prot · GO0940 · 2000-12-05 00:00:00 — Den där debatten handlar om barnsom far illa, som just den här morgonen har haft ont imagen för att gå till skolan, som varit rädda, kanskehar blivit retade igen eller t.o.m. slagna. Det handlarom barn som får höra glåpord om att de är fula,dumma, äckliga, som får vara ensamma på rasterna,utanför, som fasar över att byta om inför idrottslek-tioner, som fasar för att gå till skolbussen eller gåromvägar till fritis ledsna och förtvivlade. De kanskeinte vågar berätta hur illa det är för någon vuxen. Dekanske har försökt men fått veta att "du får stå på diglite grann" eller att "det där är väl inte så mycket attbry sig om".Vi vet att tusentals barn mobbas i skolan. Och deupprörande exempel vi får möta i medierna är toppenav ett isberg.Det vi har gjort räcker inte. Barn far illa.Vuxna ser inte, och vuxna agerar inte kraftfullt nogför att sätta gränser och lära ut respekten för varjemänniska. Därför räcker det inte med att prata elleratt hänvisa till läroplan och uttalanden som vi redanhar gjort. Det är så uppenbart att det inte har varittillräckligt, att det inte har gett effekter.Konkret arbete för att säkra respekten för varjeenskild människa i skolan och i samhället är nödvän-digt. Respekt betyder ju att se tillbaka, bli sedd, somnågon sade tidigare. För mig som moderat är ut-gångspunkten för skolans arbete att se varje barn,respektera honom eller henne och förankra de värdenett sådant förhållningssätt bygger på. Det är inte uppgift, tvärtom har vi som föräldrar ochvuxna ett ännu större ansvar när det gäller de ungasfostran. Men i den här debatten är det skolans arbetemot mobbning som jag tycker att vi ska sätta i fokus.Skolministern har tidigare meddelat att hon kom-mer med en proposition om elevhälsa . Vadkommer den att innehålla? Det vi sett av kon-kreta insatser från regeringen är att mobbade eleverska kunna kräva skolan på ett åtgärdsprogram, ochdet är väl bra. Men den retade och utfrusna ska alltsåformellt kunna begära att en skola som integjort något ska göra det. Hur lätt är det? Hur mycketav problemen löses på det viset?För egen del tror jag att det är så här att många iskolan har en aningslös inställning till hur människor,inte minst barn, fungerar när de alltid betraktas somen grupp, ett kollektiv.Skolverket har i en utredning påpekat att de skolorman granskar utgår från att alla liksom är snälla jämt,men tyvärr är det ju inte så. Kotterier, grupptryck,gängbildningar och maktkamp inom ramen härföruppstår ständigt. Människor kan gadda ihop sig, ochenskilda hamnar i kläm och blir då syndabockar,slagpåsar eller några som man kan reta sig på. Detkrävs ledarskap för att motverka, förebygga och ta itumed sådana här smått barbariska tendenser, och detkrävs ett intresse för att se varje individ.I i går handlade en artikel ommobbning bland vuxna. I artikeln nämns TCO-juristen , som har jobbat med dehär frågorna inom både LO och TCO och konstateratatt orsaken till mobbning inte finns hos den drabbadeutan i den organisation som mobbar.Mobbning uppstår enligt honom - och jag tror attdet ligger mycket i det - på arbetsplatser med brist påduktiga och motiverade ledare. Med tanke på de rap-porter från och från andra håll som vi harfått om bristande ledarskap i skolan på olika nivåerska man kanske inte vara så förvånad över mobb-ningens omfattning.Frågan är: Vad ska vi då göra nu? Vi moderaterhar begärt en hearing i om forskning, erfa-renheter och regelverk inom området. Det är viktigt.Det behövs alltid mer av kunskaper och debatt, mendetta är ett väldigt långsiktigt arbete.Vi har också - och det är viktigt - lagt framen rapport med konkreta förslag som inte kan vänta.För det första: Skolan måste kunna stänga avvåldsbenägna elever. Det är inte den mobbade somska flyttas. Vi har krävt att skolministern skagöra en översyn av skolans regler för elevers tillrätta-förande, som det heter. Skolan måste kunna agera. går att göra, men det är fortfarande