sou · GNB3147 · 2000-01-01 00:00:00 — Inte heller bör det finnas något hinder mot att viss försäljning sker centralt och att annan försäljning, t.ex. av hittegods av begränsat vär- de, sker genom någon försäljningskanal på den ort där egendomen förva- ras. bör ges befogenhet att meddela tillämpningsföre- skrifter. Övervägandena utmynnar i ett förslag om att 6 § förfarandelagen skall ha följande lydelse. Egendom som inte har sålts enligt 4 § eller oskadliggjorts enligt 5 § skall säljas genom den förvarande myndighetens försorg. Kan egendomen inte säljas, får den förstöras. Enligt promemorian bör vidare förordningen (1979:536) om försäljning av förverkad egendom och hittegods m.m. genast upphävas eftersom den inte längre fyller något syfte och är ägnad att skapa oklarhet. Det anges att egendomen, i avvaktan på att lagändringen genomförs, bör kunna säljas genom den förvarande myndighetens försorg med stöd av undan- tagsregeln i nuvarande 6 §, som formellt ger stöd för detta. Ingen av remissinstanserna (Riksåklagaren, , Gene- raltullstyrelsen och ) har haft några erinringar mot föreslaget. har anfört bl.a. att den föreslagna lös- ningen i praktiken är den enda möjliga. Vissa särskilda frågor 187 Vårt förslag: Vi föreslår att förverkad egendom skall säljas genom den förvarande myndighetens försorg. Vi gör vidare bedömningen att den nuvarande bestämmelsen i 5 § lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad ege ndom och hitte- gods m.m. ger tillräckliga möjligheter att förhindra att egendom som kan komma till brottslig användning eller som annars får anses olämplig för försäljning åter kommer ut på marknaden. I direktiven nämns att kritik har förts fram mot reglerna om hur man skall förfara med förverkad egendom därför att myndigheterna i vissa fall sett sig skyldiga att försälja förverkade knivar. Enligt 5 § förfarandelagen skall egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller som annars är olämplig för försäljning oskad- liggöras. Egendom kan oskadliggöras på olika sätt. En möjlighet är na- turligtvis att egendomen förstörs. är det möjligt att i stället genom lämpliga åtgärder utesluta att egendomen kommer till brottslig använd- ning men ändå behålla den i sådant skick att den kan utnyttjas ekono- miskt. I lagens förarbeten anges att egendomen i så fall skall försäljas sedan sådan åtgärd vidtagits. I förarbetena nämns också det måhända något udda fallet att egendomen kan vara av värde som förevisnings- och studiemateriel inom polisutbildningen eller i liknande sammanhang. Om egendomen kommer till sådan användning får den enligt departe- mentschefen anses oskadliggjord utan att någon annan åtgärd vidtagits (se prop. 1974:124 s. 65). Enligt vår mening är den nuvarande bestämmelsen i 5 § ändamålsen- ligt utformad. Den synes ge fullt tillräckliga möjligheter att förhindra att egendom som kan komma till brottslig användning eller som annars får anses olämplig för försäljning, t.ex. förverkade knivar eller illegala spelautomater, åter kommer ut på marknaden. Mot bakgrund av att det i praktiken tydligen i vissa fall uppstått tveksamhet om hur bestämmelsen bör tillämpas, finns det emellertid skäl att i sammanhanget framhålla vikten av att respektive centralmyndighet vinnlägger sig om att lämna klargörande riktlinjer för bestämmelsens tillämpning. Vad därefter gäller frågan, vem som skall handha försäljningen i de fall där egendomen skall försäljas i enlighet med huvudregeln i 6 § förfa- randelagen, kan till en början konstateras att det förordning 188 Vissa särskilda frågor angivna aktiebolagets konkurs gör det nödvändigt att överväga den nu- varande ordningen. Vi gör bedömningen att den i promemoria pre- senterade lösningen nu bör genomföras. Något ändamålsenligt alternativ till den i promemorian föreslagna ordningen synes inte föreligga. Vi fö- reslår följaktligen att 6 § förfarandelagen ändras i enlighet med förslaget i promemorian. I samband därmed bör förordning upphävas. 