sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 Beräkning och diagram: 1999. Som vi kan se ökade produktion snabbare än den svenska , medan skillnaden , , var relativt . rasade produktion och då gick förbi när det gäller BNP per capita. Tilläggas bör att en sådan här beräkning avviker något från en köpkraftsjusterad beräkning över hela perioden. En del av denna avvikelse har att göra med att köpkraftsjusteringen görs i löpande priser, vilket alltså inkluderar terms of trade-förändringen, till skillnad från en fastprisberäkning. En del av förändringen speglar också en skillnad mellan korg av köpkraftsjusterade va- ror/tjänster och respektive lands prisdeflatorer för BNP:s olika komponenter. Helt exakt blir alltså inte en köpkraftsjusterad beräkning, men antagligen överensstämmer den någorlunda väl med verkligheten. Att utgå från 0 eller 1970, som i ett index, gör att man ignorerar de olika ländernas relativa utgångsläge. Ett sådant beräk- ningssätt överdriver faktiska eftersläpning. Att räkna om respektive lands BNP och konsumtion 1970 via växelkurserna utan att ta hänsyn till prisnivåerna i de olika länder- na, ger också en skev bild. Ett sådant beräkningssätt underskattar faktiska eftersläpning. Den bästa bilden av vad som har hänt ger alltså antingen dia- grammet ovan, där det köpkraftsjusterade utgångsläget läggs ihop med volymökningen, eller också en användning av köpkraftsjuste- rade siffror såväl för utgångsläget som för utvecklingen. Den sistnämnda metoden ger ett diagram som nedan, där Österri- kes BNP per capita i procent av BNP per capita redovisas. BNP per capita i procent av 1970–97. BNP per capita i procent av 1970-97, köpkraftsjusterad. 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 Sammanställning och diagram: 1999. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Om emellertid huvudorsaken till eftersläpningen i BNP är efter- släpningen i konsumtion gentemot omvärlden, vilka är då orsaker- na till att vår konsumtion ökat så lite i ? Huvudorsaken – enligt de fakta jag fått fram – är att vi har släpat efter andra länder när det gäller ökningen av reallönerna. fram 90-talet ökade inte reallönerna alls, mätt i fasta priser före skatt. ökade de flesta andra länder sina reallöner år , tills ett gap uppstod mellan oss och omvärlden. Visserligen konsumerade svenskarna på krediter mer än i omvärlden, men när krisen kom och vi fick en realrän- techock då föll medborgarnas konsumtion ytterligare tillbaka gentemot omvärlden. dolde på så sätt en tudelning som redan var ett faktum i svensk ekonomi, och som återkom först un- der depressionen . Det finns förvisso länder där reallönerna har fallit kraftigare än i . är ett sådant exempel. Detta har de kompenserat ge- nom att arbeta fler timmar i genomsnitt än svenskarna. Jämfört med genomsnitt har emeller- tid halkat efter kraftigt när det gäller reallön och (därmed) kon- sumtion och (därmed) tillväxt. T ä nkbara orsaker till eftersl ä pningen En sammanfattning av de enligt mig viktigaste orsakerna till raset gentemot omvärlden skulle kunna se ut så här: 1.En överreaktion på kostnadskrisen, efter vilken man aktivt för- söker trycka ned reallönerna på vinsternas bekostnad. 2.En överreaktion på de bytesbalansunderskott som uppkom , framför allt efter oljekriserna OPEC I och OPEC II, vilket medförde en strategi som gick ut på att man ville föra över resurser från den privata och offentli- ga skyddade sektorn (PS och OS-sektor) till den konkurrensut- satta delen av ekonomin (K-sektorn), exportindustrin. 3.Dessa två strävanden kombinerades i viljan att devalvera och ytterligare trycka ned reallönerna med stram finanspolitik, t.ex. höjning av indirekta skatter och avgifter. 4.Den omfördelning man genomförde , med fallande reallöner och exceptionellt kraftiga finansiella vinster skapade en grogrund för 80-talets spekulationsekonomi. 5.Devalveringar, momshöjningar, och ett frisläppande av kredi- terna efter avregleringen 1985, ökade den svenska inflationen gentemot omvärlden (som slog om till en stramare penningpolitik och på så sätt växlade ned pris- lönespiralen). 