sou · GNB320 · 2000-01-01 00:00:00 — Yttrandena innehöll normalt inga klara rekom- mendationer utan tonvikten låg på att ge upplysningar om det aktuella företagets verksamhet och faktiska ledning. Såvitt kommissionen funnit aktualiserades aldrig frågan huruvida det tyska moderföretaget hade ariserats. En judisk anknytning förefaller dock ha kunnat spela viss roll enligt uppfattning. I ett fall konstaterades exempelvis att en av styrelsens ledamöter icke var arier. I ett annat fall förklarades att bolagets företrädare var tysk och s.k. arier, men numera svensk medborgare. Även i frågor om medborgarskap, uppehålls- och arbetstillstånd förekom det att yttrade sig. Kommissionen har sett exempel på att judiska företagare sökte medborgarskap eller arbets- tillstånd i . uttalade sig i sådana fall om huruvida verksamheten som sådan var önskvärd utifrån svenska handelspolitiska och försörjningspolitiska synpunkter. Förekomsten av judisk anknytning åberopades aldrig som skäl för bifall i Handels- kommissionens yttranden i dessa ärenden. 5.11.3Svenskt intresse fanns för att överta agenturer som judar haft Att en svensk affärsman kunde se egna möjligheter i de förändrade ägandeförhållanden som ariseringen innebar framgår av ett dokument som kommissionen återfunnit i . Affärsmannen i fråga vände sig till handelsavdelningen vid tyska legationen i för att efterhöra möjligheterna att erhålla agenturer i för tyska firmor. Han hade nämligen hört att en del tyska agenturer i , vilka tidigare innehafts av judar blivit lediga.139 Av handlingarna i arkivet framgår även att den svenske affärsmannen inte skaffade sig några agenturer på detta sätt, eftersom han inte kunde få tillräckligt bra villkor. 139 Även redovisat i kommissionens interimrapport s. 98 f. 5.12.1Ariseringen var känd och måste ha lett till att frågor kom upp Kommissionen har, mot bakgrund av vad som ovan redovisats, ställt sig frågan om det svenska näringslivet kom att skapa någon s.k. code of conduct i förhållande till ariseringsprocessen, när denna tog sin början . Bildades det någon etisk norm för hur en svensk näringsidkare borde förhålla sig? Tog man från regeringens eller riks- dagens sida några initiativ för att föra upp frågan på den politiska dag- ordningen? Det skall genast sägas att ariseringen, som skedde öppet, var väl känd för den svenska allmänheten. Ett brett skikt ledande personer i blev dessutom löpande informerade om dess olika stadier. En informationskälla med stor genomslagskraft bland näringsidkare och andra var pressen, främst den svenska men även den utländska. Ariseringen gavs åtminstone i sitt inledande skede stort utrymme i tidningarna.140 Från beskickningen i sändes regelbundna och detaljerade informationer till UD i . Bland annat lämnades, som framgått ovan, redogörelser för den tyska valutalagstiftningen och för de diskri- minerande regler som tvingade fram företagsariseringen. Uppgifter spreds från UD vidare ut till företag och banker. Andra informationskällor för svenska näringsidkare var deras egna affärspartners i . Handeln med var, som tidigare konstaterats, väl utvecklad långt innan ariseringen påbörjades. Självklart förekom det därför ofta att svenska affärsmän med kontakter i fick direkt information om ariseringen. I de fall deras affärspartners var judar kom de svenska företagarna också att beröras direkt av vad dessa utsattes för. Även jurister var välbekanta med ariseringens framväxt. Tidskriften (SvJT), som har och hade mycket stor spridning bland aktiva jurister, refererade löpande om lagstiftningen i Nazityskland.141 Uppmärksamma läsare kunde iaktta en tydlig tendens. Då beskrevs bland annat hur statsanställda och advokater kunde fråntas sina rättigheter att tjänstgöra med motiveringen att de inte var arier. Vidare redovisades att den tyska hade gett 140Interimrapporten s. 97 f. Se även . 141Se för en fullständig genomgång av SvJT:s artiklar vid den aktuella tiden P.G. rapport till kommissionen om Nazismens återspegling i 1933-1945, . 