prot · GN09105 · 2000-05-09 00:00:00 — Det ärett stort samhällsproblem som jag anser att vi måsteta på största allvar.Min fråga är om socialministern kan tänka sig attsätta i gång en försöksverksamhet av samma typ sommammografiundersökningarna, som man provade iKopparberg och , när det gäller ocksådenna åkomma.Anf. 32 Socialminister ():Fru talman! Mitt svar kan vara väldigt kort. Jaghar mycket stort förtroende för Statens beredning förutvärdering av medicinsk metodik, som är det längrenamnet för SBU. Deras vetenskapliga genomgångarspelar en stor roll för utvecklingen av svensk sjuk-vård. När man nu har bestämt sig för att tillsätta ensärskild expertgrupp för att ta fatt i denna fråga igenväntar jag med spänning på vilka slutsatser mankommer att dra.Eftersom man har tillsatt denna grupp är det up-penbart så att man från SBU:s sida har ansett att denrekommendation som gavs 1995, mot bakgrund avden kunskap som då fanns, inte nödvändigtvis ärgiltig i dag.Jag tycker att vi med spänning kan se fram emotvilka rekommendationer som kommer. ärjag inte beredd att ta ställning till vilka åtgärder vi skavidta.Överläggningen var härmed avslutad.9 § Svar på interpellation 1999/2000:330 omantidepressiva medel till ungdomarAnf. 33 Socialminister ():Fru talman! har frågat migom vilka åtgärder jag avser vidta för att öka medve-tenheten om depressioner bland barn och ungdomar.Hon har också frågat mig om vilka åtgärder jag avservidta för utveckling av behandling som leder till attanvändningen av antidepressiva läkemedel kan mins-ka.Psykisk ohälsa är ett växande folkhälsoproblem.Upprepade epidemiologiska studier under 1990-talethar påvisat en ökning av olika former av psykiskohälsa. Främst handlar det om förekomsten av käns-lor som nedstämdhet, trötthet, sömnstörningar, orooch ångest. Alarmerande är indikationerna att pro-blem med psykisk ohälsa återfinns i allt lägre åldrar.Enligt en uppgift som jag inhämtat från Socialstyrel-sen har den psykiska ohälsan främst ökat bland ungaflickor.I slutbetänkande Detgäller livet konstateras att många barn och ungdomarinte får den hjälp och uppmärksamhet de borde få.Kommittén fann dock att den sammantagna bilden ärsvår att tolka och betonade att det inte entydigt går attutläsa att barn och ungdomars psykiska hälsa försäm-rats.Trycket på de barn- och ungdomspsykiatriska kli-nikerna och öppenvårdsmottagningarna har ökat.Detta kan tolkas som att problem med psykisk ohälsasom depressioner har ökat men kan även vara ettuttryck för effekter av nedskärningar i andra verk-samheter som riktar sig till barn och ungdom. Enannan viktig faktor är att ökade kunskaper om psy-kisk ohälsa bland människor har gett upphov tillskärpt uppmärksamhet på problemen.Enligt uppgifter från är fler ung-domar beredda att söka hjälp vid exempelvisungdomsmottagningar i samband med depressioner.Genom att söka kvalificerad hjälp får ungdomar ge-nerellt även en bättre diagnostisering, vilket resulterari att en adekvat behandling kan ges. Det är emellertidalltid den enskilde läkaren som ansvarar för att anti-depressiva medel endast skrivs ut i de fall där det ärnödvändigt.Depressioner har en tendens att återkomma ochutlösas av allt mindre påfrestningar om de inte be-handlas . Det är därför viktigt att tidigt upptäckaoch behandla depressioner. I Barnpsykiatrikommit-téns slutbetänkande identifieras ett stort behov av attarbeta förebyggande med inriktning på barn och ung-domar.Beträffande olika behandlingsmetoder vid depres-sion förekommer ett stort antal behandlingar där såvälläkemedel som andra biologiska metoder används,liksom olika psykoterapier. Statens beredning förmedicinsk utvärdering, SBU, har initierat ett projektdär en systematisk och kritisk granskning kommer attgöras av bl.a. akutbehandling och långtidsbehandlingav alla slags förstämningssjukdomar. Behandling avbarn och ungdomar med depressioner kommer attbelysas separat i utredningen. SBU kommer attgranska behandlingar där såväl läkemedel som psy-koterapi förekommer. Utvärderingen av