sou · GNB348d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Att erbjuda stöd till PRO:s medlemmar och kontaktpersoner var också en uppgift, liksom att stödja skolor och dagis i sin stödverksamhet. Hos fanns även jour , när inte kriscentret var bemannat. Även polisens ansvarige för det operativa arbetet in- gick i Samordningsgruppen. Samordningsgruppen höll presskonferenser regelbun- det från den första dagens förmiddag. I arbetet i Samordningsgruppen deltog även en pastor från som representant för kyrkan och när kriscentret avvecklades tog han ansvar för Estoniajou- ren. På initiativ av denne person bildades en referens- grupp med medlemmar från olika församlingar, vilken bland annat behandlade ceremoniella frågor. På genomfördes debriefing för involverad personal. En av de församlingar inom som deltog i stödarbetet var i , bland annat genom att erbjuda berörda möjlighet till samtal, delta i Estoniajouren och genomföra andakter och en TV- sänd minnesgudstjänst i kyrkan. Långsiktiga stödinsatser har gjorts i enlighet med vad som är brukligt i situationer med plötsliga, oväntade och våldsamma dödsfall, försam- lingen har till exempel erbjudit möjlighet att delta i sorge- grupp och fortsatt kontakt med den präst som ansvarat för begravning eller minnesgudstjänst. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D I bildades en anhörigförening som erhöll statligt bidrag för sin verksamhet. Föreningen avslutade sitt arbete . bildades en ny förening – An- höriga för bevarad gravfrid vid Estonia – inför beslut i frå- gan om ett eventuellt omhändertagande av omkomna inuti och utanför Estonia. Samordningsgruppen medverkade till att årsdagen av förlisning uppmärksammades. Ett minnes- monument avtäcktes i samband med en minnesstund. Be- slut fattades dock om att Samordningsgruppen inte skulle föra traditionen med minnesstund vidare utan istället överlåta till anhöriga att själva utforma den fortsatta tradi- tionen. Enligt uppgifter från Samordningsgruppen pågick ett 10-tal kontaktpersonsuppdrag fortfarande . Samordningsgruppens träffar med kontaktperso- nerna avslutades dock . En uppfattning i Samordningsgruppen är att an- höriga i kommit långt i sin bearbetning av upplevelserna i samband med Estoniakatastrofen. Upp- märksamhet kring Estoniakatastrofen i massmedierna och en återkommande fokusering på frågan om bärgning av fartyget och de omkomna uppges dock vara återkom- mande orosmoment. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D En sammanfattning av en utvärdering av kyrkans insatser i det psykosociala stödarbetet på riksnivå, i stiften och i pastorat och församlingar. Ianalysgruppens tidigare rapport belystes översiktligt det arbete som utförde i samband med Estoniakatastrofen. I detta kapitel har gruppen valt att re- dovisa en sammanfattning av den utvärdering57 av kyrkans insatser som genomfördes efter Estoniakatastrofen. Slut- satser och förslag som framförs i utvärderingen har varit av intresse, mot bakgrund av analysgruppens uppdrag att be- lysa vilka långsiktiga verkningar Estoniakatastrofen fick för det svenska samhället och vilka lärdomar som kan gö- ras för framtiden. I utvärderingen konstateras att Estoniakatastrofen med- förde att religionens och kyrkans roll uppmärksammades, dels ur det individuella perspektivet där behovet av att finna religiösa uttrycksformer och bearbeta existentiella frågor tydliggjordes, dels ur samhällets perspektiv där kyr- kans funktion diskuterades. Kyrkan anses ha en dold roll som bör studeras, inte minst inför organisatoriska föränd- ringar i relationen mellan och samhället. De lokala pastoraten och församlingarna viktigast Erfarenheterna i samband med Estoniakatastrofen visar att det viktigaste kyrkliga arbetet ägde rum på det lokala planet, i pastorat och församlingar. Denna erfarenhet bör medföra att lokalplanets beredskap utvecklas ytterligare. I utvärderingen konstateras vidare att massmedierna