sou · GNB3113d1 · 2000-01-01 00:00:00 — Från att i undersöknings- periodens inledningsskede ha haft omvända förtecken fick därmed sambandet mellan utbildning och demonstrationsdeltagande samma riktning som hos de övriga måtten på politiska resurser, med de högutbildade i topp och de lågutbildade i botten. Även om skillna- derna är mindre än i fråga om såväl individuell opinionsbildning som förmåga att överklaga ser denna situation sedan ut att ha hållit i sig . Utbildning och politiska resurser 1968–1997 VAR DET BÄTTRE FÖRR ? måste emellertid bilden nyanseras då vi betraktar de- monstrationsdeltagandet med utgångspunkt från det frekvensbase- rade måttet. De utbildningsskillnader som på basis av den åldersku- mulativa mätmetoden framträder 1997 visar sig återigen spegla hän- delser under tidigare decennier. När intervjufrågan handlar om hu- ruvida man deltagit i en demonstration snarare än om man gjort det finns inga påvisbara skillnader mel- lan låg- och högutbildade kvar . Att marschera på gator och torg är således inte längre en aktivitet som främst utmär- ker de högutbildade. Denna form för politiskt deltagande har blivit ungefär lika vanlig eller, om man så vill, ovanlig i alla utbildnings- skikt. Vi kan därmed dra slutsatsen att den politiska jämlikheten med avseende på utbildning i flera fall förbättrats något och i intet fall försämrats jämfört med den situation som rådde 1968. Betraktas jämlikheten i ett andelsperspektiv snarare än med utgångspunkt från de absoluta skillnaderna blir de förbättringar som ägt rum än tydli- gare.13 Några motsvarande tendenser till utjämning kan emellertid inte konstateras vad gäller förhållandet mellan olika yrkesgrupper. Som framgår av figur 5 har skillnaderna inte på något avgörande sätt för- ändrats . I fråga om förmågan att överklaga, individuell opinionsbildning och kontakter har tjänstemännen och företagarna legat på en klart högre nivå än arbetarna under hela undersökningsperioden. Inga tecken på utjämning kan här heller skönjas. För den enda väsentliga förändringen står lantbrukarna, som i två fall av tre lämnat en position likvärdig med arbetarnas för att i stället närma sig en ställning motsvarande tjänstemännens och företagarnas. Lantbrukarna har således som individer betraktade bli- vit politiskt resursstarkare som de minskat i antal. Lantbrukarna utmärker sig även genom sin jämförelsevis mycket höga partipolitiska aktivitet. Nivån är högre än i andra yrkesgrupper. I övrigt är skillnaderna mycket små: företagare, tjänstemän och arbetare har ända legat på en tämligen likartad nivå i fråga om partiaktivitet. Nedgången är gemensam för dem alla. Yrke och politiska resurser 1968–1997 VAR DET BÄTTRE FÖRR ? Inte helt oväntat avviker demonstrationsdeltagandet även i detta fall från det allmänna mönstret. Det är en komplicerad dynamik som framträder, men huvudtendensen liknar den vi sett i fråga om ut- bildning. var arbetarna överrepresenterade bland dem som deltagit i en demonstration. Banderoller och plakat var i första hand arbetarklassens uttrycksform. vinner den emellertid kraftigt ökad användning bland tjänstemän och lantbrukare. Precis som i tidigare fall skymmer emellertid det ålderskumulativa måttet bilden av vad som hänt . Som framgår av det frekvensbaserade dia- grammet hör tjänstemännens och lantbrukarnas tydliga överrepre- sentation bland demonstrationsdeltagarna redan till en förgången tid. Benägenheten att delta i demonstrationer är förhållandevis jämnt fördelad mellan olika yrkesgrupper. Sammanfattningsvis har således den politiska jämlikheten med avseende på utbildning ökat något, medan den yrkesrelaterade för- blivit i det närmaste oförändrad.14 Man skulle kunna tänka sig att detta sammanhänger med en allmänt svagare koppling mellan yrke och utbildning. Någon sådan tendens kan emellertid inte skönjas. Skillnaderna i utbildningsnivå mellan arbetare, tjänstemän, företaga- re och lantbrukare är ungefär desamma som för 30 år sedan.15 Att låta människors yrke bestämma