för otydligt.Jag är upprörd över att det ska vara så svårt att fåacceptans för det här och över att diskussionen stän-digt hamnar i problem och i vad man ska göra medden stackars mobbaren.Status quo är till skada för alla inblandade, ochelever som har blivit riktigt genuina mobbare får inteden hjälp de behöver genom prat på skolan. Samtidigtutsätter man den svagaste för ett långt och evinnerligtlidande.För det andra: Enligt vår mening ska de skolorsom fortfarande inte har en arbetsplan mot våld ochmobbning kunna straffas. Vi får hitta på ett systemför detta. Vi kan bara inte här i säga att detnu är en skyldighet för alla skolor att göra si och så,utan att någonting händer när man sedan struntar idet. Man måste skaffa sig verktyg för att agera ochmarkera att detta inte är acceptabelt - riks-dag har sagt ifrån.Vi tycker också att kommunerna kontinuerligt skavara skyldiga att ta in uppgifter från skolorna ommobbning som förekommer och om vad som åtgär-dats, så att lokala politiker kan agera. Vi pekar påbehovet av bättre ledarskapsutbildning för skolledare,lärare och personal.Till sist: Jag tycker inte, skolministern, att vi skaprata svävande om en proposition i vår.Smid nu när järnet är varmt! Återkom medett antal konkreta förslag, så att inte fler barn får lidaytterligare en termin!(Applåder)Anf. 5 ():Fru talman! Låt mig först och främst säga klartoch tydligt: Mobbning får aldrig accepteras, inte inågon form! I grunden handlar frågan för oss frånVänsterpartiet om allas lika värde, respekten för var-andra och individens integritet, kort sagt medmänsk-lighet. Vuxenvärlden har här ett stort gemensamtansvar.En medmänsklig skola måste alltid och aktivt ståupp för vissa värden. Den kan inte strunta i att haåsikter. Därför är det viktigt att skolan tar upp frågorom demokrati, alla människors lika värde, skyldig-heter och rättigheter. Arbetet med den s.k. värdegrun-den handlar bl.a. om detta. Men att undervisa omvärdegrund, etik och moral är inte nog. Värdegrundenmåste finnas med i hela förskolans ochskolans arbete. Värderingar och respekt för varandrafår aldrig bli någonting som man bara pratar om vidvissa tillfällen - det måste bli en del i vardagen.Det är det sätt som vi är med varandra på sommänniskor, små eller stora, som betyder mest. Det ärinte vad vi säger utan vad vi gör som räknas. Ledningoch personal måste ta ansvar för hur samvaro, rela-tioner och attityder formas genom att visa respekt förbarn och unga och kräva respekt och ansvar tillbaka.Detta gäller i lekrummet, i dockvrån, i klassrummet, ikorridoren, ute på lekplatsen, på skolgården, i köketoch i matbespisningen. Det finns ingen plats där barnoch unga är fredlösa och där de demokratiska spel-reglerna inte gäller.Man kan aldrig välja bort förskolans eller skolansdemokratiska uppdrag. Man kan aldrig säga att detjust här inte hör hemma. Man kan aldrig säga att vidiskuterar demokrati mellan och halv 11. De-mokratin och diskussionen måste alltid finnas med.Det är i handling eller genom att vi inte handlarsom våra värderingar på gott och ont visar sig. Omskolans ledning, personal och föräldrar inte agerar,inte tar ställning, inte vågar, skapas naturligtvis dåligamiljöer. En del skolor förbjuder svordomar och krän-kande uttryck som många flickor ute påskolgårdarna trakasseras verbalt och fysiskt utan attnågon vuxen ingriper. På alltför många skolor skersexuella trakasserier mellan elever ganska öppet ochär ett så pass accepterat beteende att det ofta intebemöts.Redan i förskolan vet barnen vilket finger som är"fuck-you-fingret". I skolor där relationerna intefungerar vare sig mellan elever, mellan elever ochvuxna eller mellan vuxna blir mobbning och andrakränkande handlingar en del av skolans vardag. Manbör säga: en onaturlig del. Barnen och de unga kännersig här skyddslösa och utsatta. Det finns inga småeller stora människor som de helt vågar lita på.Fru talman! Vad kan, bör och ska vi göra i vårtperspektiv - det