sou · GNB355d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Konkurrenslagen innehåller två generella förbud, ett mot konkur- rensbegränsande samarbete mellan företag (6 §) och ett mot missbruk av dominerande ställning (19 §). skall tolkas vid- sträckt och omfattar varje fysisk eller juridisk person som driver verk- samhet av ekonomisk eller kommersiell natur. Även statliga och kom- munala myndigheter omfattas så länge det inte är fråga om myndig- hetsutövning.1 Verksamheten behöver inte heller drivas i vinstsyfte för att omfattas av regleringen. Förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete innebär att samar- bete mellan företag inte är tillåtet om syftet eller resultatet är att kon- kurrensen hindras, begränsas eller snedvrids på ett märkbart sätt eller om det ger ett sådant resultat. Exempel på olagliga samarbeten är pris- samarbete och marknadsuppdelning. har möjlighet att bevilja undantag från förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete. 1992/93:56 s. 66. Förutsättningarna är att det aktuella samarbetet kan förväntas ha sådana positiva effekter att de överväger de negativa konkurrensbe- gränsande verkningarna. Undantag kan göras under förutsättning att 1) avtalet är produktions-, distributions- eller utvecklingsfrämjande, 2) konsumenterna tillförsäkras en skälig del av vinsten, 3) konkurrensbe- gränsningen inte är mer ingripande än vad som är nödvändigt och att 4) konkurrensbegränsningen inte ger företagen möjlighet att sätta konkur- rensen ur spel för en väsentlig del av nyttigheterna i fråga (8 §). Undantag kan endast beviljas efter det att avtalet om samarbetet anmälts till och gäller varefter det måste omprövas (9–11 §§). Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan vidare genom verkställighetsföreskrifter meddela s.k. gruppundantag för grupper av avtal som uppfyller de ovan nämnda förutsättningarna enligt 8 § (17 §). Förbudet mot missbruk av dominerande ställning riktar sig i princip mot vissa åtgärder som vidtas av företag med dominerande ställning. Det kan t.ex. vara fråga om diskriminering eller underprissättning för att slå ut en svagare konkurrent. Det går inte att få undantag från förbudet mot missbruk av dominerande ställning. Däremot är det generellt möjligt för ett företag som är osäkert på om vissa metoder eller avtal strider mot något av förbuden i konkurrenslagen att begära ett icke-in- gripandebesked (20 §). För de berörda företagen innebär ett sådant besked att ett visst agerande kan fortsätta utan risk för ingripanden från . Konkurrenslagen innehåller även regler om kontroll av företagsför- värv. Företagsköp som bedöms väsentligen hämma en effektiv konkur- rens kan förbjudas (34 §). Företagsförvärv skall anmälas till Konkur- rensverket om de berörda företagen tillsammans har en omsättning som överstiger och det förvärvade företagets årsom- sättning uppgår till (37 §). Avtal som strider mot förbudet i 6 § är ogiltiga (7 §). Konkur- rensverkets beslut gällande undantag, icke-ingripandebesked samt ålägganden kan överklagas hos . För frågor om konkurrensskadeavgift och företagsförvärv gäller två domstolsinstanser; i första hand och som slutlig instans. Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv Konkurrenslagen är generellt utformad och gör inte någon åtskillnad mellan olika typer av tjänster, hur de förmedlas eller de företag som tillhandahåller dem. Lagens tillämplighet ur ett konvergensperspektiv måste dock bl.a. relateras till frågan om i vilken utsträckning åtgärder enligt konkurrenslagen är förenliga med TF och YGL. Det gäller såväl reglerna om förbud mot konkurrensbegränsande samarbete (6 §) som reglerna om missbruk av dominerande ställning (19 §). Diskussionerna har emellertid i detta avseende framför allt handlat om möjligheterna för att ingripa mot företagsförvärv som bedöms väsentligen kunna hämma en effektiv konkurrens (34 §). Eftersom etableringsfriheten är en grundläggande princip för de