8.4Förverkande av s.k. narkotikatillbehör m.m. Ytterligare en fråga av mera detaljbetonad karaktär som tas upp i våra direktiv avser förverkande av vissa slag av tillbehör vid hantering av narkotika, främst pipor som används för att röka hasch. I direktiven an- ges att rättsläget här synes vara oklart. I vårt uppdrag ingår således att undersöka behovet av regeländringar även inom detta område. Enligt 6 § andra stycket narkotikastrafflagen (1968:64) får ege ndom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt den lagen förklaras förver- kad, om det är påkallat till förebyggande av brott eller annars särskilda skäl föreligger. Detsamma gäller i fråga om egendom med vilken tagits befattning som utgör brott enligt narkotikastrafflagen. I stället för egen- domen får dess värde förklaras förverkat. Den nu nämnda bestämmelsen kompletteras av en regel i 6 § tredje stycket avseende injektionssprutor eller kanyler, som kan användas för insprutning i människokroppen, och andra föremål, som är särskilt äg- nade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika, t.ex. haschpipor, kokainskedar och vågar. Oavsett vem de tillhör, skall sådana föremål förklaras förverkade, om de påträffas hos någon som har begått ett brott enligt narkotikastrafflagen eller i ett utrymme som dispo- neras av honom eller i förbindelse med narkotika som har varit föremål för sådant brott. En förutsättning för förverkande är dock att det inte är uppenbart obilligt. I samband med den senaste ändringen av 6 § tredje stycket anmärktes i propositionen (prop. 1982/83:141 s. 38) att de angivna förutsättningar- na för förverkande innebar att förverkande med stöd av denna bestäm- Vissa särskilda frågor 189 melse inte utan vidare kunde ske av exempelvis haschpipor som innehas som souvenirer. I fråga om injektionssprutor och kanyler finns vidare bestämmelser i förordningen (1968:70) med vissa bestämmelser om injektionssprutor och kanyler och i en i anslutning till denna meddelad kungörelse (1968:71). I förordningen finns bl.a. en bestämmelse (7 §) om förver- kande av spruta eller kanyl, som saluhållits eller överlåtits i strid mot förordningen eller mot föreskrift som meddelats med stöd av denna. Även här kan alternativt värdeförverkande ske. När föremål av det slag som direktiven här åsyftar anträffas utan samband med narkotikabrott eller, såvitt gäller injektionssprutor och ka- nyler, utan att de hanterats i strid med bestämmelserna i den nämn- da förordningen, kan frågan om förverkande enligt den allmänna regeln i 36 kap. 3 § 1 BrB aktualiseras. För förverkande enligt denna bestäm- melse fordras sålunda inte att något brott har begåtts. I stället är en för- utsättning för förverkande att föremålet i fråga på grund av sin särskilda beskaffenhet kan befaras komma till brottslig användning. Före den reform av BrB:s förverkanderegler som genomfördes angavs i lagtexten dyrk och falskt mynt som exempel på sådana utpräglade brottsverktyg som kunde förverkas enligt motsvarande be- stämmelse. I samband med revision slopades emellertid ex- emplifieringen. Någon ändring i sak avsågs dock inte (prop. 1968:79 s. 50). Dyrk och falskt mynt kan alltså fortfarande anföras som exempel på föremål som kan förklaras förverkade enligt denna bestämmelse. I förarbetena till den ursprungliga bestämmelsen nämndes härutöver bl.a. fotografier, kartor och teckningar som tillkommit i spionerisyfte, falska skuldebrev och konstverk med falsk signatur (SOU 1944:69 s. 71). Från rättspraxis kan anföras rättsfallet NJA 1980 s. 64, i vilket bestämmelsen tillämpades vid förverkande av stansar och myntringar, som använts för tillverkning av kopior av gamla mynt. För att förverkande skall kunna ske enligt 36 kap. 3 § 1 BrB är det emellertid inte tillräckligt att föremålet i och för sig är av sådan beskaf- fenhet att det kan befaras komma till brottslig användning. Härutöver fordras att omständigheterna i övrigt ger stöd för sådana farhågor. Frågan om förverkande av s.k. haschpipor med stöd av 36 kap. 3 § 1 BrB har varit