prot · GN09101 · 2000-04-27 00:00:00 — Det gäller yrkan-de 13 under mom. 6.I barnpsykiatribetänkandet Det gäller livet, somkom 1998, tar man upp de brister som finns inomområdet. Bl.a. pekar man på att av depengar som samhället lägger ned på stöd till barn medpsykiska problem går till förebyggande insatser. Detförebyggande arbetet måste förstärkas för barnensskull. Invandrarbarnens situation är också allvarligeftersom den gruppen har en något högre förekomstav psykiska och sociala problem.Barn- och ungdomspsykiatrin har ökandeköer som enligt verksamhetens egna uttalanden berorpå nedrustningen av bl.a. skolhälsovården. Många avde barn som får vänta i månader på att kommatill barn- och ungdomspsykiatrin skulle i stället kunnatas om hand inom skolhälsovården på ett tidigt stadi-um, vilket i en hel del fall skulle innebära att manaldrig behövde hamna i barn- och ungdomspsykiat-rins vårdkö.Utskottets majoritet hänvisar till flera pågåendeutredningar som berör problem med anknytning tillBarnpsykiatriutredningen. Men vad som skulle behö-vas är att regeringen lade fram en propositionmed anledning av Barnpsykiatriska kommitténs be-tänkande. Oavsett det replikskifte som ägt rum härom vad som eventuellt skulle komma att hända vid-håller vi att det bör komma en speciell proposition.Detta är viktigt och det är bråttom.Fru talman! Smärta är ett vanligt förekommandesymtom hos barn, t.ex. i samband med cancer. Detfinns behandlingsprinciper men många förbättringarbehövs bl.a. genom ökad utbildning, regelbundetanvändande av smärtanalys och smärtintensitetsmät-ning samt regelbundna kontakter med smärtbehand-lingsteam. Införande av smärtdagbok är ett medel.Ökad information till barn och föräldrar om smärtaoch smärtbehandling är också något som behövs.I betänkandet understryker utskottet vikten av attsjukvården tar hänsyn till barnens behov av smärtbe-handling och inte vållar dem onödig smärta ellerpsykiskt lidande men anser att resultatet av det arbetesom bedriver inom området och somska redovisas ska avvaktas. Jag kantill nöds acceptera det men jag kommer att noga be-vaka frågan för att se om ytterligare initiativ måste tasfrån sida.Fru talman! Inom forskning och utbildning skulleman behöva satsa på ett nytt område, nämligen påbarnhälsovetenskap. Här skulle man kombinera inter-nationella hälsostrategier och folkhälsovetenskapensarbetssätt med barnens särskilda behov av skydd.Det handlar om en utbildning som är uppbyggd påinslag från samhälls- och beteendevetenskaper somsociologi, psykologi, pedagogik och ekonomi. Detfinns inslag från humanistiska vetenskaper som histo-ria och filosofi, från naturvetenskap som statistik,matematik och teknik och naturligtvis också medi-cinska vetenskaper - allt med inriktning på barnensbehov.Utskottet nöjer sig med att hänvisa till ett liknandeyrkande från /99, dåutskottet avslog motionen med motiveringen att det iregeringens forskningsproposition /97 an-fördes att det är viktigt med en kontinuerlig och bredforskning om barns villkor och om hur barns hälsautvecklas. har i en rapport påta-lat behovet av forskning. Det anser utskottets majori-tet räcka för att avslå motionskravet.På den här punkten skulle vi också ha reserveratoss om vi hade kunnat göra det vid sammanträdet. Jagvidhåller naturligtvis förslaget, men för att vi inte skabehöva votera för nöjer jag mig medatt yrka bifall bara till den motion som jag tidigarehar nämnt.Anf. 234 ():Fru talman! Omhändertaganden och smärtlind-ring, språkutveckling och misshandel, amning ochföräldrautbildning, barnkonsekvensanalyser ochbarnbilagor samt ungdomsmottagningar och hälsotill-ståndet hos barn - ja, listan kan göras lång över defrågor som har engagerat ledamöter attskriva motioner om barn. Det är mycket glädjande,tycker jag, att veta att vi i riksdag anslårmycken tid till att analysera, diskutera och finna vä-gar till en bra tillvaro för våra barn och ungdomar.Socialutskottet hade för avsikt att behandla dessamotioner tillsammans med regeringens aviseradebarnskrivelse. Men