244 Affärsverksamhet SOU 1999:20 regeringen en synnerligen vittgående fullmakt att besluta lagar samt att man infört specialdomstolar för att handlägga brott av statsfientlig natur. Artiklarna i var som regel strikt sakligt utfor- made. framskymtade dock en lätt kritisk, distanserad, hållning från artikelförfattarnas sida. Ett exempel är sedermera justitierådet referat 1934 av en lag som innebar att endast arier fick vara redaktörer och att tidningars innehåll inte fick stå i strid med den tyska statens intressen. Bomgren återger ett yttrande från riks- minister , som lagt fram lagförslaget. Enligt Bomgren hade hävdat att den nya tyska presslagen var den mest moderna i världen och att den skulle bli en förebild för andra länder eftersom enda möjligheten var att bringa andens frihet i samklang med statens intressen. Bomgren anmärker ironiskt att Det torde vara framtiden för- behållet att yttra sig härom. Svensk Juristtidnings läsare informerades vidare om införandet av dödsstraff för näringssabotage och om den för- ordning som efter och det föregående ambassadmordet i ålade alla tyska judar kollektiv skyldighet att betala skadestånd med en miljard riksmark samt att till tyska staten avstå sina försäkrings- ersättningar för de skador som uppstått. 144 innehöll tidningen en niosidig artikel om kommissarisk förvaltning och därmed besläktade förvaltningsformer enligt tysk rätt.145 Det var för övrigt detta år som slog fast att kommissariska förvaltare inte hade rätt att disponera över egendom som befann sig i redan före ägar- företagets arisering.146 fungerade, då som , som ett centrum för informationsspridning och debatt för svenska bankers företrädare. Kommissionen har granskat föreningens styrelseprotokoll, protokollen från de s.k. bankmötena samt de cirkulärmeddelanden som föreningen sände till medlemsbankerna under tiden 1933-1945.147 Härvid har noterats att föreningen fick fortlöpande underrättelser från UD om bland annat tysk lagstiftning som kunde beröra det svenska bankväsendet. Vid styrelsesammanträdet informerades således om riktlinjerna i den tyska valutalagen av 1935 och vid sammanträdet den 142SvJT 1934 s. 183. 143SvJT 1937 s. 343. 144SvJT 1939 s. 91. 145SvJT 1941 s. 948. 146NJA 1941 s. 424. 147Se för det följande avseende . rapport till kommissionen om banketik i , . gavs information om författningsstödet för judarnas uteslutning från det tyska näringslivet. Inom föreningen fanns naturligtvis också tillgång till information från bland andra utländska kolleger i branschen. I ett cirkulärmeddelande till medlemsbankerna gav ett utförligt referat av ett föredrag som hållit . Schacht hade då förklarat att han tog avstånd från privat övermålning av judiska butiksfönster, även om han ansåg att verksamheten i och för sig var ett tecken på en rättvis kamp. Judarna måste finna sig i att deras inflytande för alltid försvunnit, sade Schacht enligt referatet. Att judarna ändå fick bedriva viss näringsverksamhet hade Schacht, enligt vad som framgår av cirkuläret, förklarat med att man tagit hänsyn till relationerna med utlandet. Förtroendet till som rättsstat fick nämligen inte rubbas. Kommissionen har vidare särskilt noterat de underrättelser avseende nederländsk egendom som tog emot . Från den nederländska exilregeringen kom beskedet att den hade tagit all nederländsk egendom, inklusive deponerat guld, i beslag. kom ett meddelande från den tyska beskickningen i om att tyska myndigheter i hade beslagtagit guld och utländska tillgodohavanden från nederländska medborgare. Beskickningen för- klarade också att den flydda nederländska regeringens dispositioner var ogiltiga. Det står alltså klart att ariseringen var väl känd såväl för allmänheten och ledande politiker som för det svenska näringslivet. Frågan är då om denna information ledde till några diskussioner om återhållsamhet i affärskontakterna med i allmänhet och särskilt med ariserade företag. – alltså före ariseringens kulmen - beslutade i enhälligt att utfärda bojkott mot