deras sociala position har blivit en vedertagen praxis inom samhällsvetenskaperna. Det finns emel- lertid en central fråga som därmed riskerar att bli ställd i skymun- dan, nämligen den om betydelsen av att över huvud taget ha ett ar- bete. I takt med att arbetslöshetssiffrorna rusat i höjden gör sig den frågan påmind med allt större tydlighet. är den av flera skäl svårare att besvara än dem som gäl- ler andra slag av gruppskillnader. För det första finns det ingen obe- stridd definition av när en person skall räknas som arbetslös. Själva principen för indelning av arbetskraften är nämligen i sig politiserad. Skall människor som ingår i statliga understödsprogram eller ge- nomgår statligt finansierad arbetsmarknadsutbildning räknas till kategorin arbetslösa? Det anser i regel inte de politiska krafter som i regeringsställning med hjälp av dylika åtgärder vill hålla arbetslös- hetssiffrorna nere. Men kanske skall å andra sidan de som på grund av arbetsbrist stannar hemma med barnen, eller som efter en längre tids fruktlösa försök givit upp sökandet efter en plats, också räknas Arbetslöshet 1968–1997 (procent) a Uppgifterna –1997 bygger på en sammanställning enrhållen från SCB. Uppgiften har avlästs ur figur 8:2 i . till de arbetslösa? Det kan samma politiska krafter hävda när de i opposition vill hålla arbetslöshetssiffrorna uppe. Inget definitions- försök kan helt kringgå denna politiska kamp om ordens innebörd. Och till detta begreppsliga problem kan dessutom läggas ett mer mättekniskt, nämligen att de två undersökningsserier våra analyser grundar sig på inte innehåller fullt jämförbara frågor knutna till för- värvssituationen. Den definition vi trots allt valt bygger i huvudsak på den inter- vjuades egen uppfattning av ordet arbetslös.16 De arbetslösas andel av arbetskraften med detta sätt att mäta framgår av tabell 5. Som sy- nes ligger nivåerna mycket nära dem som erhållits i de så kallade ar- betskraftsundersökningarna, vilka i sin tur ligger till grund för de officiella arbetslöshetssiffrorna. Noteras kan att avvikelserna är aningen större för de båda medborgarundersökningarna, vilket är precis vad man borde förvänta med tanke på att urvalsstorleken i dessa båda fall är väsentligt mindre. Noteras bör även att gruppen arbetslösa i vårt material består av ett tämligen litet antal intervjua- de: vid ett flertal tillfällen handlar det om mindre än 100 personer. Detta utgör ett andra problem knutet till analysen av de arbetslösas situation. Konsekvensen är att den statistiska osäkerheten i de skattningar av skillnaden mellan arbetslösa och förvärvsarbetande vi nedan presenterar är större än i flertalet andra fall. Figur 6 redovisar skillnaderna i politiska resurser mellan förvärvs- arbetande och arbetslösa. Det är ingen entydig bild som framträder, men två huvudmönster kan ändå konstateras. Det första är att skill- naderna i de flesta fall är små och ej statistiskt säkerställda. Nivån för de arbetslösa tangerar på flera ställen den för de förvärvsarbe- tande, och gapet är med få undantag mindre än 10 skalenheter. Gruppen arbetslösa har således hållit nästintill jämna steg med de förvärvsarbetande i fråga om politiska resurser. VAR DET BÄTTRE FÖRR ? Arbetslöshet och politiska resurser 1968–1997 Men det andra huvudmönstret är att denna bild åtminstone delvis bryts 1997. I fråga om förmågan att överklaga, individuell opinions- bildning och kontakter hamnar de arbetslösas situation nu i en ny dager – i ett tydligt underläge gentemot de förvärvsarbetande.17 Att gapet vidgas när arbetslösheten ökar är på intet sätt ett självklart resultat. Det finns inget logiskt samband mellan gruppers storlek och skillnaden i politiska resurser mellan dem. Man skulle i detta fall snarare kunnat förvänta motsatsen (1994, 15). , då arbetslösheten med internationella mått ännu var obefintlig i , skulle man till exempel ha kunnat tänka sig att arbetslösheten var något som bara drabbade de värst ut- satta i samhället – när den drabbade. I så fall borde