medieformer som TF och YGL omfattar, är frågan om ett ingripande mot företagsförvärv enligt konkurrenslagen skulle stå i strid med grundlagen då ingripandet riktar sig mot verksamheter som omfattas av grundlagsskyddet. YGL ger visserligen utrymme för att inskränka eta- bleringsfriheten vad gäller andra sändningar än genom tråd, dvs. radio- baserade sändningar, men endast genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända. Några uttryckliga möjligheter att genom lag begränsa tryck- och yttrandefriheten inom ramen för en konkurrensrättslig reglering ges varken i TF eller YGL. Det ligger utanför mitt uppdrag att analysera denna fråga närmare. Frågan har emellertid ingående analyserats inom ramen för Mediekon- centrationskommitténs arbete. I sitt avlämnade betänkande Ytt- randefriheten och konkurrensen (SOU 1999:30) lägger kommittén betydelsefulla förslag i detta avseende. Bland annat föreslås ändringar i TF och YGL som innebär att den nuvarande osäkerheten om konkur- renslagens tillämplighet på medieområdet undanröjs. Därutöver föreslås en särskild mediekoncentrationslag. Lagförslaget avser kontrollen av företagsförvärv och andra koncentrationer som rör de mest opini- onsbildande medierna, dagstidningar (såväl i pappersutgåva som i elektronisk form), radio och TV. Kommittén framhåller i detta sam- manhang att den tekniska utvecklingen och kommande överväganden i s.k. konvergensfrågor kan komma att göra det nödvändigt att utvidga tillämpningsområdet till nya verksamheter. Vidare föreslås konkur- renslagen bli kompletterad med en särskild regel som, när den tillämpas på medieområdet, beaktar de grundläggande intressena av att säker- ställa yttrandefriheten. Syftet med kommitténs förslag är att slå vakt om mångfalden i svenska medier och motverka sådan ägar- och maktkon- centration inom massmedierna som kan skada ett fritt och brett meningsutbyte och en fri och allsidig upplysning. kan emellertid konstateras att konkurrenslagens tillämplig- het måste ses mot bakgrund av grundlagsregleringen, vilket ur ett kon- vergensperspektiv kan medföra att olika företag som tillhandahåller samma typ av tjänst omfattas av olika regler. Det kan t.ex. handla om databasregeln i YGL 1:9 som endast omfattar vissa traditionella mass- medieföretag (avsnitt 5.2.2). Marknadskonvergensen kan vidare komp- licera bedömningen ytterligare. Om konkurrenslagen ej kan tillämpas på verksamheter som omfattas av grundlagsskyddet är frågan vad som gäller när det rör sig om blandade verksamheter eller då en verksamhet som åtnjuter grundlagsskydd t.ex. utvidgas till områden som ej omfattas av grundlagsskyddet. Det kan i sistnämnda fall handla t.ex. om en utvidgning som hämmar konkurrensen inom en bransch där verksam- heterna typiskt inte åtnjuter grundlagsskydd och där således konkur- renslagen torde vara tillämplig fullt ut. marknadsföringslagen (1995:450) trädde i kraft den (1975:1418) från lagstiftningen, vilket i huvudsak överensstämmer med den tidigare, är att främja konsumen- ternas och näringsidkarnas intressen i samband med näringsidkares marknadsföring av varor, tjänster och andra nyttigheter och att mot- verka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare.2 Lagen tillgodoser således inte bara konsumenternas intressen, utan även näringsidkarnas intresse av att konkurrensen inte bedrivs med ohederliga metoder.3 Marknadsföringslagen tillämpas då näringsidkare marknadsför eller själva efterfrågar produkter i sin näringsverksamhet (2 §). Med mark- nadsföring avses reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra nyttigheter (3 §). 1994/95:123, s. 38. 