föremål för , avd 2, prövning (hovrättens dom i mål B 1663/96). Hovrätten, som i likhet med tingsrätten ansåg att varje beslagtaget föremål skulle ses för sig när det gällde att avgöra om föremålet i och för sig hade en sådan särskild beskaffenhet att det kunde befaras komma till brottslig användning, fann att vissa av de pipor som åklagarens talan avsåg var av sådan särskild beskaffenhet medan andra inte var det. Enligt hovrätten var det en förut- sättning för att en pipa skulle kunna förklaras förverkad enligt det till- 190 Vissa särskilda frågor lämpliga lagrummet att alternativa användningsmöjligheter kunde ut- mönstras som osannolika. Hovrätten ansåg dock att det därvid saknade betydelse om pipan kunde tjäna som prydnadsföremål eller utgöra ett samlarobjekt, eftersom varje föremål kan ges en sådan användning. Där- emot fäste hovrätten avseende vid om en pipa typiskt sett var olämplig för cigarettrökning eller annan tobaksrökning. Hovrätten fann att för- hållandena i övrigt gav stöd för antagandet att de pipor, som man funnit i och för sig vara av sådan särskild beskaffenhet som förutsätts för för- verkande, kunde befaras komma till brottslig användning och förklarade följaktligen dessa pipor förverkade. Vår bedömning: Någon ändring av bestämmelserna i 36 kap. 3 § BrB om förverkande av föremål som kan befaras komma till brottslig användning är inte påkallad. Det i föregående avsnitt refererade hovrättsavgörandet rönte viss upp- märksamhet i massmedia och torde ha bidragit till att frågan om förver- kande av tillbehör vid hanteringen av narkotika kom att tas upp i våra direktiv. Det ligger i sakens natur att det, för att förverkande skall kunna ske av ett föremål utan samband med att något brott har begåtts, måste krä- vas att föremålet i fråga är av sådan särskild beskaffenhet att det finns en påtaglig risk för att det kommer till brottslig användning. Frågan är då hur detta krav skall komma till uttryck i förverkandebestämmelsen. Enligt vår bedömning är det inte möjligt att genom preciseringar i lagtexten eliminera den typ av gränsdragningssvårigheter som var för handen i det nämnda fallet. Det torde sålunda inte vara möjligt att formulera en legaldefinition av begreppet brottsverktyg som är så precis att den kan ge någon närmare vägledning. Att i 36 kap. 3 § BrB återinfö- ra någon form av exemplifiering på farliga föremål skulle enligt vår me- ning inte heller vara ägnat att underlätta tillämpningen. Det torde knap- past vara möjligt att med hjälp av exempel närmare avgränsa tillämp- ningsområdet utan att lagbestämmelsen i fråga blir otymplig och svår- överskådlig. Det finns vidare en uppenbar risk för att en sådan exempli- fiering relativt snart framstår som föråldrad. En generellt formulerad be- stämmelse är därför att föredra. Den närmare avgränsningen av be- stämmelsens tillämpningsområde måste här, som vi ser det, även fort- sättningsvis överlämnas till de rättstillämpande myndigheterna. Vissa särskilda frågor 191 följaktligen inte funnit skäl att lägga fram något förslag om ändrad ly- delse av bestämmelsen i 36 kap. 3 § BrB. 8.5Rätt för polis att förstöra förverkade al- koholhaltiga drycker m.m. har fäst utredningens uppmärksamhet på det förhål- landet, att bestämmelserna i lagen (1986:381) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. innebär att polisman under vissa förutsättningar kan besluta om förverkande, men att polismannen saknar befogenhet att förstöra alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel som har för- verkats med stöd av dessa bestämmelser. Enligt me- ning skulle hanteringen kunna rationaliseras om polisman fick sådan be- fogenhet. Det vanligaste är att en fråga om förverkande tas upp i samband med lagföringen för ett brott. Det förekommer emellertid en rad situationer där förverkandet rör någon som inte kan eller bör lagföras. Förverkande enligt 36 kap. 3 § BrB förutsätter över huvud taget inte att brott har be- gåtts. Även i fall där brott har begåtts kan förhållandena