prot · GN0960 · 2000-02-03 00:00:00 — Det lokala vårdpro-grammet är grunden för hur den aktuella sjukdomenska behandlas och hur vården ska organiseras. Vård-program ska också ligga till grund för individuellaöverenskommelser mellan enskilda patienter ochderas läkare. Målsättningen med dessa är att ökapatientens möjligheter att medverka i behandlingen.Med ökade möjligheter att agera aktivt förväntaspatientens position stärkas.Arbetet med att ta fram nationella riktlinjer fort-skrider. gav ut rikt-linjer för behandling av patienter med kranskärlsjuk-domar. beräknas dessutom riktlinjer förbehandling av stroke och reumatid artrit kunna fär-digställas. planeras riktlinjer för bl.a. cancer,höftfraktur, vissa psykiatriska sjukdomar samt astma.Det är sjukvårdshuvudmännen som har ansvar för attplanera och organisera vården så att medborgarna kanerbjudas en god vård. Det ankommer också på hu-vudmännen att se till att vårdprogram och individu-ella överenskommelser kommer till stånd utifrån denationella riktlinjer som utarbetar. Jagutgår från att ett sådant arbete pågår ute i landstingen.Anf. 146 ():Fru talman! Först vill jag tacka förett bra svar. Det är ett väl genomarbetat förslag, somjag förstår att socialministern har tagit mycket tid påsig för att gräva upp. Jag tycker också att det finnsanledning att säga att vi i stort sett är överens om endel av mina frågeställningar.Min utgångspunkt är faktiskt inte i första hand jagsjälv, om jag skulle drabbas av sjukdom. Den är istället de äldre. Många är sjukskrivna och arbetslösaoch har redan en låg inkomst. För de människorna ärvarenda hundralapp ganska mycket, speciellt när mankommer i ett akut läge och kanske inte kan planera.Socialministern vet lika väl som jag att när man blirsjuk kan man också drabbas av att behöva ett hjälp-medel som kostar. En del landstinghar satt ett tak på sjukresor, men de flesta har det inte.Tandvård kanske man också drabbas av i sambandmed en sjukdom.Alla de här sakerna kan man faktiskt drabbas avnästan eller kanske under en eller två må-nader. Och det är då de totala kostnaderna blir tunga.Vi har från håll länge tagit uppfrågan om att den enskilda människan enbart är in-tresserad av vilka kostnader man kan drabbas av, inteav varför. Det är därför det är bra att se det ur etthelhetsperspektiv.Jag hörde socialministern och fören stund sedan prata om folkhälsofrågor. Jag harockså undrat varför inte även förebyggande åtgärder- hälsokontroller som mammografi, gynkontrolleroch sådant - kan ingå i ett högkostnadsskydd. Mendet är en annan fråga. Det måste ju vara rätt satsat.På många håll arbetar man nu med de här sakerna,och det är jag väldigt glad för. Men jag skulle vilja seatt man tar ett ännu bredare grepp.När man en gång delade upp de här kostnaderna -för läkarbesök och för medicinkostnader 1 800kr - kan jag tycka att man såg det ganska fyrkantigt.Det beror ju på vilken sjukdom jag har om jag behö-ver gå till doktorn ofta eller om det kanske är medici-ner jag behöver ofta. Själv tror jag att för den enskil-da människan kanske det är bättre att ha ett endahögkostnadsskydd för de här sakerna. Men vi får sevad man kommer vidare med.Sedan är jag väldigt glad för att man också tittaröver kostnadsutvecklingen. Medicinkostnaderna harju skjutit i höjden. som det kan bli alldelesoerhört höga kostnader vet vi också att många nyamediciner faktiskt har hjälpt många människor till ettbättre liv, och även om man inte kan bota så kan manlindra. Framför allt ska man titta på vilka medicinersom ska subventioneras och vilka som inte ska det.Det tror jag också är utredarens uppgift att se till.Jag vill ändå fråga socialministern om helhetsbil-den. Har någon ambition att vidga dethär ytterligare? Jag vet att det finns problem eftersomdet är olika huvudmän. Men på något sätt kanske mankan ta ett större helhetsgrepp för att mer komma tillrätta med den här problematiken, speciellt för demänniskor som har de allra största vårdbehoven ochkanske de lägsta inkomsterna.Anf. 147 Socialminister ():Fru talman! Det system vi har i , och förövrigt i de flesta europeiska länder, innebär att vi harbestämt oss för vilka områden vi gemensamt skabidra till finansieringen av.För vårt vidkommande handlar det om att vi harinfört ett faktiskt tak när det gäller sjukvård. Vi harockså infört ett faktiskt tak när det gäller receptbelag-da mediciner, dvs. de mediciner som läkarna skriverut för att lindra eller bota sjukdomar.Det är alldeles sant som säger attnär man drabbas av sjukdom får man också mångaandra kostnader. Jag tror emellertid att det är svårt attupprätta ett system som skulle täcka alla dessa kost-nader därför att det är svårt att uppskatta dem. Oav-sett vilken modell vi väljer - om vi väljer att ha enförsäkring i offentlig regi, en skattefinansierad för-säkring eller om vi skulle kunna tänka oss ett heltannat försäkringssystem - kommer alltid problemetmed vad det är försäkringen ska täcka.Jag tror alltså att det är svårt att genomföra detsom hoppas på, nämligen att viskulle kunna ha en redovisning av alla kostnader manfår om man drabbas av en speciell sjukdom och sedanha ett försäkringssystem som täcker alla dessa kost-nader.Jag tror att det i stället är vår gemensamma upp-gift att gå igenom vårt trygghetssystem bit för bit ochse på vilka områden vi skulle kunna komplettera.Vi har redan talat om läkemedelsersättningar.Problemet när det gäller läkemedlen är de fortsatthöga kostnaderna. Därför finns det anledning att seöver vilka läkemedel vi ska subventionera. Är detrimligt att vi subventionerar alla de läkemedel visubventionerar , eller skulle vi kunna tänka ossatt föra bort några läkemedel från subventionssystem-et? Detta ska nu de särskilda utredarna titta på.Det andra problemet gäller tandvården. Vi sub-ventionerar tandvården i ganska hög utsträckning,men vi har inte något tak för kostnaderna. Det innebäratt trots våra subventioner kan en omfattande tand-vårdsbehandling kosta 30 000, 40 000 eller 50 000 krför den enskilde.Det är möjligt att många klarar sådana utgifter,men det är också alldeles sant att väldigt många inteklarar det. Då avstår man helt enkelt från behandling-en.Jag tycker att det är en viktig uppgift för alla somär intresserade av hälso- och sjukvård att se till att vifår ett system som bygger in ett rejält högkostnads-skydd också i tandvården annars kommer alltförmånga att avstå från behandling och därmed få vä-sentligt sämre livskvalitet, för att inte säga ökad riskför allvarliga sjukdomar.I stället för att införa ett helhetsgrepp, som jag trorär svårt, när det gäller alla kostnader som är förenademed sjukdom, gäller det att ta steg för steg och sevilka de stora problemen är. Jag anser att när detgäller trygghetsfrågorna är bristen på ett fungerandehögkostnadsskydd i tandvården ett av de stora socialaproblemen. Vi har börjat arbeta med det för att se ivilken mån vi kan ta åtminstone något steg under denhär mandatperioden för att införa ett högkostnads-skydd.Anf. 148 ():Fru talman! Det är helt riktigt. är detinte bara ett socialt problem, utan också ett medi-cinskt problem.Alltfler forskare har verkligen kunnat bevisaatt dålig munhälsa också bidrar till andra mycketallvarliga sjukdomar. Dessutom kan naturligtvis endålig tandhälsa bidra till att man äter på ett felaktigtsätt eller inte äter alls osv.Jag är glad för de steg som har tagits med denuppsökande verksamheten inom äldrevården.Jag är med på att vi tillsammans ska försöka tasteg så att det blir så bra som möjligt. Jag är medvet-en om den ekonomiska verklighet vi lever i. Men dethandlar om att vi ska försöka lyfta framfrågorna och dela med oss av varandras kunskaperom vad som är på gång och försöka hitta något somär så bra som möjligt och som går att införa ganskasnabbt.Jag vill också lyfta fram frågan om diabetikernaoch deras insulin. Jag missunnar inte en enda männi-ska att få gratis medicin. Jag var också med i karu-sellen när detta kom till stånd. Jag var med i olikasammanhang, för att jag vill vara en god demokrat,och försvarade det