när den nu blev försenad fick videtta motionsbetänkande, vilket jag redan så här in-ledningsvis yrkar bifall till samt avslag på samtligareservationer.Betänkandet ger en snabb och lite svepande bildav allt som pågår på barnområdet i vårt land - och detär inte lite, det. Majoritetstexten hänvisar också tilltidigare ställningstaganden eller pågående utred-ningsarbete.Efter genomläsning av reservationerna kan manemellertid konstatera att det inte är några större skill-nader i sak mellan reservanterna och utskottets majo-ritet. Om jag får göra det lite enkelt skulle jag viljasäga att det handlar mer om önskemål av typen "litemer", "lite fortare" eller "lite annorlunda".I majoritetstexten hänvisas i många fall till rege-ringens kommande barnskrivelse. , somjag i detta sammanhang helst kallar för barnminister,har sagt att hennes önskan är att skrivelsen ska ge enbred genomlysning av barnfrågorna. Där ska redovi-sas arbete som pågår, initiativ till nya insatser menockså målen för barnpolitiken.Diskussionen kring detta får vi av naturliga skälåterkomma till i samband med höstens arbete meddensamma. Jag är övertygad om att flera av motio-nerna återkommer då.Nu ska jag citera lite:"'Aktare vad han slog oss ... både morsan ochmig. En gång slog han morsan så hon tappade hör-seln. ''Varför då?' sa jag, för jag visste inte vad jagskulle säga.Edmund ryckte på axlarna. 'Han var sån.' 'Manglömmer det aldrig liksom. Hur det känns och så. Hur... hur ... rädd man kan vara när man ligger där ochväntar. Väntan är nästan värre än själva stryket. '"Så beskriver barnmisshandelns fa-sor i ett samtal mellan två grabbar i boken aldrig i . Den senare delen avcitatet har en viktig funktion i det delbetänkande somKommittén mot barnmisshandel överlämnartill statsråden och . Jaghade hoppats på att kunna redovisa några av utred-ningens förslag för kammaren, men överlämnandethar senarelagts . Betänkandet handlar ompolisens och åklagarnas arbete och syftar till att för-bättra effektiviteten och kompetensen.Kommittén mot barnmisshandel är ett av mångaexempel på pågående arbete för att förbättra de ut-satta barnens situation. Jag tänker inte ta kammarenstid i anspråk med att räkna upp alla de andra, men jagvill ändå göra en liten reflexion.När fattar beslut om att ge regeringen iuppdrag att låta utreda något eller vidta andra specifi-ka åtgärder måste vi också kunna ge oss till tåls tilldess att resultatet presenteras. Naturligtvis ska frå-gorna inte ligga i långbänk, men ibland går debatten iriktningen att vi kritiserar den beställda utredningenför att den inte är färdig, eller inte färdigberedd påaktuellt departement. Det centrala bör ju ändå vara attvi ser till de resultat som uppnås.Fru talman! I årets , somtidigare citerats här, pekar på deförbättringar som skett för barnen under föregåendeårhundrade och understryker ochdess uttryck "barnets bästa" som ett viktigt instru-ment för att uppmärksamma barns och ungdomarsvälfärd. "I dagens kultur är barnets bästa mycket starktsammanlänkat med barns behov av omsorg", sägerhon. Hon fortsätter: "Olika insatser för att skyddabarn och unga från vanvård, våld, utsatthet, mobb-ning, alkohol och droger eller andra ohälsosammavanor är mer prioriterade än . "Det stämmer så väl, och syns ju så tydligt i deönskemål som förs fram i reservationerna till detbetänkande vi nu behandlar och i inläggen före mitt.Men höjer också ett varningensfinger. Det finns en risk med att vi i för hög gradproblematiserar kring barnen. Det kan leda till gene-raliseringar som ger en negativ fokusering på barnoch unga, säger hon vidare.Låt mig citera:"Att sätta barnets bästa i centrum riskerar att bidratill bilden av ett idealbarn där det eventuellt avvikan-de eller mindre normala hos barnet blir synliggjort påett sätt som aldrig förr och som kanske inte alltidgagnar det. "Barnläkaren sade i en tid-ningsintervju en gång att alltfler barn klassas på olikasätt. är det bara en mindre andel som är NTV -normala tills vidare!Krister som är