3Svensson, C. A., mfl: Praktisk marknadsrätt (: , 1996, sjätte upplagan), s. 43. Det följer vidare bl.a. av praxis att marknads- föringslagen är tillämplig när marknadsföringen är inriktad på svensk publik och den svenska marknaden.4 Således kan marknadsföringslagen under dessa förutsättningar även tillämpas på marknadsföringsåtgärder som har sitt ursprung utomlands. Omvänt faller sådan marknadsföring som inte har någon anknytning till den svenska marknaden utanför lagens tillämpningsområde.5 Utöver marknadsföringslagens tillämplighet på all marknadsföring som är riktad till den svenska marknaden, skall lagen även tillämpas på marknadsföring som riktar sig till andra marknader än den svenska i de fall marknadsföringen förekommer i satellitsändningar och programfö- retaget är etablerat i (2 § andra stycket som hänvisar till sådana satellitsändningar som omfattas av radio- och TV-lagen). Regeln skall ses mot bakgrund av förpliktelser enligt EG:s direktiv TV utan gränser som fastslår att varje medlemsstat skall säkerställa att alla TV- sändningar som sänds av programföretag inom dess jurisdiktion överensstämmer med den nationella lagstiftningen (art. 2). Marknadsföringslagens materiella regelsystem omfattar en general- klausul som uppställer allmänna krav på markandsföringen (4 §) samt nio bestämmelser som innehåller mer preciserade förbud och krav i förhållande till vissa särskilt beskrivna marknadsföringsåtgärder (5– 13 §§). De allmänna kraven innebär att marknadsföringen skall stämma överens med god marknadsföringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Vidare skall näringsidkaren i samband med marknadsföringen lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. En överträdelse av dessa krav kan medföra förbud mot att fortsätta med marknadsföringen eller ett åläggande att lämna information (14 § respektive 15 §). Förbudet kan förenas med vite (19 §). Mot bakgrund av de allmänna krav som följer av 4 § ges, som nämnts, mer preciserade förbud och krav i förhållande till vissa särskilt beskrivna marknadsföringsåtgärder. Bestämmelserna omfattar regler om reklamidentifiering, vilseledande reklam, vilseledande förpacknings- storlekar, vilseledande efterbildningar, konkursutförsäljningar, utför- säljningar, realisationer, obeställda produkter och förmånserbjudanden (5–13 §§). Härutöver finns en regel om förbud mot otjänliga produkter 4Se t.ex. MD 1989:6. Se också förarbetena till den gamla marknads-föringslagen, prop. 1970:57 s. 93. Det finns inget som tyder på att införandet av den nuvarande marknadsföringslagen innebär någon förändring i detta avseende, se , A. och , D.: Praktisk IT-rätt (: , 1997), s. 51-52. 5Lindberg, A.: "Vilka regler gäller för marknadsföring på Internet?" i Dagens IT, 8april 1997, s 14. (17 §). Överträdelse av dessa regler kan leda till såväl förbud/åläggande vid vite som åläggande att betala marknadsstörningsavgift samt skadestånd (åläggande att betala marknadsstörningsavgift och skadestånd gäller dock ej 17 §). övervakar lagens efterlevnad. Konsumentom- budsmannen för talan inför domstol om tillgripande av sanktioner till följd av brott mot marknadsföringslagens bestämmelser och kan i fall som inte är av större vikt själv meddela förbuds- och informationsföre- lägganden. Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv Som utgångspunkt är marknadsföringslagen generellt tillämplig oavsett vilket medium som används för marknadsföringen. Till skillnad från vad som är fallet i många andra sammanhang påverkar grundlagsregleringen i princip inte marknadsföringslagens generella tillämplighet i detta avseende. Orsaken är att det faller utanför grundlagens syfte att skydda näringsidkares ekonomiska intressen. Grundlagsskyddet anses därför inte omfatta framställningar som är av rent kommersiell natur. Gränsdragningsproblem kan givetvis uppstå när det i det konkreta fallet gäller att avgöra vad som är kommersiell och icke-kommersiell infor- mation. Avgörande vid denna gränsdragning är dock budskapets syfte och innehåll, inte dess form. Således påverkas inte marknadsföringsla- gens tillämplighet av hur budskapet förmedlas till mottagarna. Tillämpningen av marknadsföringslagen kan i vissa avseenden relateras till radio- och TV-lagens tillämpningsområde, bl.a. vad gäller satellitsändningar som