naturligtvis.Samtidigt finns det ju patientgrupper somhar ett oerhört stort behov av både mediciner och visskost för att kunna leva ett hyggligt liv, kanske för attkunna leva över huvud taget. När man nu får ettvårdprogram och vill följa det kanske man undrar:När blir det vår tur?Varför ska den ena gruppen ha det och inte andra?Har diabetikerna sämre ekonomi än andra sjuka män-niskor?Jag vet att inte var socialministerdå. Det kanske inte var så klokt det vi, som var medom detta, gjorde då.Jag vill ändå fråga: Vet socialministern att det ba-ra är de som har individuella vårdprogram som får sinmedicin gratis ? Eller får alla det?Vårt beslut i var ju att när man följde ettindividuellt vårdprogram skulle man få sin diabetes-medicin gratis.Det tror jag är en ganska viktig fråga.Om det inte är så ska vi försöka trycka på så attdet blir så, och sedan ge signaler om hur vi har tänktoss för andra grupper. Jag tänker exem-pelvis på epileptiker där det också är mycket allvar-ligt om man inte tar sin medicin. De har också storaproblem. Ett annat exempel är människor med tarm-sjukdomar som behöver speciell kost. Jag skulle gär-na i all ödmjukhet vilja ha svar på det.Det är också bra att den medicinska vårdgarantinfinns. Det tycker jag som kristdemokrat är väldigtroligt. Det är nästan vår värdighetsgaranti, fast vi villha den i omsorgen. Här är det medicinsk vårdgarantiför olika sjukdomar. Jag tycker att det är väldigt braatt man utarbetar det, och jag tycker att det är oerhörtviktigt att landstingen tar detta på allvar och verkligenföljer de nationella vårdprogrammen.Det handlar om att skjuta på från vårsida, från och från Kommunför-bundet, så att det vi beslutar verkligen kommer pati-enterna till godo. Jag vill gärna veta om socialminis-tern vet hur långt fram detta är i landstingen.Anf. 149 Socialminister ():Fru talman! Jag var inte socialminister när beslu-tet fattades, men jag försökte förstå hur diskussionenfördes. Om man tar del av den förordning som beslu-tades 1981 som är en förteckning över kostnadsfrialäkemedel och som alltså upptar de 32 sjukdomarsom var aktuella och som redovisar de läkemedel somskulle vara kostnadsfria, förstår man att det naturligt-vis är väldigt svårt att hålla en sådan lista aktuell ochbevaka så att man har med de aktuella läkemedlen, denya läkemedlen, de effektivaste läkemedlen osv.Avsikten var att ersätta detta med ett annat sys-tem. Jag förstår att när man diskuterat igenom detfastnade man för att ge just de diabetiker som dåomfattades av särskilda vårdprogram fria läkemedel,dvs. att insulinet inte skulle innebära några kostnader.Såvitt jag förstår är det detta som gäller. Det äralltså de som omfattas av särskilda vårdprogram fördiabetes som får detta. Detta ska vara avsikten.Det finns inga planer på eller diskussioner om attåtergå till den gamla ordningen. Den ordning somman bestämde sig för gäller. Landets diabetiker kanvara övertygade om att det här kommer att gälla ock-så framöver.En annan fråga är då om man ska återvända tillden ordning som var, dvs. bestämma sig för ett antalsjukdomar där medicinen skulle vara kostnadsfri. Detfinns inte heller några sådana planer just . Denordning som gäller, dvs. att vi betalar för medicineninom högkostnadsskyddet, kommer att gälla för övri-ga grupper.Vi kan gärna diskutera om det kommer att finnasutrymme för andra ordningar, men det finns ingasådana planer och inget sådant beredningsarbete iRegeringskansliet.Anf. 150 ():Fru talman! Nej, det trodde jag inte heller att detfanns. Det är viktigt att man följer upp besluten så attvi vet att det vi beslutar följs upp, och attvi försöker skapa system som blir så rättvisa sommöjligt. Det är det som skapar förtroende. Det är detsom skapar känsla av viss förnöjsamhet. Vi kan allahamna i lägen där vi blir avundsjuka på andra somhar det bättre.Jag tror att det är viktigt med så rättvisa och klarasystem som möjligt, och att vi verkligenvågar säga att även om detta kallas läkemedel är detinte så livsnödvändigt. Detta får man