sou · GNB334d2 · 2000-01-01 00:00:00 — Ett förvärv i de situationerna skulle nämligen i vissa fall kunna strida mot såväl barnets som den faktiske vårdnadshavarens vilja och det är dessutom inte ens säkert att den förälder som förvärvar svenskt medborgarskap önskar att förvärvet även omfattar hans eller hennes barn. De varierande situationer som det i dessa fall är fråga om lämpar sig i stället bättre för ett naturalisationsförfarande och den mö jlighet till diskretionär prövning som ryms inom det. Kommittén delar således den uppfattning som kommer till uttryck i föra rbetena till 5 § och anser därför att paragrafen inte bör ändras i sak. Svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) 275 12Svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) De grundvillkor för naturalisation som finns inskrivna i 6 § MedbL är att sökanden 1styrkt sin identitet, 3sedan fem år eller, i fråga om medborgare i annat nordiskt land, har hemvist här i landet, samt 4fört och kan förväntas komma att föra en hederlig vandel. Kommittén har i sitt förslag till ny naturalisationsparagraf, 14 §, bland villkoren dessutom skrivit in att sökanden skall ha permanent uppehållstillstånd i . Vidare har kommittén i fråga om hemvist- kravet föreslagit att det av lagtexten skall framgå att detta är för den som är ofrivilligt statslös eller att bedöma som flykting i enlighet med 5 kap. 2 § i det förslag till ny utlänningslag (0000:00) som Kommittén om ny instans- och processordning i utlänningsärenden (NIPU) lagt fram. Nämnda ändringar i naturalisationsparagrafen utgör emellertid inte några nyheter i sak utan har tillkommit för att lagtexten tydligare skall avspegla rådande praxis. I fråga om kravet på styrkt identitet kan konstateras att detta har behandlats utförligt av kommittén i delbetänkandet Medborgarskap och identitet (SOU 1997:162). Kommitténs förslag ledde fram till att kravet på styrkt identitet, liksom möjligheten till dispens från det, fördes in i lagtexten . Det finns i detta sammanhang därför inte någon anledning att ytterligare behandla kravet på att sökanden i ett ärende om naturalisation skall kunna styrka sin identitet. Inte heller finner kommittén skäl att föreslå några ändringar i fråga om de i paragrafen föreskrivna ålders- och hemvistvillkoren. Beträffan- de tillämpningen av det sistnämnda villkoret vill kommittén dock även på denna plats understryka att vad som anförts i avsnitten 8.8 och 9.7 i tillämpliga delar för eslås gälla även naturalisationsärenden. Vandelsvillkoret har setts över relativt . I betänkandet Vandelns betydelse i medborgarskapsärenden, m.m. (SOU 1994:33) föreslogs dels att prövningen tydligare skulle inriktas på en bedömning av hur sökanden ku nde komma att uppföra sig , dels att en skärpning skulle ske avseende de tider som skall ha förflutit innan en 276 Svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) utlänning som begått brott kan tas upp till svensk medborgare (s.k. karenstider). Utredningens förslag ledde fram till att vandelsvillkoret fick sin nuvarande lydelse. Enligt kommitténs uppfattning tillämpas vandelsvillkoret på ett ändamål senligt sätt och likaså får de gällande karenstiderna anses vara väl avvägda. Det finns därför inte heller i fråga om vandelsvillkoret skäl att föreslå någon ändring. Kommittén vill emellertid understryka vikten av att de tillämpande myndigheterna även fortsättningsvis företar en ingående och omsorgsfull prövning i denna del eftersom ett beslut om svenskt medborgarskap aldrig kan återkallas. Det sagda innebär sammanfattningsvis att grundvillkoren för naturalisation enligt kommitténs uppfattning inte bör ändras i sak. Dessa behandlas därför inte ytterligare i detta sammanhang. Kommittén tar i det följande i stället upp dispensgrunden till gagn för landet och tillämpningen av systemet med villkorat medborgarskap. 