sou · GNB3150 · 2000-01-01 00:00:00 — Alternativet till att låta den offentliga sektorn utgöra en tillfällig parkeringsplats för pri- vata sektorns överskuldsättning ter sig å andra sidan förskräckan- de. Väsentligt större produktionsbortfall och arbetslöshet hade bli- vit följden. Om detta med skattereformens effekt på statsfinanserna skriver , välkänd sociologiprofessor, i sin bok på välfärden (DemokratiAkademin/ 1994). När han gör det hänvisar han till sociologiprofessorn , expert på väl- färdsmätning på SCB. publicerade ett diagram i SCB:s Väl- färdsbulletinen (nr 3, 1993) som visade på ett starkt samband mel- lan skattereformen och budgetunderskottet. Om detta skriver Joa- kim : Diagrammet visar att de direkta statliga skatterna minskade från 151 miljarder till 24 miljarder . förvandlades ett budgetöverskott på 31 miljarder till ett under- skott på 136 miljarder. Så citerar han : För tydlig- hets skull bör också påpekas att skatteintäkternas nedgång inte är en konsekvens av minskade nationalinkomster, utan av en politiskt beslutad sänkning av skattetrycket. Skatteminskningen motsvarar med bred marginal det så kallade strukturella budgetunderskottet, dvs. budgetunderskottet efter borträkning av extrakostnader för lågkonjunkturen säger med rätta. Man har alltså genomfört stora skattelättnader, som skall betalas med nedskärningar i välfärden. Frågan är om svenska folket föredrar välfärdsåtgärder framför skattesänkningar, som en del un- dersökningar visar, och om man är villig att betala för välfärden ge- nom ökade skatter. Den nyliberala högerpropagandan hävdar att utgifterna, framför allt för välfärdsåtagandena, är för stora och för- tiger att skatteinkomsterna i stället är för låga. Man hänvisar till budgetunderskottet och låtsas inte om att det till övervägande del är en direkt följd av en icke finansierad skattereform. Med en de- magogi som saknar motstycke i den offentliga debatten görs väl- färdssystemet och en påstådd överkonsumtion av transfereringar och andra offentliga utgifter till syndabockar. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Budgetsaldots utveckling jämfört med den direkta statliga skatten. (Miljarder kronor, priser) Källa: Professor . Ur SCB:s Välfärdsbulletinen nr 3, 1993. Så långt professorerna . Det vore renhårigt om de som oroade sig över det ökade under- skottet öppet kunde ha deklarerat att man var medveten om att skattereformen, krisen och arbetslösheten orsakade en stor del av försvagningen av statens finanser. gav man välfärden och transfereringarna skulden för det underskott som hade uppstått. Då är det lätt att förstå vrede över sakernas tillstånd. När det gäller hela den offentliga sektorn, inte bara staten, minskade skatternas storlek i förhållande till BNP med 6,8 pro- centenheter . ökade trans- fereringarnas och socialförsäkringarnas storlek i förhållande till BNP . Minskade inkomster och ökade ut- gifter gav alltså denna dubbeleffekt som kraftigt försämrade de offentliga finanserna. Sammantaget ökade de totala offentliga ut- gifterna aningen mer än de offentliga inkomsterna steg. Den hu- vudsakliga delen av utgifterna kom som sagt från den ökande arbetslösheten, inte från en allmänt slapp finans- politik. gör alltså tolkningen att finanspolitiken var för expansiv . Om detta säger , förste vice riksbankschef: –Det finns ju lite olika uppfattningar om hur stram finanspolitiken var –94. Jag måste säga att jag levde då i före- ställningen att finanspolitiken var relativt stram, att vi inte egentligen vidtog så mycket nya åtgärder, som spädde på efterfrågan, utan skärpte politiken en aning. Budgeten blev ju kraftigt underbalanserad ändå, till följd av vad man kallar automatiska stabilisatorer. –Men det finns folk som var närmare där och som påstår att det faktiskt inte var så. Det är ju den tes som driver i sin bok, till exempel. Det skedde ju rätt mycket skattesänkningar . Jag minns inte belop- pet, 30 miljarder eller vad det var, och de säger att det var faktiskt större än de besparingsåtgärder