den politiska klyftan ha varit större. På motsva- rande sätt skulle man mycket väl ha kunnat föreställa sig att arbets- lösheten, när den nu blir ett mer vanligt fenomen, drabbar även dem som resursmässigt står sig starkare i samhället. Skillnaden i politiska resurser skulle i så fall ha minskat. Men förhåller det sig alltså precis tvärtom: när arbetslösheten ökar växer klyftan; växande ojämlikhet på arbetsmarknaden spiller över till en växande ojämlikhet inom den politiska sfären.18 Det finns emellertid ytterligare ett problem knutet till analysen av de arbetslösa: de utgör en heterogen och dessutom mycket förän- derlig grupp. Tabell 6 visar hur arbetslösheten drabbat olika sociala grupper . Som framgår har arbetslösheten varit koncentrerad till de lägre åldersgrupperna, men 1997 har denna överrepresentation bland de unga minskat avsevärt.19 När arbetslös- heten skjutit i höjden har den således trängt in även bland de äldre. Det motsatta förhållandet gäller arbetslöshetens koppling till ut- bildning. Möjligen i strid mot den allmänna föreställningen om de arbetslösa som en i alla avseenden resurssvag grupp visar dessa siff- ror att arbetslösheten inte varit knuten endast till de lägre utbild- ningsnivåerna. I allt väsentligt beror detta på det ålderssamband som just konstaterats: att stå utan arbete är något som främst drabbat de yngre, vilka genomsnittligt sett har högre formell utbildning än den yrkesverksamma befolkningen i gemen. Den stora arbetslöshet som inträtt under det sista årtiondet har emellertid ändrat även på detta förhållande: undersökning är de lågutbildade överrepre- senterade bland de arbetslösa. Med avseende på kön framträder inget distinkt mönster. Invandrarna, slutligen, utgör arbetslöshetens stora offer. Detta gäller ända , men gapet är som mest slående 1997, då så många som fler invandrare än infödda svenskar stod utan arbete.20 VAR DET BÄTTRE FÖRR ? Arbetslöshet inom olika grupper 1968–1997 (procent) *Statistiskt säkerställd överreresentation vid en säkerhetsnivå på . **Statistiskt säkerställd överreresentation vid en säkerhetsnivå på . Arbetslöshetens varierande koppling till framför allt ålder, utbild- ning och invandrarskap innebär att försiktighet måste iakttas när dess politiska konsekvenser studeras – särskilt . Samtliga de faktorer som påverkar sannolikheten för att en person skall vara ar- betslös strukturerar nämligen jämlikheten i de politiska variabler som här lagts under lupp. Om hänsyn tas till ålder, utbild- ning, kön och invandrarskap visar det sig också att de redan små skillnaderna mellan arbetslösa och förvärvsarbetande blir ännu mindre. Även det vidgade gapet 1997 krymper avsevärt; efter kon- troll är det endast i fråga om individuell opinionsbildning som skill- naden mellan arbetslösa och förvärvsarbetande är statistiskt säker- ställd. Det politiska gapet mellan arbetslösa och förvärvsarbetande speglar således i många fall endast andra, underliggande, sociala skiljelinjer, inte situationen som arbetslös i sig. Hur kommer det sig att arbetslösheten, i strid med den hävd- vunna uppfattningen, tycks ha så pass liten betydelse för den poli- tiska jämlikheten? Vårt statistiska material ger oss inga entydiga svar på den frågan, men det finns ändå skäl att framföra två tolkningar, en mätteknisk och en substantiell. Den förstnämnda faller återigen tillbaka på ålderskumulativiteten i flertalet av våra mått. Arbetslös- het kan drabba individen väldigt olika över livscykeln. Att stå utan arbete är ett tillstånd man träder in i och ut ur på ett sätt som skiljer sig fundamentalt från de övriga sociala kategorier vi studerar, såsom kön, yrke och invandrarskap. Just kombinationen av denna nutids- anknytning å ena sidan, och det faktum att flertalet resursmått handlar om huruvida man i livet utfört en handling å den andra, innebär nu att några särdeles starka effekter knappast är att förvänta. I den mån några reellt resursdämpande effekter av arbets- löshet faktiskt existerar finns det helt enkelt