emellertid vara sådana att lagföring inte skall ske, t.ex. på grund av att gärningsmannen är underårig eller när särskild åtalsprövning är föreskrivet för brottet. En annan situation där förverkandetalan inte kan föras mot gärningsmannen föreligger då denne inte äger den aktuella egendomen. I sådant fall måste yrkandet om förverkandeförklaring i stället riktas mot ägaren. I lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. finns bestämmelser som reglerar förfarandet vid en prövning av fråga om förverkande av egendom till det allmänna i fall där frågan rör annan än den som är tilltalad för brott. Huvudregeln är att en sådan talan prö- vas av tingsrätt efter särskild talan. Om inte annat föreskrivs lag gäller för sådan talan i tillämpliga delar om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter. 1999/2000:26 har regeringen föreslagit att det lag skall införas bestämmelser som gör det möjligt för rätten att under vissa förutsättningar avgöra mål som bara rör förverkande av egendom utan att hålla huvudförhandling. I viss utsträckning har emellertid åklagare och polisman rätt att själva be- sluta om förverkande av beslagtagen egendom. 192 Vissa särskilda frågor Enligt 3 § fjärde stycket lag får polisman sålunda besluta om förverkande av beslagtagen egendom utan samband med lagföring för brott, om egendomen saknar saluvärde eller dess värde understiger en tiondel av det basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gällde då beslaget verkställdes och det är uppenbart att förverkande skall ske. Den nu angivna befogenheten för polisman att själv besluta om för- verkande infördes . Som exempel på föremål som lämpar sig för en sådan befogenhet nämndes i det lagstiftningsärendet bl.a. föremål som kan komma till brottslig användning, mindre narkotikapartier och alko- holdrycker (prop. 1994/95:23 s. 112). När en polisman har beslutat om förverkande av beslagtagen egen- dom med stöd av 3 § förfarandelag, har den som drabbats av beslaget möjlighet att hos polismyndigheten anmäla missnöje med för- verkandebeslutet. Sådan anmälan skall göras inom en månad från det att vederbörande fick del av beslutet. Anmäls missnöje, skall beslutet om förverkande inte längre gälla. Finns det anledning att vidhålla att egen- domen skall förverkas, skall ärendet överlämnas till åklagare. För att förverkande skall kunna ske måste i sådant fall åklagaren väcka särskild talan om förverkande vid domstol. Väcks inte talan inom en månad från det att anmälan kom in, skall beslaget gå åter (3 § andra - tredje stycke- na). I lagen (1958:205) om förverkande av al koholhaltiga drycker m.m. finns bestämmelser om att förverkande i vissa fall skall ske av alkohol- haltiga drycker och andra medel som har trafikfarlig påverkan. Detta gäller bl.a. i fråga om sådana drycker eller medel, som påträffas hos nå- gon som gjort sig skyldig till olika former av trafiknykterhetsbrott samt spritdrycker, vin eller starköl, som påträffas hos den som förtär eller förvarar sådana drycker i strid med vissa bestämmelser i ordningslagen (1993:1617) eller i strid med lokal ordningsföreskrift. lag föreskrivs också att beslagtagen ege ndom som skall förklaras förverkad enligt lagens bestämmelser får bevisligen förstöras om dess värde är ringa eller egendomens förstörande annars måste anses försvarligt. I annat fall får egendomen försäljas på sätt som närmare an- ges i lagen. Beslut om förstörande eller försäljning meddelas av under- sökningsledaren eller åklagaren. I fall där förundersökning enligt 23 kap. 22 § första stycket RB inte behöver genomföras, får beslut om förstö- rande eller försäljning meddelas även av polismyndigheten. Går ett beslag åter i fall där egendomen har förstörts eller försålts enligt de nu nämnda bestämmelserna, skall ersättning av allmänna medel utgå med belopp som motsvarar egendomens pris vid försäljning till all- mänheten eller som annars är skäligt. Beslut om ersättning meddelas av åklagren. Om den som drabbats av beslaget är