tyska varor och produkter, i den mån det var möjligt för anslutna organisationer att vidta effektiva åtgärder.148 Bojkotten var en protest särskilt mot krossandet av fackföreningsrörelsen i Nazityskland men riktade sig också mot det allmänna förtrycket, vari de begynnande judeförföljelserna var en del. LO:s ordförande , som ledde den svenska delegationen, var motståndare till beslutet. Inom delegationen anförde han att det var tyskarnas problem att klara sina bekymmer och att en bojkott från svensk sida kunde skapa handelspolitiska svårigheter som arbetarna kunde få skäl att beklaga. Han avstod emellertid från att deklarera sin mening inför kongressen. När LO:s representantskap något 148 , , 1990, s. 266-274. senare dryftade bojkotten, framhöll att man fick räkna med stora obehag för vårt land, eventuellt tyska repressalier och diplomatiska förvecklingar. Representantskapet beslöt att utfärda en proklamation om köpblockad, riktad speciellt till husmödrarna. Någon transportblockad eller andra åtgärder skulle inte vidtas. Statsminister var redan från början klart reserverad mot bojkotten. Utrikesminister vände sig offentligen mot den i ett tal i och fick vid en intern överläggning med LO stöd av Per , som förklarade att han ogillade bojkotten både som statsminister och som partiordförande och framhöll att man inte kunde bortse från de handels- politiska svårigheter som aktionen kunde medföra. ansåg att det enda som kunde berättiga en bojkottaktion var att den ledde till åsyftat resultat. Han varnade för att den också, liksom blockaden mot , kunde bidra till att svetsa ihop det folk den riktade sig emot. Vid 1934 kritiserade han Internationalens aktion: Den har gjort ett försök att göra en egen utrikespolitisk insats – nämligen blockaden och inringningspolitiken gentemot – och därvid kapitalt misslyckats. Och det var naturligt. Det var dömt att misslyckas på samma sätt som den gamla interventionistiska politiken mot var dömd att misslyckas. Denna var inspirerad av emigrantpartiernas intressen, och så är fallet även inom internationalen. Enligt min uppfattning har dessa isolerade åtgärder endast bidragit till att strama upp stämningen i det tills vidare nazistiska . /---/ I den nödvändiga kampen mellan olika samhällsåskådningar böra vi lära oss att skilja mellan de inrikespolitiska problemen och de mellanfolkliga nödvändigheterna. Vi få icke avklippa möjligheterna till en fredlig samlevnad mellan stater med olika politiska system därför att vi ha en utpräglad uppfattning av dessas karaktär. Vi ha insett, att det är nödvändigt att tillämpa detta gentemot . Vi måste inse att det också är nödvändigt att tillämpa det gentemot det nazistiska Tyskland.149 Som ett led i regeringens sysselsättningspolitik hade den upptagit förhandlingar med om ett handelsavtal, som också innebar att skulle lämna en statlig femårig kredit på till för att möjliggöra sovjetiska beställningar till svensk industri. Vid riksdagsbehandlingen hade avtalet dock mött stark kritik, bl.a. från förre statsministern (det ena landet får statslån, det andra landets varor blockeras). 149 , Den svenska socialdemokratin och facismen , i Utrikespolitik och historia i Studier tillägnade . , 1987, s. 101. behandlingen avslutats föll avtalet genom att drog tillbaka sitt godkännande av det. De principiella ställningstaganden från regeringens sida som föran- leddes av bojkottaktionen och handelsavtalet med får antas ha varit väl kända för affärsvärlden när ariseringen inleddes. Ändå bör man ställa frågan om de svenska affärsmän som handlade med Nazityskland på något sätt påverkades av vad de fick höra om hur deras judiska affärsförbindelser i konfiskatoriska former trängdes ut ur det tyska näringslivet. Det ligger således nära till hands att anta att kunskapen om ariseringen aktualiserade en rad frågeställningar om hur man som svensk affärspartner lämpligen borde agera. Var det exempelvis klokast att möjligt avsluta relationen när en tidigare kund eller leverantör hade satts