är riktade till utlandet men där programföretaget är etablerat i (2 § andra stycket, se ovan). De konsekvenser som konvergensutvecklingen har för tillämpningen av radio- och TV- lagen (se avsnitt 6.6) kan i vissa fall således även ha konsekvenser för tillämpningen av marknadsföringslagen. Personuppgiftslagen (1998:204) trädde i kraft . Personuppgiftslagen (PUL) ersätter den tidigare datalagen och genomför EG:s dataskyddsdirektiv /489. Syftet med PUL är att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. Detta syfte skall dock ses mot bakgrund av nämnda direktivs syfte att genom harmonisering av nationella bestämmelser undanröja hinder för ett fritt flöde av personuppgifter mellan medlemsstaterna. PUL är tillämplig på helt eller delvis automatiserad behandling av personuppgifter, men också på behandling om uppgifterna ingår i, eller är avsedda att ingå i, en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning (5 §). Med personuppgift avses all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en levande fysisk person (3 §). Med behandling menas alla åtgärder som har att göra med personuppgifter, t.ex. insamling, registrering, lagring och samman- ställning. PUL tillämpas emellertid inte på rent privat behandling av personuppgifter (6 §). Bestämmelserna i skall inte heller tillämpas om de skulle strida mot grundlagsbestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet eller inskränka offentlighetsprincipen (7–8 §§). Även behandling av personuppgifter i samband med journalistisk, konstnärlig eller litterär verksamhet (7 §) är undantagen bestämmelserna i . PUL gäller för personuppgiftsansvariga som är etablerade i och när en personuppgiftsansvarig från ett tredje land (dvs. en stat utan- för EES) använder sig av utrustning som finns i (4 §). Med personuppgiftsansvarig avses den som ensam eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen (3 §). I lagen ställs vissa grundläggande krav på behandlingen av person- uppgifter (9 §). Behandling av personuppgifter får endast ske om den är laglig. All behandling av personuppgifter skall vara korrekt och i enlighet med god sed och får endast ske för ett ändamål som är förenligt med det syfte för vilket uppgifterna samlades in. Personuppgifter får bara samlas in för ett särskilt, uttryckligen angivet och berättigat ändamål. Uppgifter skall vidare vara adekvata, relevanta och inte vara fler än nödvändigt. Dessutom måste uppgifterna vara riktiga och aktuella samt får inte bevaras än nödvändigt. Om de ovan nämnda grundläggande kraven är uppfyllda, får person- uppgifter ändå bara behandlas om den registrerade har lämnat sitt samtycke till behandlingen. Med samtycke avses en frivillig, särskild och otvetydig viljeyttring genom vilken den registrerade godtagit behand- lingen av personuppgifter. Den registrerade måste före samtycket, få information för att kunna bedöma för- eller nackdelarna med behand- lingen och sina rättigheter enligt PUL. Att samtycket skall vara särskilt, betyder att det bara gäller för den särskilda behandling och för det ändamål som det avser. Det finns emellertid vissa situationer i vilka behandling av personuppgifter är tillåten även utan samtycke (10 §): om behandlingen är nödvändig för att fullgöra ett avtal med den regist- rerade, om den personuppgiftsansvarige skall fullgöra en rättslig skyl- dighet, om vitala intressen för den registrerade skall kunna skyddas, om en arbetsuppgift av allmänt intresse skall kunna utföras eller vid myn- dighetsutövning eller om ett ändamål som rör ett berättigat intresse hos den personuppgiftsansvarige eller hos en sådan tredje man till vilken personuppgifterna lämnas ut skall kunna tillgodoses (10 §). Det sist- nämnda gäller om detta intresse väger tyngre än den registrerades intresse av skydd mot kränkning av den personliga integriteten. Det finns i lagen ett generellt förbud mot behandling av s.k. känsliga personuppgifter (13 §). Med känsliga personuppgifter avses