nationella? Det gäller kanske först attgenomföra det som vi redan har beslutat om. Låt migge några exempel som visar vad vi från Vänsterpartiettycker är viktigt.För det första handlar det om skollagen, där detbl.a. står att alla som verkar i skolan aktivt ska mot-verka alla former av kränkande behandling såsommobbning och rasistiska beteenden. Jag tror att det fortfarande finns stora brister påden här punkten. Lagen finns - använd den!För det andra handlar det om arbetsmiljölagen.Skolan är kanske vår största arbetsplats. I arbetsmil-jölagen står det bl.a. att elevskyddsombud ska finnasfr.o.m. Eleverna måste naturligtvis självagöras aktiva i arbetet mot mobbning, och här kanelevskyddsombud vara ett viktigt inslag. Lagen finns- använd den!För det tredje handlar det om målen i läroplaner-na. I förskolans läroplan står det bl.a.: "Omsorg omoch hänsyn till andra människor, liksom rättvisa ochjämställdhet samt egna och andras rättigheter skalyftas fram och synliggöras i verksamheten. "I och gymnasiets läroplaner hittar viskrivningar om att "ingen i skolan skall utsättas förmobbning. Tendenser till trakasserier skall aktivtbekämpas. Främlingsfientlighet och intolerans måstebemötas med kunskap, öppen diskussion och aktivainsatser." Men det är helt klart att dessa mål för sko-lans arbete ofta tonas ned till förmån för de konkretakunskapsmålen. Det tycks finnas en viktig del i läro-planen som handlar om ämneskunskaper och enmindre viktig del som handlar om värderingar, demo-krati och delaktighet. Men att lära sig, få kunskap i enskola där miljön är hård och tuff är inte lätt. Räddaelever och elever som mobbar lär sig inte mycket.Läroplanerna finns - använd dem!För det fjärde handlar det också om läroplanernasbestämmelser om elevinflytande. Det handlar omskoldemokrati i praktiken - inte bara om fina ord ochom att man ska lära sig hur det går till i samhälletutan också om hur man kan styra, ta ansvar för ochpåverka sin egen vardag i skolan. Det finns tydligabestämmelser om elevers rätt till inflytande - använddem!Det finns i lagar och läroplaner ett gott stöd förelever, lärare och rektorer att agera kraftfullt för enskola utan mobbning och trakasserier, men självklartfinns det mycket mer som behöver göras. Från Väns-terpartiet har vi flera förslag som tillsammans kraftigtskulle bidra till att situationen förbättrades. Jag åter-kommer till en del av dem i mitt nästa anförande.Avslutningsvis skulle jag till initiativtagarna tillden här debatten, , vilja ställa enkort fråga utifrån förskolans läroplans betydelse ivärdegrundsarbetet: Varför avvisar kristdemokraternaden allmänna förskolan, och varför ska barn till ar-betslösa inte ha samma rätt som andra barn till för-skola?Anf. 6 ():Fru talman! Samhällets storhet och styrka mätsinte genom högtravande och högtidliga deklarationerutan genom hur orden omsätts i verkligheten. Det ärförst när alla omfattas av framtidstro som de finaorden visar något runtomkring oss. Det handlar omifall ska vara ett samhälle som pratar omvärdighet eller ett samhälle som behandlar människormed värdighet.Fru talman! För mig är svaret enkelt. Det handlarom att var och en ska ha rätt att välja sin väg i livet,sitt sätt att tänka och vara - helt enkelt att jag skakunna få vara mig själv.Debattens vågor har gått höga . Flera avsky-värda fall av mobbning har fått oss att ställa mångafrågor. Varför har ingen sett någonting? Varför har viöver huvud taget inte gjort någonting? På vilken an-nan arbetsplats än skolan kan man bli hämtad medambulans på grund av kamraternas våld, utan atthögsta ledningen ens har tagit notis om vad som harskett? Hur kan det gå så långt att en elev måste förasin sak ända till domstol för att strida för sin egennaturliga rätt?Vår tystnad kan bero på att mobbning är svårt ochkänsligt. Det förknippas ofta med skam, skuldkänsloroch ibland t.o.m. med nonchalans. Det är nu hög tidatt bryta tystnaden och nonchalansen.Det verkar som om vad som helst kan