betala själv, omman vill ha det. Det tror jag att en majoritet av svens-ka folket ställer upp på. Men det är inte alltid så lättatt hitta dem.Vi får vara tuffa i nyporna och våga ta den debat-ten. Det är så lätt för oss att tala om vad vi ska prio-ritera, men betydligt mindre populärt för oss att talaom vad vi vill nedprioritera. I det här fallet gäller detatt vi vågar säga: Nej, inte det, men det här är vi medpå.Jag hoppas för framtiden att inte någon invånare iSverige ska behöva avstå nödvändig vård och be-handling av ekonomiska skäl, utan att det ändå finnsett system i botten som ställer upp för människan ochmänniskovärdet. När det gäller socialbidrag och vårakommuners välvillighet att betala tandvård hoppasjag att man ska kunna vädja till dem att det här är detsista skyddsnätet.Jag vet att vi inte kan skapa ett försäkringssystemdär inte någon i vårt land kommer i kläm, men vi skai ett människovärdigt samhälle ha denutgångspunkten att ingen ska behöva avstå från vårdoch behandling enbart av ekonomiska skäl.Anf. 151 Socialminister ():Fru talman! Vi kommer att få en ganska spännan-de diskussion om läkemedelssubventionerna när densärskilde utredaren presenterar sitt mate-rial. Jag hoppas att det blir en diskussion om vilkentyp av läkemedel som vi ska och vilka läkemedel somvi inte ska subventionera. Man ska skilja mellan delsreceptfria läkemedel, som det inte alls behövs någonförskrivning för, dels läkemedel som behöver förskri-vas men som inte nödvändigtvis ska subventioneras.Jag tror att det kan vara en svår diskussion att föra,men jag tror att det är nödvändigt att göra det. Det ärinte alldeles självklart att alla de läkemedel som i dagsubventioneras också ska subventioneras framöver.Det kan vara ett eget ansvar att använda dessa läke-medel.Det här är en svår diskussion. Jag hoppas att vi tillhösten eller när utredningen har varit utepå remiss ska få en spännande debatt.Överläggningen var härmed avslutad.20 § Svar på interpellation 1999/2000:168 omfamiljehemmens ställning på arbetsmarknadenAnf. 152 Socialminister ():Fru talman! har frågat stats-rådet vilka åtgärder hon avser vidta föratt godkänna uppdraget som fosterföräldrar som ettarbete med rätt till social, ekonomisk och arbetsrätts-lig trygghet. Arbetet i regeringen är så fördelat att detär jag som ska besvara frågan.Ulla-Britt har ställt istort sett samma fråga till statsrådet ochfått ett svar . Jag instämmer idet svaret och vill därför citera ur det:"Jag vill först säga att uppdraget som fosterföräl-der är en viktig uppgift. Det är angeläget att barn ochungdomar som av olika skäl inte kan bo hos sinaföräldrar kan få komma till bra familjehem med en-gagerade vuxna. Avsikten är ytterst att förhållandenai familjehemmet ska vara så lika som möjligt upp-växten i en vanlig familj. Föräldrars uppgift medomsorg och fostran av barnen brukar normalt intebetraktas som ett förvärvsarbete. Det finns en långtradition hos kommunerna att välja att inte organiserafamiljehemsverksamheten som en anställning.Familjehemsuppdraget är därför lika lite som ettvanligt föräldraskap ett förvärvsarbete. Arbetsdom-stolen har funnit att fosterföräldrar inte ska ses somarbetstagare. Motiveringen till detta var att fosterför-äldrar i förhållandet till barnet har samma ansvar ochställning som de biologiska föräldrarna vad gällerbarnets dagliga vård och fostran.Mot denna bakgrund ser jag inte skäl att skapa ettsärskilt skydd mot det inkomstbortfall som uppstårnär familjehemmets uppgift som ett komplement tillden ordinarie föräldern upphör. Jag har inte heller föravsikt att vidta några andra åtgärder vad gäller famil-jehemmens ställning på arbetsmarknaden. "Jag kommer inte att ge något annat besked tillUlla-Britt än det hon fått av ihennes frågesvar. Jag vill ändå säga något om famil-jehemsvården för att ytterligare belysa frågan. Fa-miljehemsvård är en mycket viktig del i socialtjäns-tens arbete med barn och ungdomar, som har inslagav ideellt arbete. Det är en gammal tradition i Sverigeatt ge barn