perso- nuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening eller hälsa och sexualliv. Känsliga personuppgifter får emellertid behandlas under vissa förutsättningar som anges i (16–19 §§). Personuppgifter får enligt huvudregeln inte överföras till ett tredje land (dvs. ett land utanför EES; 34 §). I vissa undantagsfall, t.ex. om den registrerade lämnat sitt samtycke till överföringen, är dock sådan överföring tillåten. Det åligger den personuppgiftsansvarige att lämna viss information till den registrerade, (23–27 §§). När personuppgifter samlas in, antingen från personen själv eller från någon annan källa, skall den registrerade bl.a. informeras om den personuppgiftsansvariges identitet, ändamålet med behandlingen samt få all nödvändig information för att kunna ta tillvara sina rättigheter i samband med behandlingen. Infor- mation behöver dock inte lämnas om sådant som den registrerade redan känner till eller om det finns bestämmelser om detta i någon annan lag. Den personuppgiftsansvarige är också skyldig att en gång gratis lämna besked om personuppgifter till var och en som ansöker om det. På begäran av den registrerade skall den personuppgiftsansvarige sna- rast rätta, blockera eller utplåna personuppgifter som behandlats i strid med PUL (28 §). All behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automati- serad måste anmälas till Datainspektionen av den personuppgiftsansva- rige innan behandlingen påbörjas (36 §). Om ett s.k. personupp- giftsombud utses behöver behandlingen emellertid inte anmälas (37 §). Ett personuppgiftsombud är den fysiska person som, efter förordnande av den personuppgiftsansvarige, självständigt skall se till att den perso- nuppgiftsansvarige behandlar personuppgifterna på ett lagligt och kor- rekt sätt (3 §). Ombudet skall också bl.a. föra ett register över de behandlingar som utförs av den personuppgiftsansvarige. Andra uttryckliga undantag från anmälningsskyldigheten är t.ex. behandling av personuppgifter som sker efter samtycke från den regist- rerade, behandling som görs i löpande text eller behandling som avser registrerade som har sådan anknytning till den personuppgiftsansvarige som följer av medlemskap, anställning eller kundförhållande eller lik- nande under vissa förutsättningar. Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv PUL är teknikneutralt utformad och gör i sig inte någon åtskillnad mellan olika distributionssätt av personupplysningar. Däremot medför undantaget i förhållande till bl.a. YGL att de oklarheter som konver- gensutvecklingen medför i detta avseende även får betydelse för till- lämpningen av PUL (jfr avsnitt 5.5). Upphovsrättens föremål och innehåll Syftet med upphovsrättslagen (URL) är att skydda rätten till litterära och konstnärliga verk, dvs. skönlitterära eller beskrivande framställ- ningar i tal och skrift, datorprogram, musikaliska och sceniska verk, filmverk, fotografiska verk och annan bildkonst, byggnadskonst och brukskonst samt verk som kommit till uttryck på annat sätt (1 §). För att ett alster skall skyddas enligt URL krävs att det uppnår en viss nivå av självständighet och originalitet, s.k. verkshöjd. URL skyddar även rätten till prestationer av bl.a. utövande konstnärer, producenter av fonogram, film- och videogramproducenter samt radio/TV-företag, s.k. närstående rättigheter. Upphovsrätten består i huvudsak av två s.k. ensamrättigheter: eko- nomiska och ideella rättigheter.6 De grundläggande ekonomiska rättig- heterna är rätten till mångfaldigande och rätten att göra verket tillgäng- ligt för allmänheten. De ideella rättigheterna är rätten att bli namngiven, rätten att motsätta sig ändring av verket och att verket görs tillgängligt för allmänheten i en form eller på ett sätt som är kränkande för upp- hovsmannens litterära eller konstnärliga anseende. De ideella rättighe- terna tillkommer alltid upphovsmannen, medan de ekonomiska rättig- heterna kan överlåtas. En överlåtelse av ett enskilt exemplar innebär dock inte att upphovsrätten överlåts. Det finns även ett generellt förbud att ändra i ett verk även om upphovsrätten har överlåtits, om inte annat har avtalats. Som huvudregel gäller upphovsrätten till ett verk då upphovsmannen avled. När det gäller verk som offentliggjorts utan att upphovsmannen har angivits, gäller upphovsrätten i stället då verket offentliggjordes. Upphovsman är den som skapat verket. 