missnöjd med ett beslut Vissa särskilda frågor 193 om ersättning, har han möjlighet att inom en månad från det han fick del av beslutet påkalla rättens prövning av detta ( 2 § lag). Bestämmelser om förverkande av bl.a. sprit och alkoholdrycker finns även i 11 kap. alkohollagen ( 1994:1738). I 11 kap. 4 § alkohollagen fö- reskrivs att lag i t illämpliga delar skall gälla i fråga om sprit, alkoholdrycker eller mäsk som kan antas bli förverkade. Vårt förslag: I fall där polisman med stöd av 3 § lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. har beslutat om för- verkande av alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel skall han även få besluta om att egendomen skall förstöras. I de fall där en polisman kan besluta om förverkande av beslagtagen al- koholhaltig dryck är det i praktiken inte möjligt att inom polismyndighe- ten besluta om förstöring eller försäljning av egendomen förrän tiden för missnöjesanmälan har löpt ut eller talan om förverkande slutligt avgjorts. Därefter kan egendomen förstöras eller försäljas enligt bestämmelserna i lagen (1974:1066) om förfarandet med förverkad ege ndom och hittegods m.m. Om en möjlighet införs för polisman att i samband med att han be- slutar om förverkande av beslagtagna alkoholhaltiga drycker förstöra dessa, skulle detta sålunda innebära en angelägen förenkling av förfarandet. Erfarenheterna av den införda ordningen med rätt för polisman att i vissa uppenbara fall besluta om förverkande har, såvitt vi kunnat finna, varit goda. Mot bakgrund härav och med hänsyn till den rätt till ersättning som föreligger enligt lag när beslag går åter, bör enligt vår mening införandet av en befogenhet för polisman att i här aktuella fall förstöra beslagtagna alkoholhaltiga drycker och andra be- rusningsmedel inte ge anledning till några betänkligheter från rättssäker- hetssynpunkt. Vi föreslår därför att lag kompletteras med en bestämmelse som ger polisman sådan befogenhet. I våra direktiv framhålls betydelsen av ett internationellt samarbete när det gäller förverkande på grund av brott. I uppdraget ingår sålunda att följa utvecklingen i fråga om det internationella samarbetet på förver- kandeområdet samt att, vid behov, utarbeta förslag till lagändringar eller andra åtgärder för att effektivisera detta samarbete. Vissa frågor med anknytning till det internationella samarbetet tas upp särskilt i våra tilläggsdirektiv. Dessa frågor behandlar vi i avsnitt 9.2 och 9.3. Närmast skall vi diskutera i vad mån vi särskilt bör ta upp några andra frågor i syfte att främja detta samarbete. 9.1.2Åtgärder för att främja det internationella sam- arbetet? Vår bedömning: Flera av våra förslag är allmänt sett ägnade att un- derlätta det internationella samarbetet i förverkandefrågor. Vi har därutöver inte utarbetat några förslag som direkt tar sikte på detta samarbete. Den ökade rörligheten mellan olika länder har tillsammans med införan- det av modern informationsteknologi lett till att brottsligheten numera i betydligt större utsträckning än tidigare är gränsöverskridande. Särskilt den organiserade brottsligheten bedrivs ofta på internationell basis. Denna utveckling ställer utan tvekan ökade krav på det internationella samarbetet. Av redogörelsen i kapitel 4 framgår också att det i en rad olika internationella fora bedrivs ett omfattande arbete som är inriktat på att förbättra förutsättningarna för internationell samverkan i bl.a. för- verkandefrågor. Av avgörande betydelse i sammanhanget är att utveckla möjligheter- na till ömsesidig rättslig hjälp i brottmål så att förfarandet i sådana ären- 196 Internationella aspekter SOU 1999:147 den blir smidigt och handläggningstiderna korta. Det reformbehov som onekligen föreligger i fråga om de svenska nationella reglerna på områ- det synes emellertid bli väl tillgodosett om de förslag som lagts fram i departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (Ds 1999:56) genomförs. I promemorian föreslås bl.a. att en ny lag om inter- nationellt