har en viktig roll i katastrofsituationer och att det i planering av kris- och katastrofberedskap bör planeras för mas- smediekontakter och informationsvägar. Beträffande organisation av den rikskyrkliga verksamhe- ten konstateras att en revidering av riktlinjer för och de fria trossamfundens insatser vid stora olyckor och katastrofer bör göras. Det föreslås också att en minneslista för församlingsmedarbetare bör tas fram. Den rikskyrkliga organisationen behöver vidare utar- beta en beredskapsplan som innehåller ansvars- och re- sursfördelning, samordning och interninformation, lik- som larm- och jourfunktioner. I samband med detta bör en permanent krisledningsgrupp utses som vid en krissi- tuation kan etablera ett krisledningskansli i en förberedd lokal inom i . Kommunikation och samband mellan rikskyrkan och stiften bör även ingå i katastrofplaneringen. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Det konstateras även att möjligheterna att förankra ut- talanden och policybeslut som måste tas av riksorganisa- tionens ledare i en akut situation bör utredas. En beredskapsplan, liknande den som föreslås för riks- organisationen, bör även finnas för respektive stifts- organisation. Erfarenheter efter Estonia pekar också på att kontakt bör etableras snabbt mellan stiftsorganisationen och pas- torat och församlingar som drabbas av en katastrof. Detta har betydelse bland annat av psykologiska orsaker. Mot- svarande gäller även för kommunikation och samband mellan rikskyrkan och stiften. Behovet av att även på stiftsnivå tillvarata erfarenhe- terna efter Estoniakatastrofen understryks och det föreslås att utvärderingar skall göras. I samband med detta nämns att personal och präster i särskilt drabbade pastorat och församlingar bör erbjudas stödsamtal, i synnerhet efter krisarbetet i samband med just förlisning, men även allmänt exempelvis efter enskilda svåra dödsfall. Katastrofer som för med sig att flera pastorat berörs kräver genomtänkt ledningsfunktion. Utvärderingen föreslår en översyn över hur denna skall utövas och sammansättas. En annan erfarenhet efter Estonia är att kyrkorummet har en stor betydelse för många människor. Kyrkorna bör därför vara öppna för enskild stillhet och andakt på tider som passar de berörda bäst. Pastoraten och församling- arna bör finna former för att möjliggöra detta. I planeringsarbetet inför eventuella katastrofer bör ingå att upparbeta personliga kontakter med andra sam- hällsfunktioner för bästa samverkan i akuta situationer. Avslutningsvis konstateras att de pastorat och försam- lingar som hade beredskapsplaner hade större möjlighet att möta de krav som ställdes i samband med Estonia- katastrofen. Det föreslås att beredskapsplaner utarbetas i samtliga pastorat och församlingar i samverkan med andra berörda samhällsfunktioner. Planerna bör även övas. Präster och själavårdare från församlingar i medverkade i stödarbetet i Estline- terminalen. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D En redovisning av organisationens del i det psykosociala stödarbetet i och i några svenska kommuner samt insatser för drabbade i . Bland de organisationer som deltog med frivilliga insatser i stödarbetet för anhöriga och överlevande fanns Svenska Röda korset. Organisationens centrala sekretariat ligger från Estlineterminalen, och verksamhet bedrivs i 24 distrikt i hela landet. Organisationens verksamhet omfattar både sjukvår- dande och sociala insatser. Man har omkring 500 röda- korslärare och ett 100-tal grupper som är utbildade i första hjälpen och utbildar även hemvärns- och civilsamariter för uppdrag inom totalförsvaret. En del av den sociala verksamheten består i telefon- jourer som Jourhavande medmänniska och Jourhavande kompis. Med hjälp av frivilliga insatser genomförs även besöksverksamhet på fängelser och andra institutioner men även i hem. En liknande verksamhet bedrivs på sjuk- hus med hjälp av