under förvaltning? Kunde och borde man på något sätt försöka ingripa för att söka rädda det ariseringshotade företaget? Borde man undvika att utnyttja eventuella möjligheter att komma över till- gångar till särskilt bra pris? Skulle man utan vidare acceptera en av nazisterna tillsatt kommissarisk förvaltare som företrädare för det bolag man gjort affärer med? Frågor som dessa måste rimligen ha varit aktuella för åtskilliga svenska näringsidkare. Hur tankarna gick är det inte lätt att , efter mer än ett halvt sekel, få någon riktigt säker uppfattning om. Få som kan berätta finns kvar. Det är inte troligt att överväganden som de skisserade sattes på pränt särskilt ofta. Men om frågan debatterades på ett allmänt plan exempelvis i bankstyrelser, i branschorganisationer, i regeringskretsen eller i pressen kan man naturligtvis tänka sig att finna dokument som skildrar diskussionen i fråga. Kommissionen har sökt efter sådana handlingar. Det har därvid inte varit möjligt att göra någon heltäckande undersökning, vilket skulle förutsätta att otaliga arkiv gicks igenom. Som kommer att framgå av det följande har de utredningar kommissionen genomfört dock gett det intrycket att de nämnda frågorna faktiskt inte fördes till en allmän diskussion på ett djupare, etiskt plan. De handlingar som finns bevarade från Nationalekonomiska före- ningens sammankomster visar inga tecken på att det svenska näringslivets förhållningssätt till ariseringen eller ens situationen i Nazityskland diskuterades där.150 Vad gäller har kommissionen varken vid sin granskning av styrelseprotokoll eller genom de stickprov i övrigt arkivmaterial som också gjorts funnit någon dokumentation som visar att 150 rapport till kommissionen avseende Nationalekonomiska föreningens sammanträden , . 248 Affärsverksamhet SOU 1999:20 det förekommit policydiskussioner om förhållningssättet till ariseringen. Allmänt kan det anmärkas att bankens styrelseprotokoll ger viss information om strategi- och policyfrågor som behandlats. sker detta genom bilagda PM från bankens direktion, men det förekommer också att enskilda ledamöters åsikter finns antecknade. Synen på kriget berörs i sort sett inte alls. Endast i undantagsfall skildras diskussioner om enskilda länders politiska och ekonomiska situation. Vad gäller finns således redovisat att landet 1935 bedömdes vara ett högriskland.151 Inte heller i Skandinaviska bankens styrelseprotokoll har några uttalanden beträffande förhållningssättet till ariserade företag i Nazi- påträffats. Stickproven i övrigt arkivmaterial från nämnda bank har inte gett annat resultat.152 Protokollen från avseende aktuell tid är normalt hårt formaliserade. Endast i undantagsfall förekommer proto- kollförda kommentarer eller diskussioner. Sammanfattningsvis kan det konstateras att kommissionen vid sin genomgång av styrelseprotokollen från inte har funnit någon dokumentation av diskussioner om code of conduct i förhållande till ariseringen. I har inte återfunnits några tecken på att man från den sida, eller inom bank- och företagsvärlden, skulle ha aktualiserat något slags återhållsamhet i ekonomiska förbindelser med som följd av judeför- följelserna, exempelvis i form av återhållsamhet i eller avveckling av förbindelserna med ariserade företag. Det finns i dagboken inte heller någon som helst anteckning om sådana diskussioner i , eller . I fördes emellertid vissa policydiskussioner av intresse i detta sammanhang. Föreningens styrelseprotokoll var inte endast beslutsprotokoll, utan diskussionsprotokoll.155 tog verkställande direktören i upp frågan upp om vilken inställning som bankerna borde ha till utbetalningsorder från kommissariska förvaltare för judiskt 151Jan Glete, Rapport om översiktlig undersökning av Svenska arkiv (dnr 17/98). 152Gunnar , Rapport över iakttagelser vid genomgång av Skandarkiv i (dnr 102/97). 153Kersti rapport till kommissionen avseende forskning i , . 154Krister Wahlbäcks rapport till kommissionen om dag- boksanteckningar 1938-1943, . 