som vidtogs. Att nettot faktiskt då var lite expansivt. Men en reflektion som går i linje med dina pri- ors, som det så vackert heter, dina föreställningar som de kommer till uttryck i artiklarna tidigare. säger ungefär så här i sin bok: Felet var att man inte stramade åt ännu mer, man borde ha klämt in en 3–av BNP till. Då ställer jag mig frågan: antag att man hade gjort det, och antag att man hade lyckats med kronförsvaret; vad hade då hänt? Och den frågan ställer han sig aldrig. Den undviker han, så att säga. Men, jag menar: den frågan måste vi ju också ställa oss i efterskott. Och jag tror att det hade lett till en så djup ytterligare nedgång i ekonomin, om man hade gjort det här med detsamma, att det hade i sig gjort att kronan ha- de fallit, men , helt enkelt. Den diskussionen för inte han, men jag tror att när vi kom så långt, det ska vi erkänna i efter- skott, då var det . VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Jag skulle vilja göra de ekonomer och politiker, som talat så myck- et om de offentliga transfereringarnas ökning de gångna åren, uppmärksamma på följande fakta: De offentliga transfereringarnas storlek i förhållande till BNP ökade inte alls , om man räknar bort den skatt som vi i betalar på våra socialförsäkringar, vilket man ska göra eftersom dessa pengar går tillbaka till statskas- san. Jag tror att våra ekonomer, politiker och journalister måste läsa meningen igen eftersom den är så sensationell. Jag skriver den så- ledes igen: Den andel av produktionen som går till transfereringar ökade inte alls ! motsvarade de offentliga transfereringarna av BNP till faktorpris, 1990 motsvarade de av BNP till faktorpris. Ett diagram som visar detta finns på s. 149 i ESO- rapporten social försäkring, författad av ekonomerna och . (Se figur 2.3 och 2.4 i denna skrift.) Dessa forskare, och deras rön, borde ha uppmärksammats efter detta sensationella avslöjande 1994, men när jag frågade , chefsekonom på , om detta skapade någon debatt eller för- anledde någon utryckning från de medier som slagit larm om den offentliga utgiftsexplosionen så svarade han: – Nej, det kan jag inte minnas. Han minns att , ekonom på , just anmärkte att det inte skapade några rubriker i tidningarna, detta att transfere- ringarna inte hade ökat som andel av BNP. Om transfereringarna har jag skrivit i kapitel 2.1, men vill in- skärpa detta eftersom vi behandlar krisen och våra sty- randes föreställningsvärld, samt jämför denna föreställningsvärld med fakta. Det var ju bland annat en sådan diskrepans mellan före- ställningsvärld och fakta som bidrog till valutakrisen och den svåra depressionen . Hur mycket kostade kronf ö rsvaret 1992? såg man alltså sig på tvungen att låta kronan flyta, eftersom fortsatt intervention på valutamark- naden hade blivit orimligt dyr. Från politiskt håll var man uppen- barligen inställd på att fortsätta kronförsvaret, men på (, , ) gav man nu upp de allt mer utsiktslösa försöken att med en begränsad valutareserv som enda vapen stå emot marknadens bedömning av kronans värde. Den intervenerade man på valutamarknaden och höjde nu inte längre styrräntan. Det var också detta intervenerande, att man stödköpte kronor, som enligt Hans Tson och blev det i kronförsvaret som kostade skattebetalarna mest, frånsett de svår- beräknade följderna för hela samhällsekonomin. I den läsvärda boken . En vänbok till (1995) bidrar de båda ekonomerna med ett intressant kapitel kallat Kronförsvaret – var det värt sitt pris? Kapitlet bör läsas av alla som diskuterar kronförsvaret och växelkurspolitiken, för det visar hur svårt det är att säga exakt hur stora kostnaderna var för den förda politiken. I sin cost-benefit- analys av kronförsvaret nämner författarna att det rimligen också finns en intäktssida av kronförsvaret, inte bara en utgiftssida, men tillägger att denna är minst lika svår att beräkna som kostnaderna. Om intäkterna skriver skriver /: Intäkterna av det hårdnackade kronförsvaret kan antas vara av två slag, nämligen ökad