6 , Copyright, Svensk och internationell upphovsrätt 1998, s. Upphovsrättslagen innehåller bestämmelser om inskränkningar i upp- hovsrätten (2 kap.). Inskränkningarna omfattar endast de ekonomiska rättigheterna eftersom de ideella rättigheterna inte får begränsas. In- skränkningarna omfattar bl. a. rätten att framställa enstaka exemplar av offentliggjorda verk för enskilt bruk (12 §). Denna inskränkning gäller dock inte rätten att framställa enstaka exemplar för enskilt bruk i digital form av sammanställningar i digital form. Särskilda regler om inskränkningar föreskrivs vidare bl.a. rörande framställning, spridning och visning av exemplar samt om offentliga framföranden i olika sammanhang (13–21 §§), bl.a. får upptagningar göras av verk som sänds ut i ljudradio eller television om avtalslicens gäller enligt 26 i § (13 §, se nedan). Vidare gäller särskilda regler bl.a. för offentliga debatter, allmänna handlingar m.m. (26–26 b §§), infor- mation om dagshändelser genom ljudradio och television m.m. (25 §), datorprogram m.m. (§). Utöver dessa inskränkningar som i vissa avseenden, vilket delvis redan framgått, kan ha betydelse för sändningar i ljudradion och telelv- ision, gäller även särskilda bestämmelser om inskränkningar i upp- hovsrätten till förmån för ljudradio och televisionsverksamhet (26 d– 26 f §§). Enligt 26 d §, får de radio- och televisionsföretag som rege- ringen bestämmer (dvs. och Tele- vision7) sända utgivna litterära och musikaliska verk samt offentliggjorda konstverk, om avtalslicens gäller enligt 26 i §. Detta medför en möjlighet för radio- och televisionsföretagen att träffa avtal om en utsändningsrätt med en organisation som företräder ett flertal svenska upphovsmän. Vid utsändning över satellit gäller avtalslicensen endast om sändarföretaget verkställer utsändning genom en marksändare. En avtalslicens enligt 26 i § innebär att avtal ingås mellan en part och en organisation som företräder ett flertal rättighetsinnehavare. Avtalslicensen ger parten rätt att utnyttja verk av det slag som avses med avtalet, trots att verkens upphovsmän inte företräds av organisationen. Ett radio- eller televisionsföretag som har rätt att sända ut ett verk får vidare ta upp det på en anordning så att det kan återges. Detta får dock endast ske för att använda det vid egna utsändningar om det sker ett fåtal gånger , för att säkerställa bevisning eller för att en statlig myndighet skall kunna utöva tillsyn över utsänd- ningsverksamheten, (26 e §). Av 26 f § framgår vidare att var och en har rätt att till allmänheten trådlöst eller genom kabel återutsända verk som ingår i en trådlös ljud- radio- eller televisionsutsändning om avtalslicens gäller. 7 , aa s. 192. dock inte verk som det radio- eller televisionsföretag som ursprungligen sänder ut tjänsterna innehar rättigheterna att vidaresända. När det gäller vissa upphovsrätten närstående rättigheter ger bestäm- melserna i URL vissa rättigheter för bl.a. utövande konstnärer, fram- ställare av ljud- eller bildupptagning, radio- och televisionsföretag och fotografer. Vid ljudradio- och TV-utsändning eller vid ett annat offentligt framförande har framställaren och de utövande konstnärerna rätt till ersättning (47 §). Detta gäller även när en trådlös utsändning vidare- sänds till allmänheten trådlöst eller genom kabel. Paragrafen gäller dock inte ljudfilm. När det gäller radio- och televisionsföretag så hindrar URL 48 § upptagning av en ljudradio- eller televisionsutsändning på en anordning så att den kan återges.