olika be-handlingsmetoder vid depression är planerad att fär-digställas under det innevarande året.En förebyggande insats är att öka skolhälsovår-dens tillgänglighet för barn- och ungdomar, vilketbl.a. föreslagit i sitt nyligenöverlämnade betänkande. En förstärkning av skolhäl-san, och då bl.a. av kuratorer och psykologer, skulleenligt kunna innebära att pro-blem bland ungdomar identifieras på ett tidigare sta-dium. Vikten av förebyggande insatser för att främjaden psykiska hälsan bland ungdomar har även beto-nats i delbetänkandeHälsa på lika villkor, som överlämnades i december1999. ska kommittén avlämna sittslutliga förslag till mål och strategier för den framtidahälsoutvecklingen.Inom pågår ar-betet med en nationell handlingsplan för förnyelseoch utveckling av hälso- och sjukvården. Handlings-planen har nära koppling till det resurstillskott omsammanlagt som ska tillföras vår-den och omsorgen . Ett avde områden som prioriteras både inom ramen för dennationella handlingsplanen och för resurstillskottet ärpsykiatrin. I det sammanhanget ingår insatser för barnoch ungdomar. Resurstillskottet ger förutsättningarför att förstärka barn- och ungdomspsykiatrin.Anf. 34 ():Fru talman! Jag vill tacka socialministern för sva-ret. Egentligen kan jag helt ställa upp på socialminis-terns svar. Psykisk ohälsa är ett växande folkhäl-soproblem. Det allvarliga är att allt lägre åldrar drab-bas. Det drabbar också unga flickor värst.Barnpsykiatrikommittén har också konstaterat attmånga barn och ungdomar inte får den hjälp ochuppmärksamhet de behöver. Vi vet också att trycketpå barn- och ungdomspsykiatriska kliniker ökatmärkbart. Den faktor som innebär att ökade kunska-per skärper uppmärksamheten på problemen är posi-tiv. Jag är helt överens med socialministern om attnedskärningar särskilt drabbar verksamheter somriktar sig till barn och ungdomar. Jag kan också ställaupp på ministerns resonemang om att behandlings-metoder är viktiga, och jag kan inte nog understrykaskolhälsovårdens betydelse.Fru talman! Det som bekymrar mig är dock attministern väljer att inte kommentera samhällsutveck-lingen, där också familjeproblem och separationerkan vara en bidragande orsak. I den 18 aprilfanns en artikel av , , och , filosofie doktor ochforskare. De redovisar en unik undersökning med 500intervjuer bland problemungdomar på särskilda ung-domshem. Fyra av tio flickor berättar att de försökt tasina liv.Det tryck som finns på ungdomar när detgäller att se ut på ett visst sätt och vara på ett visst sättstressar våra ungdomar. Även om det är en parenteskan jag säga att senaste var ett naken-nummer. Man kan inte ens längre dölja sina skavan-ker. Det är den tidning som ungdomar väldigt gärnaläser, långt ned i åldrarna. Den är på ett sätt livsstils-bildande. Till detta kommer den kroppsfixering somendast belönar smala slanka människor. Det finnsockså ett stort tryck när det gäller att kunna sorteradet utbud av våld som visas i medierna.Vi måste få till stånd en förändring av sam-hällsklimatet i stort, så att alla kan känna att de duger.En utlösande faktor som betyder mer än vi tror ärsäkerligen den mobbning som hårdnat i samhället idag.Fru talman! En fråga som behöver diskuteras föratt vi ska kunna förbättra forskningen och därmedbehandlingsmetoderna är tillgången till data.För att bedöma i vilken utsträckning aktuell för-skrivning är rationell behövs tillgång till individbase-rad data. Den svenska lagstiftningen tillåter inte det.Sambanden som kan diskuteras i är pågruppnivå. Därför har man svårt att dra säkra slutsat-ser. För att man ska kunna utvärdera på ett reliabeltsätt krävs tillgång till databaser om läkemedelsan-vändningen på individuell nivå. Min fråga till social-ministern är därför om denna problematik diskuteras.Jag undrar över socialministerns syn på det här. Kanvi klara av detta utan att tumma på den enskildesintegritet? Den enskildes integritet måste ju varagrunden för det här. Men en effektiv medicineringkan vara avgörande för den unges framtid