penningpolitisk trovärdighet och ett fram- tvingande av önskvärda strukturella reformer. Båda dessa slag av intäkter påstås ha uppkommit, men dessvärre är det svårt att beläg- ga dem och än svårare att kvantifiera dem. Förefintliga studier pe- kar åt olika håll. Om kostnaderna skriver de: Kostnaderna utgörs av valutaförluster och produktionsbortfall. Båda är svåra att kvantifiera av både begreppsmässiga och datamäs- siga skäl. Den svenska staten försämrade via och riks- gälden sin nettoställning i utländsk valuta med omkring 250 mil- VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Redan att beräkna kursförlusten för staten av detta handlande stöter på problem. Skall vi bara se till följderna av kronans omedelbara fall med , vil- ket ger , eller skall vi räkna med det fortsatta kronfallet i flera vågor långt därefter? Somliga valutor föll senare mot kronan, andra steg. Man hamnar snabbt i en analys av konsek- venserna av statsskuldspolitiken i stället för en analys av kronförsvaret under två höstmånader 1992. Om vi drar streck och antar att fördelningen motsvarar en MERM-vägd index, får vi en kursförlust på , dvs. Till den del motparten i dessa statens kursförluster var svenska hushåll och företag talar vi emellertid bara om en inhemsk förmö- genhetsomfördelning, inte om förluster för det svenska folkhus- hållet. Eftersom motpartsförhållandet är omöjligt att fastställa, tvingas vi stanna vid slutsatsen att den finansiella förmögenhets- förlusten så långt i resonemanget kan ligga mellan 0 och 95 miljar- der kronor. En komplikation tillkommer genom att statens förluster förr eller senare måste täckas med skatteintäkter som ökar skattekilarna i systemet. Kostnaden på marginalen för statliga medel är i de för- siktigaste beräkningarna åtminstone 1,5. Detta betyder att inter- vallet för de samhällsekonomiska kostnaderna för kursförluster vidgas till lägst 12,5 miljarder och högst . De samhällsekonomiska kostnaderna av kronförsvaret utöver denna förmögenhetsförlust förefaller måttliga. Bortfallet av pro- duktion och investeringar måste antas ha varit blygsamt av två skäl. För det första är en kort tidsrymd, för det andra visar ju de höga räntenivåer som kronförsvaret krävde att växelkursfallet var väntat. De reala samhällsekonomiska kostnaderna tycks alltså domineras av statens kursförluster, eftersom det där kan röra sig om många tiotals och kanske , medan BNP-effekten av två månaders alltför hög nominalränta och växel- kurs knappast kan röra sig om mer än något tiotal miljarder kro- nor. I sin slutsats skriver de: Den absoluta lejonparten av de totala kostnaderna för åsamkades under den före kronans fall, när Riksban- ken frångick sin tidigare strategi att försvara kronan genom ränte- höjningar för att i stället övergå till direkta interventioner på valu- tamarknaden. Sedan kommer en anmärkningsvärd mening: Detta strategibyte gav privata aktörer som litat på utfästelser om fast kronkurs möjlighet att gå ur sina valutalån, men öppnade möjlighet för utländska och inhemska speku- lanter att ta position mot kronan. En kanske önskvärd omfördel- ning av oundvikliga växelkursförluster inom kunde ge- nomföras endast till priset av ytterligare förluster för vilka motsvarades av privata spekulationsvinster i och om- världen. Meningen är sensationell, för den implicerar ju att strategibyte kunde tolkas som en signal till de invigda att Riksban- ken nu såg slaget förlorat men att man ville ge de stora företagen och bankerna en chans att rädda sig från att få sina lån fördyrade med 10–över , och att de också fick chansen att tjäna ytterligare pengar på att spekulera mot kronan. Valutaförlusten för detta betalades av skattebetalarna, genom att i stället för många av de svenska företagen och bankerna, tog på sig valutaförlusten. Vid intervjun med så jämförde han med den finska situationen. hade ju devalverat 1991, och dess- utom släppt sin valuta fri . Hans Tson kommenterar: – Men när stormarna kom och vi själva höjde till , då lät de den finska marken