sjukhusvärdinnor vars uppgift är att be- söka och samtala med patienter och konvalescenter. Svenska Röda korset ingår i den internationella röda- korsrörelsen som har långvarig erfarenhet av insatser i så- väl krig som vid olika påfrestningar i fred. sammankallades en katastrofgrupp med representanter från olika verksam- hetsgrenar till ett möte. Gruppens verksamhet inriktades på ledning och organisation av psykosociala stödinsatser. Den egna organisationen inom och utom landet kontakta- des och såväl Finska som Estniska Röda korset erbjöds bi- stånd. Katastrofgruppen vände sig även till ledningsstaben i Estlineterminalen med erbjudande om frivilliga psyko- sociala insatser men något svar gavs inte. Efter några tim- mars avvaktan beslutade katastrofgruppen på eget initiativ att en grupp på fyra personer skulle bege sig till Estline- terminalen. Då gruppen anlände var vänthallen fylld av anhöriga och det var uppenbart att fler stödpersoner behövdes. På plats fanns två frivilliga från Röda korsets verksamhet . I samtal med ledningsläkaren er- bjöd gruppen såväl stödpersoner som lokaler och fick se- nare uppgift om att 10 frivilliga behövdes. Dessa mobilise- rades via det centrala sekretariatet och genom Stock- holmsdistriktet, som sände frivilliga från Jourhavande kompis och från . fanns för- stärkning på plats. Ytterligare ett tiotal personer fanns be- redda att bistå i arbetet vid behov. S A M H Ä L L E T S I N S A T S E R F Ö R P S Y K I S K T O C H S O C I A L T S T Ö D Jourhavande medmänniska med fler personer och utökat Ledningen i terminalen informerade om att lokaler fanns tillgängliga på för fortsatt stöd och infor- Dagarna efter arbetet i terminalen togs uppföljande mation till anhöriga. När tre personer från Röda korset kontakter med anhöriga som man försökt ge stöd och anlände konstaterades att det rådde brist på såväl informa- tion som stödpersoner och det var oklart vem som ansva- Ekonomisk hjälp till anhöriga i rade för verksamheten. Röda korset kontaktade därför ledningen i terminalen och såg till att förstärkning av fri- I ett samarbete mellan Svenska och Estniska Röda korset villiga kom till hotellet. genomfördes en insamling i för ekonomisk hjälp även avlösning av de frivilliga. till anhöriga i . En fond inrättades för särskilt stöd Genom Röda korset fick personalen som varit involve- till barn och ungdomar. Fonden finns fortfarande öppen rad i katastrofarbetet på hotellet senare stödsamtal, Psykosocialt stöd till besättningen ombord på Tio av Röda korsets distrikt i landet berördes särskilt av Estoniakatastrofen: , , , , , , , Väst- Röda korset om hjälp med stöd för den besättning på far- manland, och . I samtliga av dessa tyget som deltagit i räddningsarbetet. fanns beredskap för psykosociala insatser. behov av såväl finsk- som svensktalande stödpersoner. de lokala s.k. kretsarna togs kontakter med ortens kris- par timmar senare fanns en stödgrupp bestående av tre grupp och hjälp erbjöds men kontakterna ledde inte till finsktalande personer och två personer från den psyko- I en del distrikt bistod Röda korset dock med sociala stödgruppen58 redo för insats. materiell hjälp, exempelvis lokal och filtar. omkring 23-tiden och stödgruppen gick då ombord för att bistå besättningen. Liknande insatser gjordes även för besättningen på far- Samtliga distrikt utökade sina telefonjourers verksamhet men mottog inte något större antal samtal. Röda korsets ungdomsförbund genomförde särskilda in- satser för att nå ungdomar som berördes av katastrofen, bland annat utökades jouren för Jourhavande kompis. Utöver denna telefonjour förstärktes även Röda korsets Stöd till egen personal För personal och frivilliga som varit involverade i stöd- arbetet i terminalen och ombord på organisera- des stödsamtal. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A Flera av dem som överlevde katastrofen vill berätta sin historia, dels som en del av läkningsprocessen, dels för att samhället skall ta tillvara deras erfarenheter för att lära . Mediernas berättelser om de överlevande var många och känslomässiga tiden direkt efter Estonias för- lisning. Försöken att få kontakt med överlevande som låg på sjukhus var närgångna från mediernas sida. Stark kritik har förts fram från överlevande mot hur en- skilda journalister behandlade dem. I mediernas skild- ringar av katastrofen fick de personifiera de lyckligt lot- tade, de som mirakulöst undkom döden i denna katastrof där så många människor miste livet. Mediernas skildringar redovisas i de följande två kapitlen. Efter hand, när mediernas rapportering gick in i ett annat skede och inte längre beskrev olycksnatten riktades intresset inte längre mot de överlevande. När bärgnings- frågan diskuterades i medierna, vilket den gjorde hela hös- ten 1994 fram till regeringens beslut , skildra- des framför allt experters och politikers uppfattningar i frågan men också anhörigas. De anhöriga skildrades som sörjande och i flera fall som en motpart till regeringen i denna fråga. Överlevandes inställning skildrades inte. De flesta som överlevde Estoniakatastrofen hade be- gränsade fysiska skador. Därför skickades de i flera fall di- rekt hem på finska sjukhus. Av de 552 svenska medborgare som reste med Estonia över- levde 51, ytterligare tre av de överlevande var bosatta i . De var utspridda över hela landet och tappade snart kontakten med varandra och den katastrof som blev alltmer avlägsen. De förväntades gå vidare, de hade ju livet i behåll. De som mist sina anhöriga i olyckan hade sin sorg men de andra överlevande förväntades inte sörja. När den första chocken hade lagt sig hade många av de överlevande behov av att tala med varandra och med andra människor om det som de hade varit med om. Hur kunde Estonia sjunka så snabbt? Vad berodde haveriet på? Hur skulle de som överlevande gå vidare i livet? Hur mådde andra som överlevt? Hur finner man återigen mening i livet när man sett människor omkring sig dö? Flera överlevande har i samtal med analysgruppen uppgi- vit att de upplever ett stort behov av att berätta om det som de upplevt. De vill att samhället skall lära något av det som de har varit med om och de vill själva förstå för att kunna gå vidare genom livet med denna erfarenhet. Nå- gon av de överlevande har kontaktat räddningstjänsten för att bidra med sina erfarenheter och för att få frågor besva- rade om varför man gjorde som man gjorde under rädd- ningsarbetet. Överlevande har också medverkat i böcker om kata- strofen och flera har skrivit egna. Överlevande beskriver sina behov på flera plan. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A förstå vad det var som de var med om. De vill se sin egen roll i det som var en stor katastrof lite mer utifrån. De vill försöka få svar på vad det var som gjorde att just de över- levde. Någon har uttryckt att han sökte ledning efteråt från den sakkunskap som finns. Han ville få veta hur andra överlevande från andra stora olyckor och katastrofer har lyckats gå vidare och vad man som överlevande själv kan göra för att kunna uppleva glädje i livet igen. Flera överlevande har för analysgruppen uttryckt att de är besvikna på det offentliga samhället som inte givit dem något tillbaka. De berättar att de mött forskare och psykologer för att få stöd men känner sig bemötta som forskningsobjekt. De har fyllt i ett flertal enkäter och be- svarat ingående frågor om sin hälsa men inte erbjudits uppföljning trots att flera av dem mår väldigt dåligt. Några har närmat sig anhöriga till de omkomna och upplevt en gemenskap med dem. Överlevande bildar en förening Som tidigare beskrivits träffades en grupp överlevande re- gelbundet på i för att samtala om sina upplevelser, fram till en gång . Med vid dessa sammankomster var kuratorer och annan personal från . Man fortsatte att träffas en gång då , de överlevandes förening bildades. Syftet med