samtidigtsom en felaktig medicinering kan vara förödande.Det finns alltså viktiga frågor som socialministerninte tog upp i svaret.Anf. 35 Socialminister ():Fru talman! Det är alltid roligt att svara på frågor. De handlar nämligen ganskasnart om mera allmänmänskliga problem eller all-männa samhällsproblem.Jag är inte säker på att vi är överens om samhälls-beskrivningen och om vad det är för sorts problemsom vi politiskt, ekonomiskt och kulturellt brottasmed. Däremot är vi alldeles uppenbart överens omden stora risken med den samhällsutveckling som vistår inför, nämligen att vi håller på att medikaliserasociala eller kulturella problem. att vi möter deproblem som borde diskuteras i andra termer än rentmedicinska med medicinska och framför allt psykiat-riska eller psykologiska insatser. Vi försöker alltsånästan uteslutande finna problem hos individen, ochvi skuldbelägger individen för att han eller hon intelever upp till de krav som han eller hon uppfattar attomvärlden ställer. Detta är ett stort problem i detmoderna samhället som vi har anledning att diskutera.Det är nämligen inte alldeles säkert att det är hosindividen som vi ska hitta problemet. Det kan varaden omgivande kulturen eller föreställningarna ochidévärlden som är problemet.I det här avseendet har vi en gemensam uppgift attta oss an, nämligen att försöka föra en diskussion omsjukvård, vård, medicinering och hela den medicinskautvecklingen i relation till de krav som vi ställer påindividen. Jag tror att detta är ett stort samhälls-problem, och jag tror att det som diskuterades vid ensärskild konferens i går som handlade om läkemedel-skonsumtion just har en sådan dimension. Väldigtmånga av de moderna läkemedlen hjälper oss attkomma över, lindra eller bota sjukdomar. Men detfinns ju en risk att läkemedelsutvecklingen också ären följd av att vi just håller på att medikalisera vårtillvaro, att vi finner bot och lindring genom medicin istället för genom att förändra vår tillvaro.Sedan var det frågan om individbaserad data. Detär ett svårt problem. Det är klart att vi å ena sidan villha en rationell läkemedelshantering. Vi vill också setill att de människor som vi kommer i kontakt med ivården lätt ska kunna veta vilka mediciner vi haranvänt tidigare, vilka mediciner vi använder och hurde står i förhållande till varandra. Men å andra sidanvill jag ju inte att uppgifter om mig som patient skaspridas i det svenska sjukvårdssystemet och varatillgängliga för alltför många. Det är en svår avväg-ning. Jag tror inte att vi har hittat den perfekta avväg-ningen i det system som vi har . Jag tror att vihar anledning att ytterligare fundera över hur man ialla fall inom slutna sjukvårdssystem, inom en sjuk-vårdsenhet, ska kunna få en bättre journalföring ochbättre kunskap om de olika patienternas medicine-ring. Men det är en fråga som vi får återkomma till.Anf. 36 ():Fru talman! Det är inte så konstigt att man hamnari en diskussion om samhällets problem i stort när mani har levt i skolan, mött grupper från hela sam-hället och sett de möjligheter som finns och vad somkan leda till att barn mår illa.Enligt svensk forskning tror man faktiskt att vartjugonde av alla barn och ungdomar i lider avdepression. Kunskapen hos föräldrar och andra vuxnaär fortfarande låg i den här frågan. Därför är det otro-ligt viktigt att kommun och landsting samverkar föratt hjälpa barn och ungdomar som t.ex. hamnar idepression och att frågan uppmärksammas betydligtmer på nationell nivå. Jag har sett siffror som visar attdet har skett en trefaldig ökning avförsäljningen av sömnmedel mot recept till kvinnor . För män i samma ålder hardet skett en fördubbling. När det gäller antidepressivamedel är ökningen tiofaldig i denna åldersgrupp förbåda könen. En förklaring är givetvis att det är nyaoch bättre mediciner, att de utvecklas. Det är mycketpositivt. Men den negativa utvecklingen när det gällerfolkhälsoproblemen är mycket bekymmersam, ochmedvetenheten om de här problemen är fortfarandelåg.Jag läste i , nr 2000, en