12.2Dispensgrunden till gagn för landet, m.m. Enligt 6 § MedbL är det möjligt att bevilja dispens från något av villkoren för naturalisation bl.a. om det är till gagn för att sökanden blir svensk medborgare. Kommittén föreslår att denna möjlighet till dispens slopas. Beträffande övriga dispensgrunder - bl.a. att det med hänsyn till sökandens förhållanden finns särskilda skäl för ett svenskt medborgarskap - föreslås inte någon ändring. 6 § MedbL inrymmer dispensmöjligheter avseende samtliga fyra grundvillkor för naturalisation. Från kravet på styrkt identitet kan således dispens medges om sökanden har hemvist här i landet och gör sannolikt att den identitet han eller hon uppger är riktig. Beträffande de tre övriga grundvillkoren – dvs. ålder, hemvist och vandel – gäller att dispens kan beviljas 1om det är till gagn för landet att sökanden blir svensk medborgare, 2om sökanden har varit svensk medborgare eller är gift med en svensk medborgare, eller 3om det annars med hänsyn till sökandens förhållanden finns särskilda skäl för ett svenskt medborgarskap. Svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) 277 Utmärkande för dispensgrunden till gagn för landet är att den ytterst sällan kommer till användning samt att det i förekommande fall är regeringen som har att pröva om den är tillämplig. Senast dispensgrunden tillämpades var i regeringens beslut i besvärsärende U 7204/85. Sökanden hade för beslutet hemvist i sedan ca och hade han vistats här med tidsbegränsade uppehåll stillstånd som gäst- studerande. Omständigheterna i ärendet var sådana att svenskt med- borgarskap var en förutsättning för att mannen skulle kunna tillträda ett postdoktoralt stipendium för vidareutbildning inom bioteknik. Mannen hade vidare av stipendienämnden bedömts ha uppenbara vete nskapliga kvalifikationer. Regeringen ansåg – med hänvisning till vad som blivit upplyst om mannens skicklighet som forskare – det vara till gagn för att han beviljades svenskt medborgarskap. Redan det faktum att det förflutit dispens- grunden till gagn för landet tillämpades, talar med viss tyngd för att dispensgrunden bör tas bort. Därtill kommer att kommittén rent principiellt anser att frågan om huruvida en person skall beviljas svenskt medborgarskap inte bör vara a vhängig av om som land kan ha någon nytta av att personen beviljas svenskt medborgarskap. Prövningen av en ansökan om medborgarskap bör i stället vara fokuserad på sökandens personliga förhållanden. Med beaktande av det sagda – sammantaget med att dispensgrunden till gagn för landet numera framstår som otidsenlig – föreslår kommittén att denna dispensgrund tas bort. Enligt kommitténs uppfattning behöver borttagandet av den aktuella dispensgrunden emellertid inte med nödvändighet innebära att en person, som åberopar motsvarande omständigheter som fall, är betagen mö jligheten att erhålla dispens vid sin ansökan om svenskt medborgarskap. Är t.ex. det svenska medborgarskapet en förutsättning för att sökanden skall kunna fortsätta med vetenskapliga studier eller forskning inom sitt sakområde, ser kommittén inte något hinder mot att personen i fråga beviljas viss dispens med tillämpning av dispens- grunden om det annars med hänsyn till sökandens förhållanden finns särskilda skäl för ett svenskt medborgarskap. Några närmare riktlinjer för när så skall kunna ske bör rimligen inte up pställas i förväg utan om, och i så fall i vilken mån, dispens bör beviljas får bedömas från fall till fall av de tillämpande myndigheterna. Den praxis som innebär att idrottare på internationell elitnivå i några fall har medgetts dispens från hemvistvillkoret i viss utsträckning kan sägas fö rete vissa principiella likheter med den, om än sällsynta, praxis som är resultatet av dispensgrunden till gagn för landet. Antalet idrottsutövare som har förvärvat 278 Svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) svenskt medborgarskap med varierande grad av dispens från hemvist- villkoret uppgår till sju, samtliga medaljkandidater vid eller . Den dispensgrund som tillämpats i dessa fall är att det med hänsyn till sökandens förhållanden funnits särskilda skäl för svenskt me