rättsligt samarbete i brottmål skall införas. Förslaget innebär allmänt sett att lagstiftningen blir mer överskådlig och enhetligt utformad för olika former av rättslig hjälp som kommunikationsvägarna förkortas och antalet handläggnings- och beslutsnivåer minskar. Den föreslagna regleringen medför också att möjligheter att bistå med olika former av rättslig hjälp ökar, något som är av betydelse inte minst mot bakgrund av att många stater kräver ömsesidighet i den me- ningen att de inte lämnar en annan stat biträde i större utsträckning än vad den staten är beredd att göra. I departementspromemorian behandlas också den viktiga frågan om s.k. asset sharing, dvs. möjligheterna för stater som samarbetat i en viss brottsutredning att dela på egendom som förverkas som en följd av sam- arbetet. Som framgått av redogörelsen i kapitel 4 pågår bl.a. inom EU diskussioner om att utöka möjligheterna till asset sharing. Sådana möj- ligheter anses kunna utgöra ett incitament för stater att aktivt samarbeta för att bekämpa internationell kriminalitet. Frågan om asset sharing regleras för svenskt vidkommande i 36 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkstä llighet av brottmålsdom. Huvudregeln är här att egendom som förklaras förverkad med stöd av den lagen tillfaller staten. Om det är ett föremål som har förklarats förverkat, kan dock regeringen på begäran av den stat som gjort framställningen om verkställighet av förverkandebeslutet i fråga förordna att föremålet skall återlämnas till den staten. I departe- mentspromemorian föreslås att den nämnda paragrafen skall ändras så att möjligheterna att dela förverkad egendom med annan stat utvidgas dels till att omfatta all förverkad egendom, t.ex. även penningmedel och andra finansiella tillgångar, dels så att delning med en annan stat skall kunna ske inte bara när verkställighet sker i av ett utländskt för- verkandebeslut utan även när förverkande sker i och den andra staten bistått på ett eller annat sätt under brottsutredningen. Vi ställer oss bakom de förslag som lagts fram i departementspro- memorian och finner inte anledning att för egen del lägga fram några förslag som avser möjligheterna till ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. En allmän förutsättning för att internationellt samarbete skall kunna fungera väl är vidare att de berörda ländernas nationella regler på det aktuella området inte skiljer sig åt mera markant. Ett viktigt mål för det utvecklingsarbete som bedrivs inom olika internationella organ är sålun- da ofta att åstadkomma en tillnärmning av olika länders lagstiftning på strategiskt viktiga områden. Här kan konstateras att de av oss framlagda förslagen, om de genomförs, kommer att medföra att de svenska förver- kandereglerna ansluter närmare än till vad som gäller i flera länder i vår närhet. Av särskild betydelse i detta hänseende är för- slaget om utvidgat förverkande. I viss mån verkar emellertid även vårt förslag om en precisering av begreppet utbyte i samma riktning. De nu nämnda förslagen torde sålunda allmänt sett gynna förutsätt- ningarna för det internationella samarbetet i frågor som gäller förver- kande av utbyte av brott. Som redan nämnts tar vi vidare i det följande upp ett par särskilda frågor med internationell anknytning. Enligt vår bedömning finns det inte anledning för oss att härutöver utarbeta några förslag som mera direkt tar sikte på det internationella samarbetet. 9.2EU:s gemensamma åtgärd och förver- kandekonventionen I våra tilläggsdirektiv fick vi i uppdrag bl.a. att överväga den närmare innebörden av artikel 1 a i en inom EU antagen gemensam åtgärd (EGT L 333, 9.12.1998, s. 1) och att undersöka vilka åtgärder som be höver vidtas för att skall kunna återkalla eller i största möjliga ut- sträckning begränsa den förklaring till artikel 2 punkt 1 i konvention av om penningtvätt, efterforskning, beslag och för- verkande av av brott (förverkandekonventionen) som avgav i samband med att man tillträdde konventionen.