6.Politiken kom också att hämma kapitalbildning och produkti- vitet, och kom att bidra till en inlåsning av arbetskraft i mindre lönsamma sektorer, som delar av industrin led av ar- betskraftsbrist. 7.En restriktiv ekonomisk politik i lägen där den internationella efterfrågan sviktade; samt . Man har alltså fört en procyklisk, motkonjunkturell politik när det gäller den inhemska delen av ekonomin. De expansiva inslag som ändå uppträtt under dessa perioder har främst de automatiska stabilisatorerna, typ arbets- löshetsförsäkring, stått för. 8.En uppbindning till konstlade mål som överskott i bytesba- lansen, fast fixerad växelkurs och överskott i statsbudget som kostat mer än det man med dessa mål velat uppnå. 9.En allmänt konsumtionsfientlig inställning hos våra styrande, inte bara mot privat konsumtion utan också mot offentlig, vil- ket bland annat genom besparingar på skolans och sjukvårdens områden slagit mot humankapitalbildningen. 10.En för hög marginalskatt som, särskilt , ge- nom att inflationen flyttade upp även medelinkomsttagare i allt högre skatteklasser, slog mot den privata konsumtionen. 11.En dålig samordning i tiden mellan olika ekonomisk-politiska åtgärder, som avregleringarna och den stora skattereformen, den dåliga samordningen mellan finans- och penningpolitik som följt av upplåsningen kring mål som fast växelkurs. 12.Den stora skattereformens ändrade regler för avdragsrätt, som bidrog till att utlösa fastighetskrisen och därmed bankkrisen. 13.De nya regler som skattereformen innebar (se Perbo, Ekono- misk Debatt), bland annat att bostadsinvesteringar som enda VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? vara, tjänst eller kapitalplacering i hela ekonomin belades med både konsumtions- och kapitalbeskattning, och att så omfat- tande regeländringar för bostadsmarknaden genomfördes så tvärt. 14.Bristen på konkurrens i den privata skyddade sektorn (PS- sektor), vilket har lett till en högre prisnivå i än i många jämförbara länder. Se exempelvis , Vägen till välstånd (red.) och (SOU 1993:16). 15.En skattepolitik som missgynnat företagande och ägande, på så sätt att en högre progressivitet i skatteskalorna och en högre kapitalbeskattning än i jämförbara länder har missgynnat in- vesteringar och tillsammans med globaliseringen bidragit till att en del av de investeringar som kunde ha realiserats i i stället efter valutaavregleringen kom till stånd utomlands. Ytterligare faktorer finns, som alltid, detta är självfallet ingen hel- täckande förklaring, och säkert har jag, som alla andra bedömare, missförstått ett och annat orsakssamband och utelämnat viktiga faktorer. Faktorer, som åldersstruktur och sysselsättningsgrad gentemot omvärlden, har spelat en viss roll under vissa år, men kan inte en- ligt mina beräkningar förklara raset gentemot omvärlden. Den kompetente ekonomen har i sin utredning ekonomi i en internationell jämförelse (1997) tittat på dessa saker. I ett diagram där jämförs med 22 (di- agram 22) framkommer bland annat följande: , innan vi fick depression i , hände följande, relativt 22. 1.Andelen personer i arbetsför ålder (15–64) sjönk i rela- tivt omvärlden. 2.Förvärvsfrekvensen (hur många ur kategori 1 som tillhör ar- betskraften) steg. 3.Antalet sysselsatta i procent av arbetskraften (kategori 2) steg. 4.Antalet sysselsatta i procent av befolkningen steg fram till bör- jan av 80-talet, men sjönk sedan successivt. relationen gentemot på denna punkt näst intill oföränd- rad . faller såväl förvärvsfrekvens som andel sysselsatta i pro- cent av arbetskraften och andel sysselsatta i procent. Den viktigaste siffran för del när vi jämför tillväxten per capita är antalet sysselsatta i procent av befolkningen, som sammanfattar de övriga kurvorna. Eftersom denna siffra var i stort sett oförändrad relativt 22 drar jag slutsatsen att antalet sysselsatta i procent av befolkningen har spelat en klart