dborgar- skap. Kommittén har inte närmare granskat omständigheterna i de sju nämnda ärendena. I linje med vad som anförts beträffande dispens- grunden till gagn för landet vill emellertid kommittén som sin principiella mening uttala att det faktum – att en person som ansöker om svenskt medborgarskap bedöms ha möjlighet att ta medalj i eller – inte i sig bör vara tillräckligt för att han eller hon skall beviljas dispens från något av villkoren för naturalis ation. Det avgörande för om dispens skall beviljas bör i stället vara om idrottsutövaren kan åberopa dispensgrundande skäl som är hänförliga till hans eller hennes personliga förhållanden, t.ex. att det svenska medborgarskapet av någon anledning är en förutsättning för att sökanden skall kunna fortsätta utöva sin idrott på elitnivå. Även beträffande dessa fall gäller att några nä rmare kriterier för dispens inte bör anges i förväg utan de tillämpande my ndigheternas prövning av om dispensförutsättningar föreligger får göras ut ifrån omstä ndigheterna i varje enskilt ärende. Kommittén föreslår - som en konsekvens av förslaget om att dubbelt medborgarskap bör tillåtas - att systemet med villkorad naturalisation slopas. är huvudregeln vid förvärv av svenskt medborgarskap genom naturalisation att sökanden inte tillåts ha kvar sitt utländska medborgarskap. Om det utländska medborgarskapet inte förloras automatiskt vid förvärv av det svenska, kan det som villkor för svenskt medborgarskap föreskrivas att s ö kanden visar att han eller hon erhållit medgivande till befrielse från det utländska medborgar- skapet. Av de ungefär 150 nationaliteter som förekom i ärenden om svenskt medborgarskap , uppställde Invandrarve rket villkor om befrielse beträffande cirka 50. Syftet med sådan villkorad naturalisa- tion är att undvika dubbla medborgarskap. I kommitténs direktiv anges särskilt att kommittén skall analysera systemet med villkorat medborgarskap och vid behov föreslå en ändring av reglerna. Att systemet med villkorat medborgarskap Svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) 279 omnämns särskilt i direkt iven har sin huvudsakliga grund i att detta utgjort ett stort problem för många av de iranska med- borgare som ansökt om svenskt me dborgarskap. Således meddelade t.ex. såvitt avsåg iranska medborgare 968 beslut med villkor medan det under endast var tre iranier som visade att de befriats från sitt iranska medborgarskap. Som framgått av redovisningen under avsnitt 2.9.6 ledde problemen för de iranska medborgarna i detta avseende till att till regeringen överlämnade två ärenden rörande tillämpningen av villkorskravet för iranier. Regeringen meddelade sina beslut eller med andra ord efter det att direktiven till denna kommitté antagits. Innebörden av regeringens båda beslut är att det med verkan från beslutsdatum tills vidare inte skall uppställas något villkor om att iranska medborgare skall befria sig från sitt iranska medborgarskap för att kunna bli svenska medborgare. Regeringen hänvisade i besluten till de uppgifter som framkommit i ärendena om möjligheterna att bli befriad från iranskt medborga rskap och till det faktum att endast ett fåtal sökande blivit befriade från iranskt medborgarskap. Regeringens beslut är av mycket stor betydelse för hela problema- tiken kring villkorat medborgarskap eftersom generella tillämpnings- problem i fråga om befrielse från medborgarskap framför allt förelegat beträffande just iranska medborgare. Med andra ord så är stora delar av de tillämpningsproblem som systemet med vill- korat medborgarskap orsakat numera eliminerade. Till det kommer att denna kommitté, som en konsekvens av förslaget om att dubbelt medborgarskap bör till åtas, föreslår att systemet med villkorat medborgarskap skall slopas fr.o.m. ikraftträdandet av en ny medborgarskapslag, något som beräknas kunna ske . Utöver att slopandet av villkorat medborgarskap underlättar för den enskilde kan även noteras den effekten att myndigheternas hantering av medborgarskapsärenden