och ungdom vård i ett enskilt hem. Ettbarn som av olika skäl inte kan vårdas i det egnahemmet placeras i en annan familj för att få dagligvård och omsorg. var det oftast föräldralösaoch nödställda barn som placerades i en familj, ochfosterhemmet blev i stället för föräldrahemmet. Idagens familjehemsvård har vi en stark tanke på åter-förening, och kontakten med ursprungsmiljön har fåttstörre utrymme.Ett familjehem arbetar på uppdrag av kommunen.Uppdraget är knutet till den person som kommunen,med barnets bästa i fokus, bedömt vara lämplig förjust det uppdraget. Ett familjehem öppnar det egnahemmet för någon annans barn och tar emot det somen familjemedlem. Det arbete som familjehemmetutför bygger på andra premisser än vad som normaltförknippas med lönearbete. I familjehemmet kan maninte avgränsa arbetet och rum. Det ter sig därförfrämmande att i detta sammanhang tillämpa den sed-vanliga arbetsrätten.Anf. 153 ULLA-BRITTHAGSTRÖM (kd):Fru talman! Jag vill tacka socialminister för svaret på min interpellation. Jag måstedock säga att svaret gör mig mycket bekymrad. Jagtycker att det uttrycker en nonchalans mot familje-hemmen.Det positiva i svaret är det tydliga konstaterandetatt uppdraget som fosterförälder är en viktig uppgift.Socialministern konstaterar också att familjehem-suppdraget är lika viktigt som ett vanligt föräldra-skap. Fosterföräldrar har i förhållandet till barnetsamma ansvar och ställning som de biologiska föräld-rarna vad gäller barnets dagliga vård och fostran.Så långt är allt frid och fröjd. Men när det gälleratt skapa social, ekonomisk och arbetsrättslig trygg-het och att erkänna uppdraget som fosterhem som ettarbete är det stopp. Denna nonchalans är varken fa-miljevänlig eller samhällsekonomisk. I svaret sägerministern: "I familjehemmet kan man inte avgränsaarbetet och rum." Den logiska slutsatsen blir attarbete som inte kan begränsas till tid och rum inte kanomfattas av sedvanlig arbetsrätt.Jag kan konstatera att detta för det första till stordel är ett kvinnoyrke. påvi-sar tydligt att kvinnorna fortfarande bär det tyngstaansvaret i hemmen. Kvinnoyrken värderas inte i rege-ringens politik. För det andra är inte regeringen in-tresserad av arbete i familj. Familjen nämns inte iregeringsförklaringen. Diskussionen om att uppvärde-ra hemarbetet har strandat varje gång. För det tredjeverkar det som om regeringen hellre styr över tilldyrare institutioner.Fru talman! Jag kan konstatera att det finns olikagrupper av barn och ungdomar som behöver foster-hem. Dels kan det gälla små barn som snabbt anpas-sar sig och blir som familjens egna. Då kanske intenågon av fosterföräldrarna behöver stanna hemma såmycket extra, inskolningen på dagis går bra osv. Menvi kan ändå aldrig glömma att de har en mycket an-gelägen uppgift utöver biologiska föräldrars: De skahålla kontakten med barnets biologiska föräldrar ochhjälpa till att skapa goda relationer. Där har foster-hemmet ett mycket stort ansvar.Andra grupper av barn och ungdomar kan vara iså stort behov av vuxenstödet att en av fosterföräld-rarna måste trappa ned mycket på eller t.o.m. lämnasitt eget förvärvsarbete. De lämnar då en arbetstrygg-het som berättigar till a-kassa och går ut i tommaintet. Det gäller ungdomar med psykiska problem,kriminella ungdomar osv., som tas om hand och vår-das i dessa hem. Därför måste vi för fosterföräldrarskapa generella trygghetssystem som är så bra sommöjligt.Kommunerna upplever stora svårigheter närdet gäller att värva familjehem. Vad som händer äratt det i stället växer upp små privata institutioner avskiftande kvalitet. Dessa kan göra att kommunernatvingas betala ohämmat stora belopp, eftersom pro-blemen är akuta. Jag undrar, fru talman, om socialmi-nisterns vision är den att slå undan fötterna för devanliga hemmen när det gäller möjligheterna att ställaupp som fosterhem och att i stället låta marknadenhusera fritt.Anf. 154 Socialminister ():Fru talman! Det skulle inte skada att diskutera dethär en smula mer sakligt.Frågan om fosterhemmens