de-battartikel från . Man menade attdet i i stora delar av läkarkåren finns enbristande förståelse för nödvändigheten av att denvärdefulla, kostsamma och potentiellt riskfyllda för-skrivningen av läkemedel måste kunna utvärderas påett reliabelt sätt. All behandling med läkemedel måstealltid innebära att potentiella risker vägs mot dennytta som är möjlig.I samma debattartikel redovisas en undersökningav oselekterade suicidförsök i åldrarna 15-29 år.64 % angav att de led av något depressivt syndrom.Fru talman! Vi är ju överens om medikaliseringenoch om att introduktionen av nya läkemedel accelere-rar. Då måste ju biverkningarna på något sätt kunnaidentifieras snabbare och med större säkerhet. Jag troratt det kommer att bli mycket diskussio-ner om läkemedel. Inte minst den ekonomiska delenkommer att bli klart överskuggande i debatten pågrund av landstingens ekonomiska åtaganden. Detkommer också att leda till att marknadsföringen avdem som vill sälja medicinerna ökar, och larmrap-porterna kommer att fortsätta att dugga tätt. Förhopp-ningsvis kommer också den etiska diskussionen attintensifieras.Fru talman! Jag undrar vad socialministern avseratt göra för att öka medvetenheten om att vart tjugon-de barn i tycks lida av depression. Det äralltså minst ett barn i en barngrupp i skolan.Det fanns en artikel i den29 mars om livsstil. Där sade , professor i barn- och ungdomspsykiatri, attdeprimerade barn utifrån sett inte verkar så dystra,gråtmilda eller långsamma i tal och rörelser somdeprimerade vuxna. Det går alltså innandepressionen upptäcks. Eftersom jag har arbetat iskolan undrar jag hur många barn jag harmissat. Hur många har jag inte sett? Det handlar dåom barn som har lidit extra på grund av att jag harsaknat medvetenhet. Där tror jag att vi har en viktiggrupp. Ministern har ju också pekat på den nya utred-ningen för skolhälsovården, som jag ser framemotväldigt mycket.Anf. 37 Socialminister ():Fru talman! Man kanske ska vara lite försiktigmed att så snabbt ta till sig uppgifter om att avungdomarna skulle lida av depression. Alltihophandlar naturligtvis om i vilken mån vi vill beskrivaett samhälleligt problem i medicinska termer ellersåsom brister i skolans sätt att arbeta. Det kan handlaom en bristande möjlighet för eleverna att finna fun-gerande sociala gemenskaper och om en frustrationöver tillvaron på olika sätt.Jag vill erinra mig att när jag var ung var en na-turlig reaktion mot brister i skolan eller attvi försökte göra någonting åt dem genom skolföre-ningar eller genom eget politiskt eller socialt arbete.Jag tror att vi i större utsträckning måste uppmanaunga människor likaväl som andra medborgare attfaktiskt göra någonting åt sin sociala eller kulturellasituation och inte acceptera att man så fort man kän-ner frustration över sin tillvaro på det ena eller detandra sättet ska bli föremål för medicinsk behandling.Det utesluter dock inte att det faktiskt finns ett allde-les för stort antal ungdomar som också med mycketstrikta krav på medicinska indikationer lider av de-pression och har problem. Det gäller att de får ade-kvat vård och att de får hjälp. Det är därför som vimåste se till att psykiatrin utvecklas och framför alltatt den delen av psykiatrin som vänder sig till barnoch ungdomar får de resurser som behövs.Å ena sidan bör man vara en smula försiktig närdet gäller att beskriva hur många ungdomar somfaktiskt har depression i en allvarlig mening.