaljer i mannens utseende; det centrala för henne var ju att skaffa hjälp till sin svårt skadade make. Det förhållandet att hon vid polisförhöret inte verkar ha kunnat erinra sig mannens ansikte ger också stöd för antagandet att mannens utseende inte varit av central betydelse för henne när iakttagelserna av mannen gjordes. utpekande ägde rum vid konfrontationen . Hovrätten ansåg att utpekandet vid senare förhör och vid rättegångarna saknade självständig betydelse. Hovrätten uppehöll sig därför vid hur konfrontationsförhöret gått till och hade i det sammanhanget även på eget initiativ föranstaltat om förhör med . Resonemanget utmynnade i en slutlig bedömning angående den identifikationsbevisning som förebragts genom utsaga: Beträffande frågan vilken information som hade tillgång till före konfrontationen är det genom hennes egna uppgifter samt uppgifter av och klarlagt att hon av åklagarna informerats om att polisen inriktade sina spaningar mot tre eller fyra personer, däribland en man som tidigare dömts för grova våldsbrott och var bosatt i en förort norr om . Enligt vittnesmål omfattade informationen till familjen uppgifterna att mannen var dömd för mord, bosatt i samt alkoholiserad. Det är vidare utrett att kvällstidningarna innehöll sådana uppgifter om den gripne. har uppgivit att hon inte läst dessa tidningar men att hon sett löpsedlarna. Hon har vidare berättat att hon på något sätt före konfrontationen hade fått uppgift om att den gällde någon som hade alkoholbesvär. har förklarat att hon inte medvetet letat efter någon person med alkohol- besvär bland figuranterna i konfrontationsgruppen. Det kan dock inte uteslutas att hennes kännedom om att den gripne var alkoholiserad kan ha bidragit till att fokusera hennes uppmärksamhet på nr 8 () vid konfrontationen. Trots att hon enligt egen uppgift hade bestämt sig för att inte kommentera figuranterna förrän efter visningen yttrade hon – såsom framgår av protokollet över konfrontationen – efter visningen av de in- ledande bilderna där hela konfrontationsgruppen står uppställd, det ser man vem som är alkoholist, det är nr 8, men det är inte bara det. Bevis- värdet av utpekandet reduceras också av att vid den andra visningen endast såg sekvensen med nr 8. Vidare kan konfrontationsgruppens sammansättning ha bidragit till att blev utpekad. Det förelåg naturligtvis svårigheter att med kort varsel få fram figuranter med lämpligt utseende. ger emellertid p.g.a. slitna byxor och sitt längre, ovårdade hår ett avvikande intryck. Även hans ansiktsfärg och sammanbitna ansiktsuttryck skiljer honom från fler- talet andra figuranter.