föreningen var att verka för medlemmarnas sociala och fysiska hälsa samt att förbättra insatserna efter katastrofer och minimera följderna för drabbade. Även sjösäkerhetsfrågor har kommit att engagera föreningens medlemmar. Föreningens verksamhet har sedan bildandet främst bestått i att utbyta erfarenheter, jämföra hur man mår och lära sig skratta igen. Av de överlevande som är bosatta i är 32 medlemmar i föreningen. De överlevande har vid möten med analysgruppen berät- tat att de har känt sig utestängda från samhällets hantering av de frågor som rör katastrofen. Någon uttryckte att han ansåg att det varit alltför lite känslor med i de beslut som fattats, vilket han menar kan vara en orsak till att Estonia- frågan ständigt är aktuell. Han menar att de enda känslor som visades var i samband med att två successiva stats- ministrar förordade att de omkomna och fartyget skulle tas upp ur havet, därefter har allt varit ett försök att på ett rationellt sätt lägga saken tillrätta för att komma vidare. Överlevande uttrycker för analysgruppen hur de på olika sätt upplever att samhället har misslyckats i hante- ringen av Estoniakatastrofens följder. När regeringen beslutade att Styrelsen för psykologiskt försvar skulle vara statens organ för kon- takter med anhöriga till de omkomna efter Estonia- katastrofen exkluderades de överlevande. En överlevande har för analysgruppen berättat att när han framförde öns- kemålet att också överlevande skulle få ta del av informa- tionen fick han från svaret att gränsen måste gå någonstans. SPF beslutade senare på eget initia- tiv att även överlevande skulle erbjudas information. När den nationella minnesvården vid Galärkyrkogården på i invigdes efter katastrofen kände överlevande inte sig välkomna. En uppfattning som har framförts av flera överlevande som analysgruppen mött har varit att samhället inte har lyssnat när de velat erbjuda sin kunskap. De vill berätta vad de vet om hur människor reagerar under extrem stress, om fartygets utrymningsvägar och om livräddningsutrust- ningens funktion vid hårt väder. Överlevande återkommer i samtalen till besvikelsen över att ingen myndighet velat lyssna, att ingen tycks anse att deras erfarenheter är värda att lyssna till. När haveriets orsaker skulle utredas var det främst vitt- nesmål från besättningen som intresserade den internatio- nella . De svenska överlevande som förhördes av den lokala polisen på hemorten fick svara på frågor som syftade till att utesluta misstankar om brott. De fick allmänna frågor om tillståndet på fartyget, inte speci- fika frågor om händelser och förlopp. Flera av de överle- vande som analysgruppen mött uppger att haverirapport- ens förklaring till vad som inträffade inte stämmer med deras egna upplevelser. En man säger att den flotte där han låg inte finns med i haverirapporten. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A efter katastrofen träffades överlevande vid två till- fällen på i . Ytterligare ett möte ägde rum . Syftet med träffarna var att klarlägga vad som egentligen hände när Estonia förliste. Genom att jämföra sina egna uppgifter om vad som skedde med de polisprotokoll av förhören som gjordes dagarna efter kata- strofen med uppgifter i vill de komma till klarhet med vad som inträffade under katastrofnatten. Mötena resulterade i en skrivelse, undertecknad av 27 av de svenska överlevande passagerarna som lämnades till regeringen . I skrivelsen framför de överle- vande att deras genomgång visat att det tidsförlopp som haverirapporten beskriver inte stämmer, att fordon inte surrats korrekt och att deras tidigare vittnesmål förvan- skats. De ställer sig också frågande till varför de som passa- gerare i ögon inte betraktats som vittnen, så som besättningen. Besättningsmän har förhörts upp till åtta gånger av den internationella haverikommis- sionens representanter. De överlevande framför också i sitt yttrande till reger- ingen att