Å andra sidan bör man se till att barn- och ung-domspsykiatrin ger stöd till de barn och ungdomarsom behöver hjälp.Anf. 38 ():Fru talman! Det är inte jag som har konstaterat attdet handlar om . Jag lyfte fram olika artiklar omdetta och om de bekymmer som finns. Jag ser dettasom mycket allvarligt och vill att vi från nationellthåll ska ta tag i det väldigt snabbt. Jag tror på att ökamedvetenheten. Jag vet att många ideella organisatio-ner - idrottsrörelse, kyrkor, frikyrkor - gör otroligainsatser som hjälper ungdomar mycket och spararväldigt mycket åt samhället.Men jag ser också att vi 1998 köpte in medicinerför närmare 21 miljarder. Läkemedelsbranschen är påväg att bli största exportbransch. Då måstevi ju öka medvetenheten. Ska vi följa med i den härutvecklingen? Ska vi låta medikaliseringen ta övereller ska vi stanna upp?Jag läste också tidningen från /NTO,nr 2 som kom , och den ger faktiskt en skräm-mande läsning om unga människor som fastnar iberoende. Det är väl det vi vill hjälpa ungdomar ifrån.Det behövs en större samordning av vård- och be-handlingsprogram så att man kan diskutera och för-bättra kvaliteten.Sedan gjorde , , enundersökning av förskrivningen av antidepressivaläkemedel. Undersökningen visar att förskrivningenav antidepressiva medel till kvinnor var 3,8 igenomsnittlig dygnsdos per tusen invånare 1997. År1998 hade den ökat till 5,57 och till 7,07. Detär en ganska skrämmande redovisning från Apoteks-bolaget.En annan redovisning visar att den totala förskriv-ningen av antidepressiva medel ökat kraftigt under90-talet, men att förskrivningen av benzodiacepinerminskat . Det finns ju olika redo-visningar. Men problemet är allvarligt.Överläggningen var härmed avslutad.10 § Svar på interpellation 1999/2000:332 omöverklagning av hjälpmedelsbeslutAnf. 39 Socialminister ():Fru talman! de har frå-gat mig om regeringen avser att föreslå förtydligan-den i berörd lagstiftning, så att hjälpmedelsbeslut skakunna överklagas.Den situation som i interpellationen har funnits alltsedan denpersonliga assistansen infördes som en rättighet enligtLSS. Det kan ibland vara svårt att klart avgränsaansvarsfördelningen mellan olika huvudmän när detgäller vad som är arbetshjälpmedel respektive per-sonliga hjälpmedel, eftersom hjälpmedelsverksam-heten omfattar så många olika områden.1989 års handikapputredning prövade frågan omen rättighets- eller skyldighetslagstiftning på hjälp-medelsområdet. Utredningen pekade bl.a. på svårig-heterna att avgränsa vilka hjälpmedel som skulleomfattas av en rättighetslagstiftning och att det skullekrävas en förteckning över alla de hjälpmedel somskulle ingå.Erfarenheterna från tidigare användning av hjälp-medelsförteckningar visar att de riskerar att hämmaförskrivningen av nya produkter. Handikapputred-ningen konstaterade att en rättighetslagstiftning skulleomfatta närmare en halv miljon människor. Eftersomekonomin ännu inte möjliggör en volymökning avbåde de stora gruppernas önskemål om fler och bättrehjälpmedel och en satsning på mindre och eftersattagrupper, riskerar en rättighetslagstiftning med möj-ligheter att överklaga beslut också att konserveraojämnheter mellan olika gruppers tillgång till hjälp-medel. Med hänsyn till de beskrivna riskerna valdedärför den dåvarande regeringen i stället att göra ettförtydligande i hälso- och sjukvårdslagen i sambandmed handikappreformen 1994.I samband med förtydligandet i hälso- och sjuk-vårdslagen gjordes ett försök till definition av hjälp-medel för den dagliga livsföringen samt hjälpmedelför vård och behandling. Som exempel på hjälpmedelför den dagliga livsföringen nämns i propositionen(1992/93:159) Om stöd och service till vissa funk-tionshindrade bl.a. hjälpmedel för att kunna tillgodo-se grundläggande behov som att klä sig, äta ellersköta sin hygien samt kunna förflytta sig. Detta skaenligt propositionen gälla oavsett om den enskildesjälv eller med hjälp av någon annan ska utföra upp-giften. Som hjälpmedel för vård och behandlingnämns bl.a. medicinsktekniska produkter samt hjälp-medel som kompenserar förlust av en kroppsdel ellerkroppsfunktion som t.ex. proteser och ortoser.Bra hjälpmedel är för många en förutsättning förett oberoende liv. Hjälpmedlen underlättar det dagligalivet och ökar tillgängligheten till omgivningen. Detär därför en skyldighet för samhället att tillhandahålladem som har behov väl fungerande och individuelltanpassade hjälpmedel, även om hjälpmedlen inte ären överklagningsbar rättighet.Kostnader för hjälpmedel ingår inte i den statligaassistansersättningen vare sig det gäller personligahjälpmedel eller