universitetsadjunkt påHögskolan i säger att hela diagnostice-ringskarusellen beror på att vi vuxna inte klarar av atthantera frontalkrocken mellan vår idealbild ellerdrömbild av det goda barnet och verklighetens ungar.Jag är benägen att hålla med, och jag tycker att dethär är en viktig frågeställning som bör få utrymme iden s.k. barndebatten. Jag kan inte heller undgå att idetta sammanhang också belysa min synpunkt att detfinns goda skäl för oss i att fortsätta att drivapå en diskussion om huruvida "barnets bästa" är denoptimala översättningen av originaltexten i barnkon-ventionen. Personligen tycker jag att uttrycket "ibarnets intresse" eller "i barnets bästa intresse" bättremotsvarar engelskans in the best interest of the child.I likhet med tycker jag att detär dags att lyfta fram barnet som en kompetent ochhandlingskraftig individ. Jag tror att det ligger en heldel i hennes påstående att det också handlar om ensyn på barn och unga som mer ofullkomliga ochmindre ansvarstagande än vuxna.Naturligtvis har demokratifostran sin grund i för-hållningssättet i hemmet, där man också lär sig denreala innebörden av delaktighet. Får detta sedan sinfortsättning i skolan finns goda förutsättningar för attbarnen får en bra grund att stå på. är det emel-lertid så att det är just vuxenvärlden som tar ifrån demdet.Vi känner alla igen den s.k. hjälpsamma ellermissriktat snälla föräldern som städar och plockarupp, eller säger: Jag kan göra det där åt dig om duinte hinner.Föräldrarna springer och passar upp på de småbarnen, och när de växer upp till tonåringar blir sam-ma föräldrar irriterade över bristen på "hjälpsamhet".Nej, är inte en bok i bokhyllan- det är ett förhållningssätt i hjärtat.Fru talman! Föräldrarna är naturligtvis oerhörtviktiga i barnens värld. I den allmänna, och kanske änmer i den politiska debatten låter det mer som föräld-rar i allmänhet är frånvarande och att familjen somuppväxtform är död. Så är det emellertid inte. Detvisar relativt färska statistikBarn och deras familjer 1998. Där tar man död påmyten att kärnfamiljen är utdöende och det faktum attvi tror att det är vanligt med familjer av typen: mina,dina och våra barn. Över två tredjedelar av barnfa-miljerna är kärnfamiljer, dvs. familjer med ett sam-manboende par där alla barn är gemensamma.Var femte person i landet är , men detär ändå skrämmande att läsa om de sjunkande födel-setalen. 1998 var den summerade fruktsamheten 1,5,vilket är det lägsta tal som redovisat i svensk befolk-ningsstatistik. Den är lägre än i övriga nordiska län-der men högre än genomsnittet för EU-länderna.Vi spekulerar mycket om varför statistiken ser utsom den gör. Arbetsmarknadens villkor påverkar näroch om människor vill skaffa barn. Det vet vi. Sedan80-talet föds det fler barn om andelen kvinnor påarbetsmarknaden ökar. Slimmade organisationer ochprojektinriktade arbetsuppgifter kan dock påverkakvinnor att inte våga vara borta en längre tid.Docent vid tyckersig också se en förändrad livsstil som svar på varfördet föds allt färre barn. Hennes forskning visar attca av de 600 tillfrågade i åldrarna 25-35 årsäger nej till barn och att är tveksamma.Fru talman! Jag ser att min talartid är ute, så jagber att få tacka för mig.Anf. 235 () replik:Fru talman! Jag är beredd att hålla med MargaretaIsraelsson när hon instämmer i Barnombudsmannenssätt att uttrycka det, nämligen att vi inte ska proble-matisera det hela. Då får vi kanske problem som intefinns . Vi åstadkommer kanske problem.Margareta var dessutom inne på att vikanske diagnostiserar för mycket och att skolan kan-ske behöver diagnoser för att kunna undervisa. Jagvar själv inne på det i mitt anförande.Margareta pekade i inledningen av sittanförande på alla de utredningar som pågår. Jag ärorolig för att det är för dålig samverkan, samsyn ochhelhetssyn mellan alla dessa utredningar. Över alladessa ska ju lysa.Med tanke på vill jag ställa enfråga till . Hur ser hon på dentolkning som har gjort av artikel3 om barnets bästa som vi har haft uppe ? Dentolkning som har gjort är i princip attdetta alltid ska beaktas, det ska väga mycket tungtoch så gott som alltid har företräde. Men om manläser det finstilta, som man alltid ska göra när någon-ting ser väldigt bra ut, är det intressant att se att detfinns undantag som pekar på. Undan-tag från den här artikeln kan vara att finns samhälls-ekonomiska eller säkerhetspolitiska aspekter.Fru talman! Därför vill jag fråga om hon anser att man kan säga nej till ettbarn som av olika anledningar t.ex. väljer en annanskola för att få en bättre inlärningssituation och hän-visa till artikel 3 och samhällsekonomiska effektersom skäl till att man säger nej.Anf. 236 ()replik:Fru talman! Låt mig först ta upp frågan om utred-ningar och samsyn. Detta är oerhört vanligt före-kommande . Jag kan inte lova att det står i alla,men när jag tittade på regeringens hemsida fannsorden samverkan och samsyn med i nästan alla kom-mittédirektiv som jag fick upp. Det är en genomgåen-de bild man får när man tittar på kommittédirektiv attregeringen vill att man ska samråda med andra utred-ningar som snuddar vid samma frågor. Som exempelkan jag nämna utredning omLVU. Den ska ha en koppling till det arbete somKommittén mot barnmisshandel bedriver. Man kannog säga att det är tillgodosett.Sedan gällde det tolkningen av artikel 3 och bar-net bästa. Man kan ju alltid vrida på saker på olikasätt. Vad är samhällsekonomi och vad är andra skäl?Det är nämligen så, vilket också beskrivs i de syn-punkter kommittén hade på redovisning, attkommittén inte har någonting att göra med den politiksom förs i landet, dvs. vilken inriktning och vilkenutformning man vill ha när det gäller skola ellerbarnomsorg. Däremot finns det en grundsyn att manska ta till vara barnets bästa.Den fråga som ställdehandlade ju närmast om en alternativ skolform. Jagtolkar det så att det skulle vara en extra kostnad sam-manfogad med den utbildningen, och det kanske honkan klargöra i nästa replik.Anf. 237 () replik:Fru talman! Jag tror att jag får byta namn till Eli-sabet Husmark i utskottet. Det är ganska vanligt attjag blir kallad för det.Jag tycker att detta var ett lysande exempel på attbarnkonventionen och artikel 3 är vackra ord. Vi haranammat detta. Det finns inskrivet överallt. Men närvi ska börja använda det börjar vi vrida och vända pådetta med barnet bästa, precis som säger. Det är klart att jag då kan fråga mig vemsom avgör vad som är barnet bästa. Är det föräldrarnaeller är det politikerna?I mitt anförande tog jag upp exemplet med ettbarn som var lätt utvecklingsstört och som valde enannan skola än den som fanns hemmadärför att hon inte fick den hjälp hon behövde. Politi-kerna ville inte ge extra pengar.Jag tycker att detta ger mig ytterligare fog för attvara orolig när det gäller införlivandet av barnkon-ventionen. Redan i inledningen vrider och vänder vipå detta och pratar om barnets bästa.Jag skulle också vilja fråga annan sak. I betänkandet nämns en rapport och ungdomshälsa i Stockholmsläns landsting som heter Migration till segregation.Jag är väldigt orolig för de barn som bor i de härsegregerade områdena och allt våld som finns där.Det finns en stor arbetslöshet. Det är svårt att startaeget trots att man har tidigare erfarenheter. Mångabarn lever i familjer där man är arbetslösa. Man harinte en chans att välja skola eller barnomsorg om maninte bor i en kommun där man ser till den enskildaeleven och har infört skolpeng. Några hundra metersskillnad i boende i de här segregerade områdena kanbetyda kvarvarande segregation för de här barneneller en möjlighet. Hur ska göradet möjligt för dessa barn att väl rustade och medglädje närma sig vuxenlivet?Anf. 238 ()replik:Fru talman! Låt mig först be om ursäkt. Det står mycket tydligt Cristinahär. Det är jag som har stora problem med namn.Låt oss först göra klart att vi resonerar kring ettbetänkande där Moderata samlingspartiet har en re-servation. för vi en diskussion om en annan fråga.Jag vill bara klargöra det. Hela anförande var väldigt