flyta, och ganska snabbt efteråt så började de lägga om till en lågräntepolitik. De hade ett problem som vi inte hade, som gjorde att de inte kunde bedriva en hur lätt penningpo- litik som helst, det var att de finska storföretagen hade lånat upp, under de glada åren , i utländska valutor, precis VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? som svenska banker och företag också hade gjort. Det betydde att de satt med oerhört stora utlandslån, mycket större än de svenska företagen, och om den finska marken föll ytterligare så skulle den här skuldbördan i de stora finska industriföretagen bli så överväldi- gande att de utländska bankerna som hade gett de här lånen kunde säga upp lånen, och då stod ju de här stora industriföretagen inför en betalningsinställelse. Det var alltså växelkursförändringen som ändrade skuldbördan för företagen, i finska mark räknat. Tillgång- arna fanns i finska mark och skulderna fanns i utländska valutor. Och föll då växelkursen dramatiskt...Det var en ganska intrikat si- tuation som bank kämpade med dag för dag, att sitta och läsa av hur skuldkvoterna ändrades i de finska företagen när växel- kursen ändrades, och de vågade inte släppa fram låga räntor hur långt som helst, av rädsla för just att det här skulle utlösa en finan- siell kris i de finska storföretagen när skulderna blev för stora. Om du jämför med den svenska situationen? – Det var just fördelen som vi hade haft; att vi inte släppte kronan , när vi höjde till . Det sas ju då på många håll att nu krattar man i manegen för en kommande devalvering, och mycket riktigt var det ju så att många av de riktigt svenska storföretagen löste in sina utlandslån . Om det var det som räddade dem eller ej, men i vilket fall så vitt jag vet så var det inga svenska storföretag som satt så där väldigt på pott- kanten. Jag vet att egen portfölj förlorade och att bolag förlorade un- gefär den natt då kronan föll. Men Wallen- bergföretagen de hade ju ställt in sig på en devalvering och de gick ju i stort sett skadeslösa genom krisen. Därför har jag också en an- nan värdering än många andra av det här kronförsvaret; att det faktiskt gjorde det lättare att bedriva politiken efteråt, för kronför- svaret var ingenting annat än en temporär respit där de svenska fö- retagen fick tillfälle att gå ur sina utländska positioner, sina ut- ländska lån. Det blev en socialisering av skulderna, så att säga? – Ja, det kan man säga, visst. Valutaförlusten togs ju över av riks- banken. Hans Tsons tolkning är värd att notera; att kronförsvaret inte var någonting annat än en temporär respit där de svenska företagen fick tillfälle att gå ur sina utländska positioner, sina utländska lån. Resonemanget bygger också på att det finns ett slags A-lag och B-lag inom näringslivet, där A-laget, med Wallenbergföretagen och SE-Banken går skadelösa ur valutakrisen, medan en del andra bo- lag, som litat på de officiella uppgifterna att inte ska deval- vera, de drabbas av stora förluster. Till undertecknad säger : – Jag försökte räkna på alla förlusterna, inte bara vad förlorade, utan vad landet förlorade på höga räntor och sådana sa- ker. Och det visade sig att det är förluster som är det helt dominerande, om man försöker siffersätta det där, så debatten har hamnat alldeles rätt; skattebetalarna förlorade en jävla massa pengar. Frågan är: var de där pengarna också förlorade för landet, eller räddade de en massa företag som annars skulle ha gått under, och som ändå hade fått räddas. Det vet vi egentligen inte, det finns det fortfarande inga offentliga siffror om, det kan du säkert gräva fram om du vill, för så långt kom jag aldrig: vilka som var motpar- ter, vid den här interventionen. Om det var svenska företag, och inte , så kan det ha varit värt det hela. Vad säger då om vilka som vann och förlorade på kronförsvaret, och vad säger han om den återkommande anklagel- sen att han deltog i SAS omtalade sammanträde innan kronan föll 1992. Jag återger en del av vårt samtal om detta: : Jag tänkte på