underlättas. De resurser som de tillämpande myndigheterna lägger ner på frågor och bedömningar som hänger samman med villkorat medborgarskap är nämligen inte obetydliga. Sammantaget kan konstateras att frågeställningarna rörande vill- korat medborgarskap ser helt annorlunda ut än vad som var fallet då kommitténs direktiv formulerades; de generella tillämpnings- problemen är i princip borta och dessutom föreslår kommittén att systemet helt skall slopas. Kommittén ser mot denna bakgrund ingen anledning att ytterligare behandla frågan. Avslutningsvis skall endast noteras att frågan om villkorat medborgarskap även berörs i den nya om medborgarskap. I artikel 16 föreskrivs således att en konventionsstat 280 Svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) inte skall göra avstående från eller förlust av annat medborgarskap till ett villkor för förvärv av me dborgarskap i staten i de fall avstående eller förlust inte är möjligt eller skäl igen kan krävas. I konventionens förklarande text anges vidare att bestä mmelsen syftar till att tillförsäkra att en person inte skall vara förhindrad från att erhålla ett lands medborgarskap på grund av att det inte är möjligt eller är svårt för personen att erhålla befrielse från ett annat lands medbo rgarskap. Enligt kommitténs bedömning torde det inte råda någon som helst tvekan om att redan den ordning som tillämpas i är förenlig med vad som således föreskrivs i Europarådskonventi onen. Behörighet att inge ansökan och anmälan 281 13Behörighet att inge ansökan och anmälan I enlighet med 13 § första stycket MedbL gäller att den som fyllt själv får göra ansökan eller anmälan enligt MedbL även om det skulle förhålla sig så att han eller hon står under annans vårdnad. Bestämmelsen infördes för att ge personer som fyllt självständi ghet i medborgarskapshänseende. Stadgandets betydelse har dock minskat i takt med att myndighetsåldern i många länder, bl.a. , sänkts till . Av 13 § andra stycket MedbL framgår vidare att anmälan, bortsett från i fall som anges i 2 a § MedbL, inte får göras genom förmyndare eller vårdnadshavare. Innebörden av denna föreskrift är att en person – som visserligen har uppnått myndig ålder men som inte är kapabel att företa rättshandlingar – inte kan bli svensk medborgare genom anmälan av ställföreträdare (dvs. god man eller förvaltare utsedd enligt bestämmelserna i 11 kap. 4 § respektive 7 § FB). Vidare saknas möjlighet att göra anmälan genom ombud. Alternativet som står till buds för dessa personer är i stället att ställföreträdaren upprättar en ansökan om nat uralisation. Kommittén föreslår att den som har fyllt även fortsättningsvis själv får göra ansökan eller anmälan enligt medborgarskapslagen utan hinder av att lagen i det land där han eller hon är medborgare föreskr iver en högre myndighetsålder än . Däremot bör de nuvarande begränsningarna i fråga om ställföreträdares rätt att inge anmälan utgå. Som angetts är tillämpningsområdet för paragrafens första stycke numera – sedan myndighetsåldern i många länder sänkts till – mer begränsat än vad som var fallet vid MedbL:s tillkomst. Frågan är närmast om föreskriften med tiden förlorat så mycket i betydelse att den inte bör få någon motsvarighet i förslaget till ny medborgar- skapslag. 282 Behörighet att inge ansökan och anmälan SOU 1999:34 Kommittén har tagit del av internt arbetsmaterial från Invandrar- verket vilket utvisar myndighetsåldern i 99 länder. Den korta redo- visning av materialet som följer bör läsas med den reservationen att det i vissa fall kan förekomma att , beträffande nationaliteter som är mindre frekventa i medborgarskapssammanhang, får uppgift om ändrad myndighetsålder först sedan ändringen varit i kraft ett tag. Det kan med andra ord inte helt uteslutas att det bland de nedan uppräknade länderna finns något enstaka land som relativt har genomfört en ändring av myndi ghetsåldern. Av de 99 redovisade länderna tillämpar nedan angivna 29 länder en annan – i samtliga fall högre – myndighetsålder än . Det klart vanligaste bland dessa länder är att medborgarna blir myndiga vid tjugoett års ålder, i de fall myndighetsåldern är en annan anges denna inom parentes: , , , , , , , , , , Republiken (), , , , , , , , , , , , , , (), (), , och (). Det skall tilläggas att myndighetsåldern i varierar från delstat till delstat. Kommittén har inga detaljuppgifter från de olika delstaterna men rimligt är att utgå från att det finns delstater som tillämpar högre myndighetsålder än . bodde det sammanlagt cirka 522 000 utländska medborgare i . Av dessa kom omkring 24 000 personer från länder i vilka myndighetsåldern är högre än (här bortses från ). Enligt kommitténs uppfattning är det principiellt viktigt att personer som fyllt äger självständighet i frågor som hänger samman med svenskt medborgarskap. Den gjorda genomgången visar vidare att, även om den internationella trenden visserligen är sådan att allt fler länder sänker myndighetsåldern till , det antal människor som skulle beröras av att stadgandet togs bort inte är obetydligt. Bestämmel- sen bör därför få en motsvarighet i förslaget till ny medborga rskapslag. Stadgandet i andra stycket om att anmälan enligt huvudregeln inte får göras av vårdnadshavare eller ställföreträdare har inte motiverats särskilt i förarbetena till lag. Kommittén kan för sin del inte finna några godtagbara skäl till att de nu berörda grupperna – när föru tsättningar för anmälan i och för sig föreligger – skall vara hänvisade till att ge in ansökan om naturalisation i stället för anmälan. Andra stycket bör därför helt utgå. Preskription av svenskt medborgarskap 283 14Preskription av svenskt medborgarskap I 8 § MedbL finns bestämmelser om preskription av svenskt medborgarskap. Innebörden av dessa är att en svensk medborgare som är född utomlands - och som aldrig haft hemvist här och inte heller uppehållit sig här under förhållanden som tyder på samhörighet med landet - fö rlorar sitt svenska medborgarskap när han eller hon fyller . På gjord ansökan får dock medge att medborgarskapet bibehålls. Kommittén föreslår att preskription fortsättningsvis skall inträda vid ålder samt att det inte i något fall skall kunna leda till statslö shet. Bestämmelsen om preskription av svenskt medborgarskap har till syfte att förhindra att barn till utlandssvenskar får behålla sitt svenska medborgarskap i flera generationer trots att samhörigheten med gått förlorad. Frånvaron av en sådan bestämmelse skulle med andra ord kunna innebära att svenska familjer som flyttat utomlands överför det svenska medborgarskapet på sina barn generation efter generation trots att familjerna kanske upphört att intressera sig för svenska förhållanden och trots att det kanske inte heller finns någon som helst intention att återuppta kontakten med eller att ens besöka landet. Ett svenskt medborgarskap bör enligt kommitténs uppfattning grunda sig på någon form av samhörighet med , som inte ligger alltför långt tillbaka i tiden. Situationer av det beskrivna slaget bör därför undvikas och kommittén anser således att en bestämmelse om preskription av svenskt medborgarskap bör finnas med även i ett fö rslag till ny medborgarskapslag. Paragrafens nuvarande lydelse innebär att det såvitt avser vuxna personer inte finns något hinder mot att preskription av svenskt medborgarskap leder till statslöshet. Det är enligt kommitténs 284 Preskription av svenskt medborgarskap SOU 1999:34 uppfattning mycket angeläget att undanröja den risk för statslöshet som således fö religger i dessa situationer. Därtill kommer – som berörts under avsnitt 2.12.4 – att paragrafen inte heller är förenlig med europeiska konvention om medborgarskap. Enligt artikel 7 punkten 3 i konventionen får nämligen förlust av medborgarskap leda till statslöshet endast om medborgarskapet förvärvats genom bedrägligt förfarande, lämna nde av osanna uppgifter eller undanhållande av relevanta sakförhålla nden. I förslaget till ny paragraf bör därför även beträffande vuxna personer