arbetshjälpmedel.Kommunerna och landstingen har genom och försöktatt enas om ett gemensamt synsätt på ansvaret förhjälpmedel till personer med personlig assistans uti-från de definitioner som gjordes i propositionen.Deras ståndpunkt presenterades i skriften Hjälpme-delsansvarets fördelning mellan landsting och kom-muner. De anser att om den enskilde till följd av ettfunktionshinder är i behov av en lyft i sin bostad somanvänds av personalen eller en individuellt anpassadrullstol som körs av personal ska dessa betraktas somindividuella hjälpmedel. Arbetsgivarens ansvar börendast avse sådan utrustning som behövs för att före-bygga ohälsa bland personalen.Regeringen avser inte att göra någ-ra nya förändringar i hälso- och sjukvårdslagen, utanförutsätter att landstingen och kommunerna följer denöverenskommelse de gjort om ansvarsfördelningen.Regeringen har dock i propositionen (1999/2000:79)Från patient till medborgare - en nationell hand-lingsplan för handikappolitiken aviserat att en sär-skild utredare bör se över hjälpmedelssituationen förstuderande med funktionshinder. Jag kommer att följautvecklingen på övriga områden inom hjälpme-delsverksamheten och om det finns skäl återkomma ifrågan.Anf. 40 ():Fru talman! Jag får tacka socialministern för sva-ret, i alla fall på min andra fråga. Svar på min förstafråga tycker jag inte att jag över huvud taget har fått.Men det kanske jag kommer att få under den debatt viska ha.Jag har tagit upp de här frågorna eftersom jag be-sökte ett kooperativ som driver personlig assistans.Jag fick då höra om fler hårresande fall, där personersom haft personlig assistans via kommunen och sedanvalt en alternativ arbetsgivare för den personligaassistansen har blivit fråntagna hjälpmedel som deredan hade. Man har kommit hem till en person ochhämtat rullstolen i samma stund som den funktions-hindrade valde en annan arbetsgivare än kommunen.Det är det ena exemplet.Det andra exemplet är en flicka som bor i skulle flytta till en egen lägenhet och ha person-lig assistans via ett alternativ, dvs. inte via kommu-nen. Hon kan inte flytta dit, för man vägrar installeraen lyft i lägenheten med hänvisning till att hon har enalternativ arbetsgivare och ska denna alternativaarbetsgivare stå för hjälpmedlen enligt LSS ochLASS.Där hoppas jag att socialministern och jag äröverens. Det är det enda svaret på min första fråga, attkostnaden för hjälpmedel inte ingår i den statligaassistansersättningen. Ändå försöker dessa kommuneroch landsting tvinga alternativen att betala hjälpmed-len med de pengarna. Jag hoppas att socialministernklart tar avstånd från detta.Min fråga till socialministern är egentligen om so-cialministern tycker att det är riktigt att i år2000 komma hem till en funktionshindrad och hämtarullstolen eller att man gör så att en ung människasom vill flytta hemifrån till egen lägenhet inte kangöra det, därför att hon inte får en lyft installerad ilägenheten bara för att hon har valt en annan arbets-givare än kommunen, vilket man har rätt till enligtLSS och LASS.Om inte socialministern anser att det här är riktigt,och socialministern har trots allt det yttersta ansvaret,vad avser socialministern att göra åt det? Det varegentligen vad min första fråga handlade om. Jagformulerade den på det här sättet: "Avser regeringenvidta några åtgärder för att undvika att funktionshind-rade på beskrivet sätt blir fråntagna sina hjälpmedeleller nekade behövliga hjälpmedel? "På den frågan har socialministern verkligen und-vikit att svara. Men jag hoppas att jag får ett beskednu om vad socialministern avser att göra för att detinte ska bli så här.Jag har försökt hitta lagstiftning, men det finnsinget lagligt stöd för att kommuner och landsting fårgöra på det här sättet. Ändå gör man det, inte bara påett ställe i , utan det sker på flera ställen.Det är där jag kommer till min andra fråga. Dessamänniskor är utlämnade, de kan inte göra någontingoch de kan inte överklaga beslutet. Svaret på denandra frågan har socialministern utvecklat väl.