155Se för det följande P.G. ovan nämnda rapport om banketik. ägda företag i förutvarande . Inför Bankföreningens styrelse- möte hade överläggningar ägt rum med bankjuristerna i de tre ovan nämnda bankerna. Man hade då kommit fram till att det inte kunde anses vara riskfritt för en bank att efterkomma en sådan begäran. Möjligheten fanns nämligen att en svensk domstol, om saken blev tvistig, skulle finna att den tyska lagstiftningen i fråga var uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen i – eller med andra ord stred mot ordre public. I så fall skulle en bank som betalat till en förvaltare kunna tvingas att betala ytterligare en gång, till den rättmätige ägaren. Eftersom frågan var ömtålig och antagligen intressant endast för de tre tillfrågade bankerna hade verkställande direktören i föreningen valt att inte samråda med övriga banker. Styrelsen anslöt sig till vad verkställande direktören anfört. Det svenska rättsväsendets syn på saken stod klar först , när avgjorde de fyra rättsfall som ovan redogjorts för.156 I det första av rättsfallen angavs den princip som kom att anses juridiskt riktig. Målet handlade om vem som hade rätt till vissa aktier som var deponerade i . Aktierna, som avsåg ett österrikiskt bolag, hade ägts av en judisk man som bosatt sig i . Bolaget ariserades på så sätt att de nazistiska myndigheterna utsåg en kommissarisk förvaltare, som gavs ensam befogenhet att företräda det. begärde förvaltaren att aktierna skulle lämnas ut till honom. avslog detta yrkande, med motiveringen att de tyska reglerna om tvångsförvaltning inte kunde inbegripa egendom som befann sig i redan före det att förvaltningen anordnades. Ställningstagandet gjordes mot bakgrund av förvaltningens innebörd och ändamål samt i anslutning till vad som i allmänhet gäller vid internationella förhållanden i fråga om territoriell begränsning. Domstolen gjorde alltså inget allmänt underkännande av förvaltarens rätt att företräda bolaget, men satte en gräns för det. Egendom som redan före ariseringen hade kommit till fick förvaltaren inte disponera över. De följande tre fallen handlade om huruvida det var förvaltaren eller den tidigare företrädaren som hade rätt att ta emot betalning för varor som levererats före respektive efter att förvaltaren förordnats. diskuterade Svenska Bankföreningens styrelse sin inställning till nazistisk tvångsförvaltning i . Upp- rinnelsen till diskussionen var en skrivelse från chefsombudsman157, vari omtalades att tyskarna hade tagit ledningen av den ekonomiska verksamheten i de ockuperade delarna av . Banker, försäkringsbolag och industriföretag hade ställts under 156NJA 1941 s. 424. Se även avsnitt 5.2.4. 250 Affärsverksamhet SOU 1999:20 Kommissariska förvaltare hade tillsatts. Frågan var nu vem som hade rätt att förfoga över de polska kundernas, särskilt bankernas, konton i svenska banker. Ombudsmannen från ansåg att en förvaltare som kom med anspråk borde hänvisas till svensk domstol för att få prövat om kravet var lagligt. Detta borde gälla, ansåg ombudsmannen, även om den som hade tecknat firman skrev under bredvid förvaltaren. Verkställande direktören i förklarade vid samman- trädet att han i väsentliga delar inte anslöt sig till ombudsmannens ståndpunkt och anförde: Vårt lands historiska och politiska läge gjorde det alldeles nödvändigt för oss att iakttaga stor varsamhet i förhållande till och således även gentemot sådana framställningar från tysk sida som vore grundade på eller hade sammanhang med situationer uppkomna genom tyska ockupationer av främmande staters områden. Enligt verkställande direktören borde bankerna såvitt möjligt tillmötesgå förvaltares framställningar. Endast om ett tillmötesgående innebar en klart påvisbar ekonomisk risk för banken borde anspråk avvisas. Konkret betydde detta, enligt vad som antecknats i protokollet, att en förvaltares begäran om kontoutdrag borde efterkommas. Vidare borde dispositionsorder verkställas när firmatecknaren undertecknat, även om en förvaltare