underord- nad roll när det gäller tillväxt . Efter det har krisen varit huvudanledningen till den sjunkande sysselsättnings- graden. Min bedömning är alltså att den ekonomiska politiken på ett avgörande sätt har kommit att påverka utfallet för produktion och sysselsättning i . Kort sammanfattning om den ekonomiska politiken ekonomiska politik har vid olika tillfällen avvi- kit från omvärldens. Vid andra tillfällen har den ekonomiska poli- tiken i stället anpassat sig till utvecklingen i omvärlden. första avvek genom att föra en stramare ekonomisk politik än andra länder. Efter oljekrisen /74 förde vi i stället en mer expansiv politik än omvärlden, delvis som en reaktion på de förlorade årens åtstramning och medföljande arbetslöshet. Den kostnadskris som uppstod i samband med detta kom att försvåra för svensk exportindustri, vilket ledde till att man beslöt devalvera den svenska kronan och strama åt den inhemska efterfrå- gan. Reaktionen på kostnadskrisen blev att dominerande svenska ekonomer och politiker bytte ekonomisk- politisk strategi. Detta var också en följd av nya internationella strömningar, där keynesianismen förlorade mark och där nya eko- nomiska teorier som monetarismen tog över allt mer. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? I försökte man i fortsättningen hålla nere den inhemska efterfrågan – främst privat och offentlig konsumtion – för att föra över resurser till exportindustrin. På så sätt hoppades man få en hög tillväxt. Tillväxten skulle vara driven av export och investe- ringar. Med ett antal devalveringar, momshöjningar och återhåll- sam ekonomisk politik bromsades medborgarnas reallöner så att dessa kom att släpa efter omvärldens till mitten av 80- talet. Den inhemska efterfrågan halkade därmed efter omvärldens, vilket i sin tur ledde till att vår BNP ökade långsammare än i andra länder. Vår tillväxt blev med andra ord lägre. Genom att trycka ned den privata konsumtionen och (därmed de privata investeringarna) ännu hårdare än den offentliga så mins- kade därmed den privata konsumtionens och den privata syssel- sättningens andel av BNP ännu snabbare än i andra länder, och snabbare än vad den naturliga förvandlingen från industrisamhälle till tjänstesamhälle medförde i hela västvärlden. När man genom sin inflationsdrivande politik parallellt hade skapat ett minskat finansiellt sparande hos medborgare och småfö- retag och ett ökat finansiellt sparande hos exportföretag och ban- ker, släpptes krediterna fria, vilket ledde till en våldsam ökning av krediterna och en snabbt stigande inhemsk ef- terfrågan (mot den uttalade strävan att hålla ned densamma). Un- der 1986 och ökade konsumtionen kraftigt i , därefter föll den tillbaka till en svag ökningstakt, bland annat till följd av att marginalskatterna slog mot konsumtionen. , efter devalveringarna, tog de privata investe- ringarna fart i . Dessa investeringar drevs först av ex- portuppgången, sedan av konsumtionsuppgången och slutligen av den lånefinansierade och statligt subventionerade fastighets- och byggboomen. Genom en låsning av växelkursen var förhindrad att bromsa kreditexpansionen. hade fått en spekulationseko- nomi, där industriellt nytänkande och produktivitet hämmades på bekostnad av rent finansiella vinster. Sysselsättningen ökade, bland annat i lågproduktiv privat tjänsteproduktion, som in- dustrin på sina håll led brist på arbetskraft. togs valutaregleringen bort, vilket bland annat ledde till att svenska företags direktinvesteringar och portföljinvesteringar ökade mycket kraftigt, som svenskar var de största köparna av fastigheter i städer som . rådde den så kallade utlandslånenormen, signerad , som innebar att staten inte fick ta upp lån utom- lands. I stället tog privata företag upp stora lån utomlands till låg ränta och lånade ut pengar till staten för en betydligt högre ränta. Denna mellanskillnad, detta räntearbitrage, blev en kraftig in- komstkälla för många företag, något som bland andra och skrivit om. Staten hade dessutom