risk för att den tillba- kablickande eftersläpningen i de ålderskumulativa måtten är ett för grovt mätinstrument för att kunna fånga dem.21 Den mer substantiella tolkningen av de små skillnaderna är att det finns skäl att misstänka två motverkande effekter av situationen som arbetslös. Å ena sidan finns en nedsättande inverkan på det po- litiska självförtroendet; utanförskapet från arbetsmarknaden resulte- rar i en känsla av utanförskap även från den politiska gemenskapen. Men å den andra sidan sker en ökning av incitamenten och tillfällena för att ta politiska metoder som överklaganden, kontakter och de- monstrationer i bruk. Dessa två tendenser kan motverka och kanske rent av upphäva varandra. Att vara arbetslös får både hämmande och främjande konsekvenser för det politiska deltagandet, vilket resulterar i små nettoskillnader mellan arbetslösa och förvärvs- arbetande.22 Sammanfattningsvis framträder en tudelad bild av den politiska jämlikheten med avseende på förvärvssituation: Klyftan mellan för- värvsarbetande och arbetslösa är förhållandevis liten, men har å andra sidan vuxit i takt med arbetslösheten. Det som har gjort migration till ett särskilt uppmärk- sammat politiskt problem är att den sätter fingret på en känslig punkt i medborgarskapstanken (1998; Soininen & 1999). Frågan gäller vilka som egentligen omfattas av demo- kratins politiska jämlikhetsideal. Endast de som i juridisk mening har förvärvat medborgarskap, eller alla som är bosatta inom landets gränser? Det har påpekats att migrationspoliti- ken i flera västländer utmärks av en moralisk inkonsekvens. På ett principiellt plan tillskrivs de som invandrat samma fri- och rättigheter som de infödda. vill man regle- ra inflödet av människor vid landets gränser. Den universalistiska utgångspunkten i synen på dem som har invandrat överges då frågan gäller vilka som skall få invandra. Ett principiellt försvar för gränslös rättvisa blir i praktiken lätt en rättvisa inom gränser (1994). Men i vilken utsträckning fungerar då denna inskränkta rättvisa? Figur 7 visar utvecklingen i ett 30-årsperspektiv.23 Andelen invand- rade i har ökat från cirka 5 till av befolkningen. är det uppenbart att klyftan mellan invandrade och infödda i de flesta fall vuxit sett över perio- den som helhet. var skillnaderna mellan invandrade och infödda i fråga om förmåga att överklaga, individuell opinionsbild- ning, offentliga demonstrationer och kontakter med beslutsfattare mycket små. har emellertid gapet vidgats avsevärt. Denna ut- veckling är i första hand ett resultat av vad som hänt under 1990-ta- let.24 VAR DET BÄTTRE FÖRR ? Invandring och politiska resurser 1968–199 Det finns två undantag från det allmänna mönstret. Det första är partiaktiviteten. Som framgår av figuren är utvecklingen här den omvända, åtminstone : Från att ha stått de infödda långt efter i fråga om partipolitisk akti- vitet uppvisar de invandrade ingen statistiskt säkerställd avvi- kelse. Denna förändring har emellertid inte skett genom att invand- rade mobiliserats till ökad partipolitisk aktivitet. Skälet är i stället att de infödda dragit sig ur den.25 Det andra undantaget gäller en typ av politisk handling där de in- vandrade faktiskt visar sig vara mer aktiva än de in- födda. Som framgår av figur 7 ser klyftan mellan invandrades och inföddas demonstrationsdeltagande helt olika ut beroende på om man studerar det ålderskumulativa eller det frekvensbaserade måttet. Även om trendlinjerna följer varandra åt hamnar nämligen in- vandrarna båda mätpunkter över de infödda i fråga om demonstrationsfrekvens, medan de i det ålderskumulativa pers- pektivet aldrig lyckas passera. , 1991, är överläget dessutom statistiskt säkerställt.26 De utvecklingstendenser vi kan observera reser frågan om selek- tionsmekanismer kan ha varit pådrivande. Utmärkande för de in- vandrade har under de tre varit en viss överre- presentation av arbetare ur de något yngre ålderskategorierna. till det genomsnittliga antalet utbildningsår har