skrivit under bredvid. I sådana fall då dispositionsordern var undertecknad endast av förvaltaren föreföll det dock tills vidare skäligt att avböja ordern med motiveringen att behörighetsfrågan var oklar. Lämpligen kunde förvaltaren då hänvisas att söka frågans pröv- ning hos domstol. Det förekom alltså vissa policydiskussioner inom den svenska bankvärlden med avseende på den pågående ariseringen i Nazityskland och de tyskockuperade områdena. Dessa diskussioner tycks dock ha föranletts av juridiska problem och styrts mer av ekonomiska risk- kalkyler än av moraliska reflektioner. En naturlig följdfråga för kommissionen har varit om det i de allierade länderna, i judiska organisationer utomlands eller i andra internationella sammanhang förekom någon debatt om code of conduct i förhållande till ariseringen. Studier av tillgänglig litteratur har inte gett besked om hur det förhöll sig med den saken. Visserligen hävdar i den ovan nämnda fallstudien avseende ariseringen i att judiska exportföretag som ariserats regelmässigt bojkottades av tidigare judiska affärspartners utomlands, men han ger vare sig några exempel eller någon vidare hänvisning.158 Kommissionen vände sig därför till professor vid i 158 Bajohr, s. 187. Professor , som har forskat om Förintelsen, förklarade att forskningen är outvecklad på detta område och tillade att han själv inte har hört talas om att någon sådan code of conduct- diskussion skulle ha förts inom branschorganisationer eller ledande företag i exempelvis och . 5.12.2Under krigsåren låg ansvaret för policybildningen hos regeringen var, som tidigare framgått, det svenska näringslivet starkt centraliserat och statligt styrt. UD:s handelspolitik hade stor praktisk betydelse. var UD representerat i , främst genom den svenske ministern där, . Kommissionen har ställt sig frågan om det möjligen var så att regeringens och UD:s överväganden i fråga om handelspolitiken, baserades även på etiska värderingar avseende förhållningssättet till genomförandet av ariseringen. Trots att kommissionen har tagit del av åtskilligt arkivmaterial från Utrikes-, Finans- och Handelsdepartementen samt ett antal memoarer och korrespondenssamlingar har kommissionen emellertid inte funnit några spår vare sig av en sådan diskussion eller av framställningar i ämnet från exempelvis de judiska organisationerna. Vissa spår av att förhållningssättet kan ha blivit föremål för allmänna överväganden i andra kretsar där inflytande fanns har kommissionen funnit. I det följande skall några exempel redovisas. blev det aktuellt för att I protokollet från sammanträdet den antecknat att chefsombudsmannen i föreslog att svenska bolag som gett ut obliga- tioner och förlagsbevis skulle medge förlängning av den treåriga preskriptionstid som enligt skuldebrevslagen gällde för presentation av kuponger. Presentation hade nämligen ofta hindrats av krigsförhållan- dena. Ombudsmannens förslag tillstyrktes av föreningen, som åtog sig att ombesörja att erforderliga medgivanden samlades in. När de allierade staterna varnade de neutrala staterna för att befatta sig med egendom som konfiskerats i tyskockuperade länder sände UD över deklarationen till , för att dess medlemmar skulle underrättas därom. fick föreningen via UD del av en skrivelse från den svenska beskickningen i med en bifogad utredning som lagts fram vid ovan nämnda rapport om banketik. Angående innebörden av preskription se avsnitt 4.1.4. 252 Affärsverksamhet SOU 1999:20 Utredningen rörde giltigheten av transaktioner som hade företagits med personer inom de av axelmakterna ockuperade länderna eller mellan sådana personer. I skrivelsen redogjorde Londonbeskickningen för vad som sagts på konferensen rörande den rättsliga bedömningen av förvärv från ockuperade länder. Bland annat redovisades att ond tro måste presumeras tills motsatsen bevisats, eftersom det vid överlåtelse av egendom i ett ockuperat land starkt måste misstänkas att egendomen i fråga kommit i överlåtarens händer på orättmätigt sätt.