ga- ranterat att växelkursen skulle förbli låst, så risken föreföll liten. hade dock sin devalveringshistoria, så dessa lån innehöll ändå en betydande riskpremie, vilket bland andra LO-ekonomen betonat när han krävt att staten ska låna utomlands och ta på sig valutarisken i stället för den privata sektorn. Detta, mena- de , skulle minskat räntegapet mellan oss och omvärlden. Ut- landslånenormen var av allt att döma en dyr affär. kom många bankers och företags utlandslån att förvandlas till fällor. Fastighetskrisen utlöstes av den stora skatte- reformens drastiskt minskade avdragsrätt i kombination med den hårda antiinflationspolitik som fördes . Från negativ realränta efter skatt fick vi på en mycket hög real- ränta. Då föll fastighetspriserna, och hela spekulationsbubblan, med våldsamt uppdrivna tillgångsvärden, sprack. Detta bidrog till att driva in ekonomin i en depression. Låsningen av det ekonomiska tänkandet var ett av de fenomen som banade väg för depressionen. Den svenska exportindustrins konkurrenskraft hade försämrats kraftigt, mycket beroende på att devalveringarna 1981 och 1982 tillsammans med höjd moms hade dragit upp inflationen och tvingat löntagarna att försöka kompen- sera sig med höjda nominella löner. hade omvärlden med en stram penningpolitik växlat ned löner och priser. Detta medförde, tillsammans med en sjunkande dollar, att vår ex- portindustri fick allt svårare att konkurrera. Det blev inte bättre när våra politiker knöt kronan till ecun, bland annat som en strävan att börja anpassa till ett medlemskap i . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? nan fixerades till en för hög kurs, vilket förvärrade krisen för ex- portindustrin. När det gäller våra relativa arbetskraftskostnader per produce- rad enhet så var de emellertid fortfarande lägre än de varit före de- valveringarna 1981 och -82, de var även lägre än de var före kost- nadskrisen (se diagram). Men exportindust- rin hade levt med ett så gynnsamt kostnadsklimat att även en måttfull höjning gentemot konkurrentländerna vållade stora problem. Man klarade inte omställningen från extremt lågt kostnadsläge, utan började inrikta sig på en ny nedskrivning av kronan. Relativa arbetskraftskostnader per producerad enhet i till- verkningsindustrin 1970–95. Källor: och . Den konstlade överhettningen drev dessutom fram en överefter- frågan på arbetskraft som drog upp löneökningarna kraftigt , vilket ytterligare försämrade läget. Den socialdemokratiska momshöjningen 1990 fick inflationen att ta fart jämfört med omvärldens, och fick vi en regeringskris. Valutautflödet ökade, och rykten om en devalvering sattes igång. Någon devalvering skulle det ändå inte bli, hade man tänkt sig. Hela samhällsdebatten var inställd på att devalveringar var skadliga och att vi nu inte skulle devalvera fler gånger. Den borgerliga rege- ring som tillträdde slog fast att nu var det den hårda normpolitiken som gällde. Löntagarna skulle stå sitt kast för löne- ökningarna. Hur arbetslösheten än ökade så tänkte inte regering justera valutakursen. Industrins konkurrenskraft skulle i stället justeras via arbetslösheten. En högre arbetslöshet skulle, i neoklassisk ekonomisk anda, disciplinera löntagarna tills priset på arbetskraft hade sjunkit och jämvikt mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft på så sätt kunde återställas. Att tro att ekonomer som , och – som låg bakom normpolitiken – hade tänkt sig en massarbetslöshet av det slag vi nu fick, det är dock en tanke som rimmar illa med verkligheten. De har haft en teori, i det här fallet en tro på normpolitikens välsignelsebringande effekter, och denna teori har kolliderat med verkligheten, som alla teorier tende- rar att göra. Allt detta ledde emellertid till turbulensen , då Eu- ropas valutor gungade och den svenska skutan var förtöjd med normpolitikens ankare, den fasta växelkursen. Detta ankare var dock gjutet med en tyngd som höll på att dra hela skutan till bot- ten. Inte förrän och – vem det var träter