den här konspirationsteorin som du också tar upp i boken, det här att man skulle rädda storföretagen och att de kände till på förhand att den fasta kronkursen skulle falla. Det där tycker jag är rätt intressant, att du visar i boken att det faktiskt var fler företag som förlorade på kronfallet än som vann på det. : – Du menar körningen av börsbolagens bokslut? VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Ja, just det. Och så pratas det om det här med styrelsesammanträdet i SAS, hur det gick till där. Det är ju bara du och de närvarande som vet hur det gick till då. Även sa några ord om det där, att en riksbankschef inte bör sitta med vid sådana tillfäl- len. Men det rådde väl inget förbud för dig att sitta med i SAS styrel- se? – Nej, det var inget förbud, det var närmast en tradition att vid bytena i på svensk sida så gick sittande riksbankschef in. Bakgrunden är ju ganska lustig. Jag ville inte sitta i . Jag blev uppringd utav statssekreteraren i , det var . Hon sa: , nu ska du sitta i som suppleant.. Nej, sa jag, det vill jag inte och jag är ny i , och vi hade en lång diskussion och jag sa nej till . Då sa hon: Ja, du, det här är egentligen en onödig diskussion, regeringen har re- dan beslutat det här! Jaha, i så fall så är det ju inte mycket vi hål- ler på att diskutera, sa jag. Bakgrunden till att de ville ha in mig i var att var sjuk och man var rädd för att suppleanten skulle behöva gå in. Då följde man traditionen och gick till riksbankschefen och tog in honom. Sedan gjorde jag i ända till verkligen blev sjuk, jag var med vid något sammanträde, sedan blev han mer allvarligt sjuk och då satt jag . Efteråt framstod det ju även för mig som klart olämpligt att den traditionen fördes vidare . 1982 hade det väl ingen betydelse om riksbankschefen satt med där, men 1992 var det väl ganska olämpligt, och det insåg jag också när debatten drog igång. Jag hade en del samtal med fullmäktiges ordförande om detta, och andra i fullmäktige, och vi var ganska en- se om det där. Men det är så klart, jag borde ha insett det lite tidi- gare, men där är det omständigheterna som vanligt. Jag hade aldrig räknat med att behöva tjänstgöra. Men så finns det också en slags mytologi kring det där som bara du och de närvarande vet hur det var, det här med att SAS utlandslån dryftades under sammanträdet, och att du då satt med. att även om du inte sa något så kunde det ändå tolkas si eller så, att skulle devalvera till exempel. – Jag markerade, och det framgår av protokollen, att jag inte deltog i behandlingen av ärendet, och då finns det någon jurist i som säger att man inte ska sitta med i rummet (medan ärendet be- handlas), men det tror jag att större delen av juristkåren har en an- nan uppfattning om. Det finns ingen fast praxis i om detta, uppenbart, och jag har pratat med många jurister om det där efter- åt, och de säger att nej, det är nog inte en rimlig tolkning. Ja, ingenting hände, så att... Du fick ingen fråga om utlandslånen och du lade dig inte i diskussio- nen? Återigen, där fanns ju en praxis i . Man var ju van att ha riksbankschefen med vid styrelsemötena och alla visste att riksbankschefen aldrig kunde delta i detta. Så i styrelsen där var det en etablerad kultur om hur de där frågorna hanterades, och i den kulturen ingick att den svenske riksbankschefen inte deltog i sådana frågor. Däremot skulle han naturligtvis delta i frågor om hur man byggde upp organisationen för riskkontroll och sådant där och det gjorde jag ju också. Jag drev till exempel hårt frågan att vi skulle ha utländska konsulter som tittade på hur vi drev riskkon- trollen, risk management, control and implementation och alltihop det där, det var jag mycket aktiv i. –Det blev ju ingen stor debatt om det där, den försvann ju snabbt. Det är ju pikant att se att SAS var det företag som gjorde den största valutaförlusten. Var det så? Vad jag har kunnat kartlägga. SAS är ju inte börsnoterat, men jag har ändå gått igenom SAS, och det finns i min bok också, det var det bolag