föreskrivas att förlust av medborgarskapet inte inträder om det skulle leda till att personen kommer att sakna medborgarskap. Preskription inträder då den person som berörs fyller . Denna åldersgräns har sin grund i att det vid MedbL:s tillkomst i ett flertal länder saknades möjlighet till självständig naturalisation före tjugoett års ålder. Tjugotvåårsgränsen innebar således att personer med hemvist i en sådan stat hade möjlighet att ansöka om medborgarskap i den staten utan att ens för inträda i statslö shet. Utifrån vad som är känt för kommittén torde utvecklingen ha gått dithän att i princip alla stater tillåter självständig naturalisation för personer som fyllt . Därmed saknas det skäl att även fortsät t- ningsvis låta tjugoettårsgränsen vara utgångspunkten för överväganden kring vid vilken ålder preskription bör ske. Likaså är genom kommitténs förslag den tidigare grunden för bestämmandet av tjugotvå- årsgrä nsen – dvs. att berörda personer inte skulle riskera att för någon tid bli statslösa – överspelad eftersom preskription fortsätt-ningsvis aldrig skall kunna leda till statslö shet. Man bör således vid bestämmandet av den nya preskriptions- tidpunkten utgå från att i princip samtliga stater accepterar att personer som fyllt ansöker om självständig naturalisation. Tidpunkten för preskription bör i sin tur fastställas med beaktande av att den enskilde skall ges god tid på sig att ansöka om naturalisation i vistelsestaten samt dessutom såsom myndig hinna överväga frågan om han eller hon skall ansöka om bibehållande av det svenska medborgar- skapet. Med beaktande härav föreslår kommittén att preskription skall inträda först vid å lder. En effekt av att preskription enligt kommitténs förslag aldrig får leda till statslöshet är att svenska medborgare tillhöriga den nu aktuella gruppen kan låta bli att före ålder ansöka om naturalisation i sitt hemvistland och på så sätt undvika preskription av det svenska medborgarskapet. Enligt kommitténs uppfattning bör denna konsekvens i förekommande fall accepteras eftersom en i utlandet född svensk medborgares underlåtenhet att före ålder ansöka om me d- Preskription av svenskt medborgarskap 285 borgarskap i vistelsestaten som regel får antas vara betingad av en stark känslomässig samhörighet med . 286 Preskription av svenskt medborgarskap Befrielse från svenskt medborgarskap efter ansökan 287 15Befrielse från svenskt medborgarskap efter ansökan Den som vill bli befriad från sitt svenska medborgarskap kan i enlighet med 9 § MedbL ansöka om det hos . Befrielse får inte vägras den som har sitt hemvist utom riket. För det fall sökanden saknar utländskt medborgarskap, skall som villkor för befrielsen från svenskt medborgarskap föreskriva att han eller hon förvärvar medborgarskap i något annat land. Kommittén föreslår att det i den nya lagen införs en föreskrift om att befrielse från svenskt medborgarskap i de fall då sökanden har hemvist i får vägras endast om det föreligger särskilda skäl. Därigenom uppnås samstämmighet mellan lagtext och r ådande praxis. Kommittén har i avsnitt 5.7 föreslagit att principen om undvikande av dubbelt medborgarskap bör överges. En följd därav är att kommitténs förslag till ny medborgarskapslag inte innehåller någon motsvarighet till den nu gällande lagens bestämmelse om automatisk förlust av svenskt medborgarskap vid förvärv av utländskt medborgarskap i vissa fall (7 § MedbL). Detta får sannolikt även konsekvenser för i vilken omfattning som en bestämmelse om befrielse från svenskt medborgar- skap genom ansökan fortsättningsvis kommer att tillämpas. De som efter frivilligt förvärv av utländskt medborgarskap inte längre önskar behålla det svenska medborgarskapet blir ju framöver – till skillnad från vad som gäller – hänvisade till att ansöka om befrielse. En viss antalsmässig ökning av antalet befrielseansökningar torde därför vara att vänta. I paragrafens nuvarande lydelse föreskrivs att befrielse inte får vägras den som har sitt hemvist utom riket.