de om – slutligen kapade ankarlinan så sjönk vattnet ned igen från relingen och den svenska skutan klarade sig från att gå i kvav. De våldsamma kostnaderna för den stigande arbetslösheten för- sämrade statsfinanserna till den grad att regeringen , som efterträdde regeringen , såg sig nödsakad att genomföra det hårdaste saneringsprogrammet som genomförts i hela västvärlden. Den offentliga sektorn hade fått agera städgumma efter den finan- skraschen, nu höjdes skatterna drastiskt, och genom denna reduk- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? tion återfördes en del av den skatt som for överbord under . Genom saneringspolitikens nedskärningar gick det också ut över de medborgare som aldrig för egen del hunnit förstå vad me- diernas rapporter om köpfesten gick ut på. De hade ju inte levt över sina eller någon annans tillgångar. har svensk industri gått bäst i hela världen. Man har rationaliserat hårt, efter de liknöjda åren , och ök- ningstakten för såväl industriproduktion som produktivitet ligger i världstopp. Genom den självständiga försorg – och genom den svaga efterfrågan i den inhemska delen av ekonomin – har inflationen varit västvärldens lägsta. Hårda rationaliseringar i den tilltagande internationella konkur- rensensen har lett till en stigande produktivitet. Denna konkurrens har tvingat företagen att skära ned personalstyrkan och rationalise- ra, vägen att höja priserna har varit stängd. Reallönerna har ökat , vilket en del eko- nomer och politiker har klagat på, men efter att reallönerna har stått stilla under kan man tycka att en höjning är befogad, särskilt som produktiviteten har ökat våldsamt – mer än löneök- ningarna. Ökar produktiviteten mer än lönerna så minskar samti- digt industrins produktionskostnader. Hur detta förhållande kommer att utvecklas framöver vet . Vi vet dock att problemet med lönebildningen inte har blivit särskilt sakligt och allsidigt belyst av ledande ekonomer och politi- ker. Den privata sysselsättningen har efter exportuppgång, privat skuldsanering och reallöneökning återhämtat sig en del. Den of- fentliga sysselsättningen, som drogs ned mitt i raset för den privata sysselsättningen, har åter börjat öka. Den totala arbetslösheten är emellertid när detta skrivs fortfarande mycket hög, vilket döljs om man bara nämner den öppna arbetslösheten på . När det gäller sysselsättningens ras så är min slutsats att om den inhemska efterfrågan bara tillåts öka per capita , och vi får en rationalisering och en modernisering av maskinparken, då kan omöjligen syssel- sättningen utvecklas positivt. Många av de arbetstillfällen som ska- pades hade inte sin grund i stigande reallöner och en sund ekonomisk tillväxt, utan snarare i det drivhusklimat som följ- de på de stora devalveringarna och den inflationsdrivande politi- ken. När det belånade taket till detta växthus lyftes bort, och vi dessutom hade ekonomer och politiker som direkt uppmanade regeringen att släppa fram en ökad arbetslöshet, då var ut- gången förmodligen given. Strävan att gynna exportindustrin på den inhemska ekonomins bekostnad har lett till en klyfta mellan företag, regioner och pri- vatpersoner som växt sig större än . Strategin ledde inte ens till en kraftigare exportökning än omvärl- dens. Däremot ökade de finansiella vinsterna mer än i något annat land i västvärlden. Företagens finansavdelningar har vuxit mer än företagens produktionssida. Västvärldens mest explosiva ökning av aktier, västvärlden lägsta ökning av konsumtionen per invånare. Det svenska samhället är nu tudelat, och den svenska modellen, med sitt samförstånd och strä- van efter balans mellan samhällskrafterna, ett minne blott. Slutsatser om ekonomi och demokrati Vilka blir då slutsatserna av allt detta när det gäller sambandet mellan ekonomi och demokrati? Det är upp till läsaren att dra sina egna slutsatser av det som framkommit. Personligen drar jag bland annat slutsatsen att det demokratiska inflytandet över den ekonomiska politiken har varit mycket