som gjorde de största kursförlusterna på grund av deprecieringen av kronan. De har ju en väldigt svår situation, en svår svenska kronor/dollar-situation, och de hade svårt att hantera det där, det är uppenbart. VAD HÄNDE MED EKONOMI EFTER 1970? Men det förekommer samtal om det här, och man talar om att det var väldigt mycket valuta som rann ut ur landet de sista dyg- nen. Det talas om att det var många som så att säga förstod att det skulle gå som det gick med kronan. Men då framstår det också som märkligt att det var så många som förlorade. Det är ju många som kanske resonerade just så; att det här kommer inte att hålla, men andra resonerade uppenbarligen inte så. – Det är min konklusion också. De som gjorde stora förluster trodde inte att kronan skulle falla, det var olika riskbedömningar i marknaden. Annars är det svårt att förklara en del utav resultatet. Så långt version. Ju mer som framkommer när det gäller bankkrisen och kron- försvaret, desto mer anmärkningsvärt framstår våra politikers sammanträden om karensdagar och försämringar för vanliga med- borgare, medan stora företag och banker som lånat ut mångmil- jardbelopp till fastighetsspekulation räddas av och skattebetalarna. Till det bör läggas bankstödet, som räddade Nordbanken och , men också den statliga kreditgaranti som möjliggjorde för till exempel SE-Banken att förlänga sina utländska lån. Hade inte den offentliga sektorn stöttat bankerna och en del stora före- tag i denna process så hade vi kanske tvingats bevittna hur några av det svenska näringslivets tyngsta företag hade hamnat i en akut betalningskris. Men då bör tilläggas att regeringen med sin ekonomiska politik först hade bidragit till att skapa den svåra situation som hade upp- stått. Förre riksbankschefen gör tolkningen att ban- kernas kris främst orsakades av valutapolitiken: – Krisen i banksystemet var inte generell utan den skapades av va- lutapolitiken, så det hade aldrig behövts någon garanti om man ha- de släppt valutakursen, det hade varit två banker som hade behövt stöd; Nordbanken och , och möjligen Första Sparban- ken, de andra hade klarat sig. Visst hade det behövts ett visst stöd, men krisen uppstod genom att man... vi hade 10 miljarder uppe i upplåning på marknaden, och det gick inte att sälja certifikat, så vi satt naturligtvis fruktansvärt pressade. Och fick de för sig uppe i att det här var en kris kring styrkan i balansräkningen, men det gick ju inte att sälja ett certifikat när det var 500 procents ränta! Så genom detta fick man klart för sig ut- omlands att det här var skakigt, och man till och med började tvivla på det svenska banksystemets solvens. Man blandade systematiskt ihop likviditetsbehov och solvensbehov på , menar jag. På vilket sätt? – Jo, om man höjer räntan till då är det ingen som vill handla och gå in med dagslån bara. Det är ju oerhört lönsamt att få , och därmed gick det nästan inte att sälja 3- månadersväxlar och 6-månadersväxlar, på den marknaden. Därmed uppstod en likviditetsbrist i bostadsinstituten. De skriver att vi införde garantin för att rädda systemet, vi behövde garantera ba- lansräkning, men man behövde inte garantera detta, det hade räckt med en likviditetstillförsel, det vill säga att inte ha 500 procents ränta. Hade vi devalverat så hade vi aldrig behövt de här räntorna, då hade likviditeten fungerat och rän- torna varit låga, det hade inte varit något problem. SE-Banken hade aldrig behövt bli så helvetes illa ute så att aktien nästan var värde- lös. Företagen hade också klarat sig bättre. Visserligen hade gjort vissa ränteförluster på sina företagskunder, men se- dan hade ju räntorna kommit ner på ett helt annat sätt, och efter- frågan hade varit hög. Du menar att regeringen först skapar ett problem och sedan säger man till bankerna: hjälper vi er! – Ja just det, nästan att man knuffar ut dem utför avgrunden och sedan fångar man upp dem och säger sedan att får du betala mig för att jag räddade dig! Det är min tolkning. Men det kräver ju en noggrann analys.