frs · GN12910 · 2000-05-25 00:00:00 — Svar på fråga 1999/2000:910 om återfallsförbrytare har frågat mig vad jag avser att göra för att se till att straffansvaret för återfallsförbrytare skärps och för att se till att den s.k. mängdrabatten avskaffas. Jag vill inledningsvis framhålla att det förhållandet att en person lagförs för flera brott naturligtvis påverkar det straff som döms ut. När en person vid samma tillfälle döms för flera brott, är grundregeln att straffet ska bestämmas efter den samlade brottslighetens straffvärde. I dessa fall finns också möjlighet att döma till ett strängare straff än vad som framgår av straffskalan för varje enskilt brott. Även återfall i brott kan föranleda en skärpt straffrättslig reaktion. Enligt kan ett återfall leda till att en person döms till fängelse för ett brott som annars skulle ha föranlett en icke frihetsberövande påföljd. Det kan också leda till att personen får ett längre fängelsestraff eller ett strängare bötesstraff än han annars skulle ha fått. Dessutom kan återfall leda till att en tidigare medgiven villkorlig frigivning förklaras förverkad under förutsättning av att brottet begåtts inom prövotiden. Jag kan därför inte hålla med om att straffsystemet skulle vara så utformat att flerfaldig brottslighet eller återfall i brott inte leder till skärpt straff. är det ofrånkomligt att straffet för flera brott som bedöms ofta blir lägre än summan av de straff som skulle ha dömts ut för vart och ett av brotten. Att endast addera straffvärdet av brotten sedda var för sig skulle bl.a. kunna leda till att upprepade egendomsbrott bestraffas strängare än ett allvarligt våldsbrott, vilket skulle framstå som orimligt. En enkel sammanräkning av straffen skulle också kunna leda till att man beträffande vissa brottslingar så att säga skulle slå i taket, varvid det i praktiken skulle saknas utrymme att utdöma något straff för eventuella tillkommande brott. Det finns också @ som tar upp @ möjlighet att besluta om åtalsunderlåtelse när någon begått flera brott. Detta förutsätter dels att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet, dels att påföljden för det eller de brott som lagförs framstår som en tillräcklig och adekvat påföljd även med beaktande av det brott som åtalsunderlåtelsen avser. Denna möjlighet till åtalsunderlåtelse motiveras av att en viss prioritering mellan olika ärenden är nödvändig för att rättsväsendets resurser ska kunna användas på ett effektivt sätt, men också med att det från allmän synpunkt finns ett intresse av att en reaktion på brottslighet som redan är utredd kommer till stånd inom rimlig tid och inte fördröjs av en utredning vars resultat i praktiken har mycket liten betydelse för påföljdsfrågan. Det bör dessutom betonas att beslut om åtalsunderlåtelse registreras i belastningsregistret och att ett tidigare beslut om åtalsunderlåtelse ska beaktas vid påföljdsbestämningen avseende eventuella nya brott. Det är naturligtvis viktigt att reglerna om åtalsunderlåtelse inte leder till att målsägandens intressen träds för när eller till att åtalsunderlåtelse meddelas för brott där ett påtagligt allmänt intresse talar för åtal. Den nuvarande regleringen ger emellertid tydligt uttryck för att åtalsunderlåtelse inte ska beslutas i fall där något väsentligt allmänt eller enskilt intresse träds för när. Sammanfattningsvis kan alltså sägas att regelsystemet är utformat så att återfall i brott beaktas på flera sätt. Jag anser, mot bakgrund av detta, att det inte finns något skäl att föreslå ändringar i reglerna om påföljd vid återfall i brott.