begränsat , detta trots att de ekonomisk-politiska besluten oftast rent formellt har fattats på ett oklanderligt sätt. Det som föranleder slutsatsen är snarare att med- borgarna på grund av bristfällig kunskap och otillräcklig förmed- ling av fakta bara delvis och ytligt har fått veta vad som egentligen har försiggått; de har dessutom fått direkt vilseledande uppgifter om centrala parametrar som till exempel de offentliga utgifternas storlek, de offentliga utgiftsräntornas storlek och tillståndet för de offentliga finanserna, lönebildningens del i kostnadskrisen, kon- sumtionens utveckling, och de har fått en felaktig beskrivning av VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? orsakssambanden när det gäller bytesbalansunderskottet, inflatio- nen och den relativa eftersläpningen gentemot omvärlden. Detta måste betraktas som synnerligen allvarligt, och knappast värdigt en demokrati där medborgarna har hög bildningsnivå. Att bara redovisa utgifter och inte inkomster i sin självdeklara- tion kan få mycket allvarliga konsekvenser för en enskild medbor- gare. Gör man likadant som finansminister i ställs man inte till svars, i stället väntar beröm från ett antal så kallade analytiker. Att som ekonom tala om att de offentliga utgifterna har ökat mer än i omvärlden utan att ens ha gjort en undersökning om sa- ken, det föranleder inte någon som helst kritik eller uppmärksam- het i medierna. Tvärtom initierar detta ofta debatter om hur vi ska bringa ned de offentliga utgifternas andel av produktionen. En slutsats av detta blir att om debatten om svensk ekonomi hade varit öppnare och mer saklig då hade våra styrande inte kun- nat bedriva en ekonomisk politik som fått en sådan mager utdel- ning vad ökningen av vårt samlade välstånd beträffar. Orsaken till bristen på saklig information om vår ekonomi bör nog inte sökas i någon konspiration av illvilliga krafter i samhäl- let. Som jag ser det bör man i stället söka förklaringen i fenomen som underskottet på kunskap, kampen mellan olika samhällsintres- sen, koncentrationen av makt och ekonomiska resurser samt dras- tiska förändringar i samhällsklimatet, utlösta av internationella strömningar och nya realekonomiska förutsättningar. Följderna för ekonomi och samhälle får vi emellertid leva med framöver. För en utförlig genomgång av privatekonomiska och sociala konsekvenser för olika samhällsgrupper, se SCB:s rapport och ojämlikhet i 20-årsperspektiv 1975–1995. Redaktörer för nämn- da rapport var och på SCB. Av rapporten framgår bland annat att , trots nedskär- ningarna , fortfarande tillhör de länder i världen som har mest utbyggt välfärdssystem. Men det framgår också att många grupper har fått det klart sämre under depressionsåren. Det framgår också i nämnda rapport (kapitel 7, s. 604)att de re- ala arbetsinkomsterna för heltidsarbetande 1995 i stort sett låg kvar nivå (plus i fast penningvärde). Det är en skandal i sig att medborgarna i inte fått en kraftigare ökning av sin materiella levnadsstandard i ett land där exportindustrin, bankerna och aktieägarna har gjort kraftigare vinster än i så gott som alla andra länder. Detta måste betraktas som ett mycket kraftigt misslyckande i ett land med en så ultra- modern maskinpark och hög utbildningsnivå. är trots allt världens mest datoriserade land och världens näst mest robotisera- de land. Domen över det demokratiska systemets sätt att fungera måste därför bli hård. Jag har tidigare nämnt tre grupper som särskilt ansvariga för det som inträffat; ekonomer, politiker och journalister. Alla medborgare har dock ett ansvar. Att bara gå och rösta och lita på att våra folkvalda ordnar allt till det bästa när det gäller vår gemensamma ekonomi är knappast hållbart längre, i den mån det någonsin varit det. är journalist med inriktning på nationalekonomi och ekonomisk historia. Har varit sysselsatt med en studie kring ekonomi i ett internationellt perspektiv. Har skrivit om detta i , , , m. fl. Hans rön har uppmärksammats i bl.a. A-ekonomi och .