brett och omfattademånga olika frågor. Jag tyckte att det var väldigtintressant att lyssna till, men det är ju på den härpunkten som ni har haft en avvikande mening frånutskottsmajoriteten.Naturligtvis är det svårt att tolka vad som är bar-nets bästa i många fall. Det ligger också i de frågorsom utredning ska titta på att vivuxna ofta anser oss ha tolkningsföreträde när detgäller vad som är barnets bästa. Jag tror att det äroerhört viktigt att finna en väg där vi kan lyssna påbarnets synpunkt.Det är alldeles omöjligt för mig att i detta sam-manhang gå in på huruvida barnet ska gå på den enaeller den andra skolan eller göra några tolkningar avdet. Den politiska abrovinken avstår jag ifrån.Anf. 239 ():Fru talman! I likhet med mitt tidigare inlägg i etttidigare betänkande handlar det här inlägget från migbl.a. om konsekvenser av hur vi dricker alkohol i dethär landet. Det är kopplat till reservation 8 och reser-vation 5.Att vara missbrukare eller psykiskt sjuk i Sverigeär inte lätt. Det är ändå betydligt lättare än i mångaandra länder. I en del länder göms man fortfarandeundan om man inte kan leva upp till det landets nor-mer och vara stark, klok och inom ramen när dethandlar om hur man ska bete sig. Så illa är det intelängre i Sverige.Men är det dock tyvärr så att det ärmycket skambelagt att vara psykiskt sjuk eller miss-brukare. Många betraktar det som om det vore vårteget fel om vi missbrukar eller om vi inte alltid orkarvara så psykiskt starka att vi beter oss som vi brukaroch som samhället förväntar sig.Fru talman! Jag säger medvetet vi och inte demeftersom jag vet att det kan hända de flesta av oss ochatt vi aldrig kan vara säkrade från psykisk ohälsa.Barn till psykiskt sjuka och till missbrukare ansessom särskilt känsliga och sårbara barn. Kanske kandet bero på biologiska faktorer men har naturligtvisockså psykosociala orsaker. Eftersom föräldrarnaförnekar och ofta skäms över sin situation blir barnenockså skuldbelagda. De förstår inte varför de upple-ver och känner sig annorlunda än andra barn. Barnhar ju ingen referensram och har därför ingenting attjämföra med. De tror upp till en ganska hög ålder attde har det som alla andra barn, men har en känsla avatt vara "fel".Även om det finns många likheter mellan de härtvå grupperna av barn finns det ändå skillnader. En avskillnaderna är att psykiskt sjuka föräldrar oftast fårhjälp av psykiatrin och missbrukande föräldrar fårhjälp av . Vi får inte glömma att detockså finns människor som är både psykiskt sjukaoch missbrukare och som kan få stöd och hjälp avflera instanser.Det kan tyckas som att det skulle vara lättare omhjälpen kom från ett enda håll, men jag är av den heltmotsatta uppfattningen. För att både vuxna och derasbarn ska få hjälp tror jag på helhetslösningar där bådepsykiatrin och finns med. Barn bordeockså få möjlighet att träffa andra barn i liknandesituation eftersom det för många är en mycket starkoch ofta tung börda att bära att tro att man är så en-sam.Grundförutsättningen för att barn över huvud ta-get ska få hjälp är att vuxna reagerar och agerar. Per-sonal i förskola, grundskola och gymnasieskola måstefå kunskaper så att de ser och förstår när barn intelever i miljöer där de får den omsorg, den trygghet,det skydd, den omtanke och den kärlek som alla barnborde ha rätt till.När vuxna slår larm gäller det att den instans somtar emot anmälan också ser och förstår vad som börgöras. Alltför ofta nås jag och säkert även ni av sig-naler där personal inom skolan slår larm till socialamyndigheter om att barn far illa utan att någontinghänder. tillåter inte sekretessen att skolan får redapå allt. Men skolpersonal ser i alla fall att det inte blirförändringar i barnens mående och beteende.Det måste gå att hitta system där givna handlings-planer följs så att inget barn glöms bort och inte fårhjälp. Det måste också vara så att oavsett var man bori landet ska det finnas samma rättighet och möjlighettill stöd och hjälp. Det får inte vara så att det hängerpå hur starkt