de gärna bidrar med sina erfarenheter beträf- fande räddningsarbete och annat. Yttrandet avslutas med en vädjan och rekommendation till regeringen att starta en kompletterande haveriutredning. I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A Mediernas roll i samhället och deras betydelse som förmedlare av information diskuteras. Medierna rapporterar om sådant som inträffat till de direkt berörda och till allmänheten. Stora olyckor eller händelser där människor mister livet, såsom Estoniakatastrofen, tilldrar sig ett stort in- tresse. Detta skapar ett behov av information i en situation där det ofta råder knapphet på information. Vid Estonia- katastrofen skedde olyckan ute på havet dit enskilda inte kunde ta sig. Mediernas roll som förmedlare av informa- tion, granskare, förklarare och tolkare av händelseförlopp spelade en viktig roll för de bilder av det inträffade som skapades i berörda människors inre. De människor som främst kan räknas som berörda är de överlevande, de omkomnas anhöriga och vänner, arbetskamrater till omkomna, anhöriga och överlevande, räddningspersonal, andra hjälpare, fotografer och journa- lister som skildrar nyheten om det inträffade samt alla an- dra som kommer i direkt kontakt med katastrofen och dess följder. Givetvis är även fler än så berörda, om inte på annat sätt så genom att de upplever samhället som otryggt och därmed berörs illa av händelsen. Händelsen kan även återuppväcka traumatiska upplevelser hos personer som förlorat anhöriga i tidigare olyckor eller katastrofer. Massmedierna är kanalen mellan det som inträffat och samhället i övrigt. Medierna förmedlar sina bilder, sina berättelser och tolkningar av det som skett. Medierna kan också erbjuda tröst och dramatik samt ge en inblick i det inträffade. Undersökningar om mediernas roll Styrelsen för psykologiskt försvar tog efter ka- tastrofen initiativ till en omfattande studie beträffande mediernas och kommunikationens roll. Studierna be- handlar såväl mediernas nyhetsförmedling och spridning av information som kommunikationen i samband med räddningsinsatsen och myndigheternas personliga bemö- tande av och kommunikation med de anhöriga. Studien, som är genomförd i samarbete med Över- styrelsen för civil beredskap, , Sta- tens kärnkraftsinspektion och med forskare från , och , har resulterat i sju rapporter. Såväl kvantitativ som kvalitativ metod har använts i de olika del- studierna. Rapporten59 Estonia i nyheterna belyser, genom kvali- tativ metod, nyhetsförmedlingen under de första 19 da- garna efter katastrofen och nyheternas dramaturgi och förmedling till sin publik. Syftet med delstudien beskrivs i inledningen som att ge underlag för en diskussion om journalistikens normer, uppgifter och funktioner, inte att slå fast om mediernas handlande varit korrekt eller ej. Rapporten belyser hur direkt och indirekt berörda be- handlades i medierna och visar bland annat att känslomäs- I N F O R M A T I O N O C H K O M M U N I K A T I O N M E L L A N M E D I E R , M Y N D I G H E T E R O C H B E R Ö R D A siga reportage om anhörigas sorg till en början fick täcka över bristen på fakta kring händelseförloppet. I rapporten , massmedierna och all- mänheten60 redovisas en kvantitativ undersökning om mediernas roll som spridare av nyheten om förlisningen. De frågor som besvaras är bland annat hur och när män- niskor informerade sig om det inträffade, hur de därefter valde att följa händelseutvecklingen och vad de ansåg om den rapportering de följde. Två perspektiv lyfts fram från rapporteringen; den pressetiska problematiken och hur denna händelse skiljer sig från andra nyhetshändelser. En jämförande studie genomfördes i . Resultatet av undersökningen visar att medierna, framför allt radion, tidigt förmedlade nyheten om förlisning till merparten av den svenska befolk- ningen. Dagarna därefter valde ett flertal av media- konsumenterna att följa nyhetsförmedlingen via TV.