invandrarkollektivet stått något starkare än den infödda befolkningen, även om det bland de invandrade döljer sig betydligt större variationer i detta avseende. har emellertid dessa skillnader i det närmaste försvunnit. Den enda statistiskt säkerställda avvikelse som ut- märker de invandrade är en underrepresentation bland tjänstemän- nen. De politiska resursklyftorna förändras heller inte nämnvärt när potentiella selektionsvariabler av detta slag förs in i analysen. Skill- naderna mellan invandrade och infödda skulle i allt väsentligt varit desamma även om dessa två grupper sett likadana ut i fråga om ålder, klass och utbildning. Huvudresultatet kvarstår således. Det finns tydliga, och ökande, skillnader mellan infödda och invandrade och dessa låter sig inte avfärdas med att migrationens betingelser fört hit människor med från befolkningsgenomsnittet avvikande sociala bakgrundsförutsättningar. Vad kan den i så fall bero på? En första misstanke måste riktas mot arbetslösheten. Som tidiga- re nämnts ökade antalet arbetslösa bland de invandrade från knappt 10 till . Frågan är nu om detta kan vara skälet till att de invandrade hamnat i bakvattnet även VAR DET BÄTTRE FÖRR ? i politiskt hänseende. Kontroller för invandrarnas negativa utveck- ling på arbetsmarknaden visar sig emellertid ha mycket liten inver- kan på deras politiska resurser. Det är endast en obetydlig del av deras politiska eftersläpning som kan hänföras till utvecklingen på arbetsmarknaden. En annan tänkbar förklaring är invandrarkollektivets etniska sammansättning. var invandringen till nästan uteslutande europeisk. En majoritet av de invandrade härstammade från de övriga nordiska länderna, och de två största grupperna där- utöver kom från Nord- och . har andelen européer sjunkit till ungefär två tredjedelar, och både den nordiska och den nordvästeuropeiska andelen har minskat med ungefär hälften. I gengäld har en ökad invandring skett från Central- och , samt . Det faktum att en större del av de invandrade kommer från en bakgrund som starkt skiljer sig från infödda svenskars skulle kunna tänkas förklara de ökande politiska resursskillnaderna. Även denna hypotes visar sig emellertid komma på skam. Klyftan minskar förvisso något då invandrarkollektivets etniska samman- sättning hålls över undersökningsperioden, men minsk- ningen är ytterst liten. Utvecklingen kan således inte förklaras av att de som flyttat till i ökad utsträckning kommit långväga ifrån. Detta i sin tur beror till stor del på att de politiska resursskillna- derna mellan invandrare av olika etnisk härkomst har krympt. var differenserna mellan nordiska, europeiska samt utomeuropeiska invandrare i flera avseenden ganska tydliga. är avstånden mellan dessa tre invandrargrupper små och i de flesta fall ej statistiskt säkerställda. som gapet mellan invandrade och infödda vuxit, har således de inbördes skillnaderna mellan olika invandrargrupper minskat. Varken social bakgrund, utslagning från arbetsmarknaden eller nationell härkomst tycks således kunna ge något väsentlig bidrag till förståelsen av varför klyftan mellan invandrade och infödda i har ökat. Detta ger i sin tur upphov till en mer oroväckande reflek- tion. Om förklaringsfaktorerna inte står att finna hos de invandrade själva riktas misstankarna naturligen mot det samhälle de bosatt sig i. Förklaringen till det vidgade gapet tycks i så fall inte ligga i att de invandrade haft en särskild oförmåga att ta sig fram till det politiska skranket. Är det i stället så att skranket är för högt? Den resa i historisk tid vi nu har företagit tog sin början . Då var ett samhälle där de politiska resurserna var mycket ojämnt fördelade mellan kvinnor och män, mellan låg- och högutbildade, och mellan olika yrkesgrupper. , senare, framträder en delvis annorlunda bild av den politiska jämlikheten. Skillnaderna mellan könen har minskat kraftigt och i vissa avseenden försvunnit helt. Den politiska jämställdheten är vida bättre än . Även skillnaderna mellan hög- och