engagerade socialarbetarna är om detska finnas resurser för utsatta barn.Samverkan kan också ske med frivilliga organisa-tioner men det måste alltid vara samhället och detoffentliga systemet som är huvudansvarigt.När vuxna människor får hjälp av antingen psyki-atrin eller borde det vara så att barnenssituation automatiskt sågs över. Så är det inte. Lika-dant borde det vara med barn till dömda föräldrar.Det är så att inte ens får kännedom omdessa barn. Det borde vara en självklarhet att social-tjänsten träffade dessa barn och pratade med dem.Det får inte vara som i USA.Jag såg på TV två exempel på vadsom hade hänt barn. Ett barn hade hållits gömt i enhusvagn, fastlåst i toaletten på husvagnen av sin pap-pa och sin styvmor. Man hade kletat in barnet medurin och bajs och inte sett till att barnet fickmat eller ens vatten. Till slut rymde storasyster frånhusvagnen och slog larm. och polisenåkte dit och träffade barnet. De tyckte inte att någon-ting var konstigt, så de åkte därifrån och lämnadebarnet.Det blev ändå till slut så att barnet fick hjälp pågrund av att polisen som var med inte kunde släppatanken på att det kanske kunde vara så att barnet forilla. Han agerade och åkte dit och till slutuppmärksammade man vad som hade hänt barnet.Nästa exempel handlade om en nioårig pojke somblev slagen och som uppvisade blåmärken i skolan.Fröken reagerade och frågade barnet om han blevslagen hemma. Barnet svarade: Ja, det blir jag. Mensedan sade barnet väldigt tydligt: vill jag inte attdu ska fråga mer för jag vågar inte svara.Lärarinnan slog larm. åkte dit ochfrågade barnet inför föräldrarna: Slår mamma ochpappa dig? Det gjorde naturligtvis att barnet intevågade svara utan sade nej. Man åkte därifrån. Efteren vecka hade barnet slagits ihjäl och dött. Så vill jaginte att det ska vara i Sverige.Vi måste se med vidöppna ögon och öron ochverkligen vara lyhörda för hur barnen har det. Deträcker inte med att den förälder som inte är sjuk ellerinte missbrukar säger att barnet har det bra. Skammenoch förnekelsen kan leda till att föräldern så gärna villatt det ska vara bra och därför inte förmår att se hurbarnet har det egentligen.Barn är solidariska med sina föräldrar. Barn ärutlämnade till att vi vuxna agerar och reagerar när vitror att barn far illa. Minst en kvarts miljon människori det här landet är barn till alkoholister. Det torde varaden största identifierade gruppen av barn som vi vetinte har det bra. Ändå händer så lite. Hur många barntill psykiskt sjuka det finns i det här landet vet intejag. Det borde vara lätt att kartlägga och utreda hurbarnens behov ser ut. Med tanke på barnkon-sekvensanalyser borde vi kanske göra en barnkon-sekvensanalys av vad som händer barnen om vi inteagerar.Anf. 240 ():Fru talman! Det är lite besvärligt ibland att varasist på talarlistan. Man får skriva om lite. Det är såmånga som har sagt det som jag tänkte säga, och detär synd att upprepa så mycket.Betänkandet börjar som sig bör med . Om den kan man skriva hur mycket somhelst, och man kan ha hur många sammankomster ombarn och ungdomar som helst men i praktiken görahur lite som helst.Man kan t.ex. dra in på elevvård och specialun-dervisning, göra alkohol tillgängligt eller billigare,öka antalet barn i förskolan och minska på antaletvuxna i s.k. besparingssyfte. Det är inte barnets bästa.Jag hade tänkt ha en liten utläggning om artikel 3i , men det var ett replikskifte härom det, så det avstår jag från.Däremot lägger jag i stället in det som MargaretaIsraelsson berättade om barnombudsmannens varnan-de finger. Att sätta barnets bästa i centrum riskerar attbidra till bilden av ett idealbarn där det eventuelltavvikande eller mindre normala hos barnet blir syn-liggjort på ett sätt som aldrig förr och som kanske intealltid gagnar det.Då tänkte jag att om det blir på det sättet om mansätter barnet i centrum så har man satt det i centrumpå fel sätt. Jag vill höja ett varningens finger tillbaka.Stryk inte under det här med alltför fet skrift för detkan användas.