arbetsrättsliga ställninghar såvitt jag vet prövats i diskussionen under 15 eller20 år. Det har varit en ganska besvärlig diskussion. Åena sidan handlar det om hur man definierar arbetetrent arbetsrättsligt. Å andra sidan handlar det ocksåom hur vi från samhällets sida betraktar det mycketviktiga arbete som fosterhemmen gör.Frågan har prövats ett antal gånger, och manhar kommit fram till avgöranden. Visserligen har detfaktiskt - och det är ganska intressant - varit så attlägre instans har sagt ja medan högre instans har sagtnej. Det har alltså funnits ett oklart läge. Alldelesgrundläggande har dock varit den bedömning somArbetsdomstolen gjorde i ett fall, som jag tror nu är15 år gammalt eller ännu äldre. Den för där ett reso-nemang som sedan har blivit giltigt. Detta resone-mang är faktiskt ganska viktigt.I domen heter det:Att placera barn hos fosterföräldrar är ett sätt församhället att sörja för barnets omvårdnad och fostrannär detta saknar biologiska föräldrar eller dessa avolika skäl bedöms inte kunna klara detta på ett god-tagbart sätt. Avsikten med systemet med fosterbarn äratt fosterföräldrarna i de allra flesta avseenden sålångt som det är möjligt ska träda i de biologiskaföräldrarnas ställe. Att så är meningen framgår bl.a.av att fosterföräldrar i ett stort antal författningar harjämställts med biologiska föräldrar. Som sådana ex-empel på att samhället avsett att så långt som det ärmöjligt jämställa fosterföräldrar med biologiska för-äldrar kan nämnas reglerna om barnbidrag, bostads-bidrag, föräldrapenning och förvärvsavdrag.När det gäller den typ av traditionellt fosterhemsom personen i fråga måste sägas representera - alltsåden person som prövade frågan i just det fall somdomen handlar om - rör det sig om en kärnfamilj somtar emot ytterligare ett barn inom familjens ram, ochdet ter sig helt främmande att betrakta ett sådant åta-gande som en arbetstagaruppgift.Att man konstaterar detta behöver ju faktiskt inteinnebära att man skulle säga att foster-hemsverksamheten saknar betydelse eller att intesamhället skulle ge stöd. Vad det handlar om är att setill så att samhället och kommunerna ger ett generöststöd för den verksamhet som fosterhemmen bedriver.Men det är inte därmed sagt att det skulle vara enfördel ur någon synpunkt att vi betraktar det som ettförvärvsarbete eller arbete i alla arbetsrättsliga hänse-enden. Det är en komplicerad fråga. Den har prövats,och jag har ingenting att tillföra utöver det som harsagts tidigare.Anf. 155 ULLA-BRITTHAGSTRÖM (kd):Fru talman! Socialministern värderar familje-hemmen i den delen och säger att de är väldigt viktigaoch positiva, och där är vi helt överens, socialminis-tern och jag, för vi skulle inte klara oss utan familje-hemmen.Men jag vill ändå påtala att utvecklingen är sådani vårt land att det händer nya saker. Vi kan inte barastödja oss på vad vi har sagt tidigare. Vi har fått ettnytt grepp som jag tycker är positivt också, dvs. denstarka tanken på återförening och kontakten medursprungsmiljön. Den har fått större utrymme. Det äralltså nya uppgifter som ställer allt större krav påfamiljehemmen vad gäller kontakten med det biolo-giska hemmet och de biologiska föräldrarna. Samti-digt upplever flera familjehem att de inte får möjlig-het till stöd och utbildning i det här viktiga arbetet.Jag har också tittat på den här domen. Så sent somi säger i attden praxis som kommit till vid tillämpningen av ar-betslöshetsförsäkringslagen fortfarande gäller. Kam-marrätten påpekar att det i förarbetena till 12 § ALFinte antyds någon ändring av tillämpningen av be-greppet förvärvsarbete, som ministern här säger. Dåvar det en man som hade arbetat heltid som fosterför-älder men fått sluta på grund av arbetsbrist, och hanfick avslag med motiveringen att uppdraget somfosterförälder inte betraktas som förvärvsarbete. Dethär svaret gällde enligt den praxis som hade tagitsfram av den nu nedlagda Försäkringsöverdomstolen,och någon rätt till a-kassa förelåg inte.Jag tror att det här behöver förnyas.