lågutbildade har minskat något. Utvecklingen har emellertid inte varit enbart positiv från jämlik- hetssynpunkt betraktad. Medan vissa klyftor slutits har andra öpp- nat sig. I synnerhet gäller detta skillnaden i politiska resurser mellan infödda och invandrade. Så sent som var de som invandrat inte i någon större utsträckning sämre ställda politiskt än dem som levt i i hela sitt liv. sagt utan undantag har emellertid denna klyfta vuxit . Även de arbetslösa har börjat uppvisa oroväckande tecken på politiskt utanförskap, men denna klyfta är mindre framträdande och slår inte igenom på område efter område lika systematiskt som i invandrarnas fall. Skillnaderna mellan unga, medelålders och gamla har också tilltagit något under de gångna 30 åren. Även om några drastiska förändringar inte ägt rum, har de ungas utanförskap tenderat att växa. Om således förändring i stora eller små mått är vad som utmärker flertalet av de gruppskillnader vi studerat måste utvecklingen i åtminstone ett avseende sägas utmärkas av en påtaglig kontinuitet. Skillnaderna mellan yrkesgrupper har förändrats i mycket liten ut- sträckning. Industrisamhällets avklingande och informations- och tjänstesamhällets intåg har inte förändrat tjänstemännens politiska övertag över arbetarklassen. Den förändring som kan skönjas gäller i stället jordbrukarna, som parallellt med att de kraftigt reducerats i antal har stärkt sin ställning i den politiska klasshierarkin. Så kan förändringsprocesserna sammanfattningsvis karaktäriseras om man betraktar dem med utgångspunkt från de sociala gruppin- delningar som i huvudsak styrt vår framställning. Men det kan även vara av intresse att sammanfatta resultaten från ett annat perspektiv, nämligen med utgångspunkt från de olika mått på politiska resurser vi studerat. De två måtten på kollektivt organiserad politisk aktivitet, de- monstrationsdeltagande och partiaktivitet, skiljer sig här på ett tyd- ligt sätt från de övriga. VAR DET BÄTTRE FÖRR ? är den växlande dynamiken, de tvära och instabiliteten i sam- bandsstrukturen. Inget annat mått på politisk aktivitet uppvisar så- dana förskjutningar i gruppskillnaderna som detta. När mätperioden tar sin början är likheterna mellan olika befolkningsgrupper överlag stora. Kön utgör det enda tydliga undantaget med männen långt mer demonstrationsbenägna än kvinnorna. I den mån någon skillnad därutöver kan skönjas är den till arbetarnas och de lågutbildades förmån – också det en unik egenskap hos denna form för politisk handling. Men därefter påbörjas en lång mobiliseringsprocess, där banderoller och plakat på gator och torg i huvudsak blir de yngre och mer välutbildade tjänstemännens uttrycksmedel. Emellertid bryts även denna utveckling. har det skett ett återtåg från den kollektiva protestens form inom de grupper som gjorde den till sitt kännemärke. Skillna- derna i demonstrationsdeltagande med avseende på ålder, utbildning och klass är ungefär lika obefintliga som de var . Mönstret är likartat i fråga om arbetslöshet och invandring, där jäm- likhet i demonstrationsdeltagandet i stort sett rått under hela under- sökningsperioden. Den enda kvarstående förändringen gäller köns- skillnaderna. Kvinnorna nådde samma nivå som männen för ett de- cennium sedan och håller fortfarande ställningarna. Hur skall denna till synes nyckfulla dynamik förstås? Den när- mast till hands liggande tolkningen är att demonstrationsdeltagande utgör en form av politiskt handlande som i ovanligt stor utsträck- ning styrs av den aktuella politiska situationen. Till skillnad från vad som gäller för många andra former av politiskt deltagande kan en individ dras med i en demonstration bara tillfälle ges. En kombi- nation av stor fokusering kring en särskilt brännande sakfråga och en mobiliserande kraft som aktivt söker upp och uppmanar folk att protestera torde vara den tändande gnista som krävs. Detta innebär att de individuella resurserna blir mindre avgörande för demonstra- tionsdeltagandet än den politiska dagordningen.