utlösamobbning: omoderna kläder, fel hudfärg eller fel typav intressen. Poängen är att det inte är den som drab-bas som är avvikande, utan de som mobbar. Det ärdär vi måste sätta in kraften. Vi vuxna måste lyssna,ha ögonen öppna och säga till när vi ser att någontingär fel.Det är viktigt att slå fast att det aldrig är den sommobbas som har skulden, utan det är den som mob-bar. Vi vuxna måste ta vårt ansvar.Fru talman! Att varje barn lär sig denna rätt till li-vet och att möjligheterna finns om de själva vill, ärväl det största ansvar som föräldrarna har. Skolansviktigaste uppgift är att ge eleverna lusten att lära.Men skolan har också att vara bärare av moraliskavärden som tolerans, respekt för varandra och insik-ten om vars och ens personliga ansvar. Det är intenågot som barnen i första hand lär sig i en instängdlektionssal. Det lär vi oss genom ett samspel, genomatt vara tillsammans, genom att se att vuxna behand-lar vuxna väl och att de behandlar barn och ungdomarväl.Men den respekten verkar inte vara särskilt hög.Vi vet att många barn går till skolan medont i magen, att många barn väljer att sittainne under rasten för att de är rädda att gå ut för attnågot otäckt ska hända dem. Frågan är återigen vad viska göra åt det.För det första behövs ett tydligt ledarskap på allaplan. Vi får aldrig någonsin acceptera kränkningar avnågot slag, oavsett om det handlar om mobbning,rasism eller något annat. För det andra måste vi införatydliga lagar och regler. Det ska finnas färdiga hand-lingsplaner på skolan, så att man direkt vet vilkainsatser som ska sättas in om någonting händer. Lära-re rapporterar händelser till både skolledning ochföräldrar. Vi ska ge skolledare förtroende och befo-genheter att hantera situationen. Vi ska ge dem verk-tygen, men vi ska också hålla dem ansvariga.Visst är det bra att vi sätter in en nationell kam-panj för att stärka diskussioner och det fortsatta arbe-tet. Det räcker inte med enstaka temadagar i skolan.Debatten och diskussionen måste föras ,i varje klassrum.Fru talman! Egentligen har inga av de lagar ochregler vi bestämmer här någon betydelse om det intefinns ett stort engagemang lokalt - om inte de vuxna iskolan håller ögonen öppna, om inte barnen i skolankänner förtroende för de vuxna på skolan. Ingentingav det vi säger och beslutar har någon som helst bety-delse om inte engagemanget och ansvaret lokalt ärstort.Även om viljan är god måste vi inse att vi måstestärka den lokala makten. Vi måste kunna ge demsom har ledarskapet förutsättningarna att styra lokalt.Fru talman! Det är dags att bryta likhetsideologin,att bygga en förskola och skola som ger utrymme föralla barn, en barn- och elevanpassad skola där elevenoch inte systemet sätts i centrum. Eleven måste få dentid, trygghet och hjälp den behöver för att få en godsjälvkänsla och klara kunskapsmålen. Det måstefinnas tillräckligt med pedagoger och vuxna i skolansom eleven känner respekt för och tilltro till. Detmåste finnas vuxna som ser och som är närvarande.Det måste finnas en fysiskt och framför allt psykisktgod arbetsmiljö. En sådan skola ska vi bygga. Denska vi bygga härifrån. Allt annat vore ett svek motbarn och elever. Det är vår skyldighet och barnensoch elevernas rättighet.(Applåder)Anf. 7 ():Fru talman! tog någrastörre grabbar en 10-åring i fötterna och hängde uthonom från femte våningen genom fönstret på enskola i . skriver hans mamma i Ex-pressen och vädjar till politikerna att lägga om skol-politiken. Hon skriver så här:"Om det får fortsätta så här har vi snart inga läraresom orkar stanna kvar och vad händer då? Antagligenblir 'uthängning' lika vanligt som 'toadyk' och attkalla fröken för 'jävla hora'. Vi måste sätta gränserför vad som är tillåtet i skolan. Svik inte dem som ärsvagast. Återinför obs-klasser och avstängning! "Jag tycker vi ska säga ja till den mamman. Detfinns en flathet i vuxenvärldens reaktioner inför detsom sker.En mobbad flicka i har hämtats med am-bulans fem gånger. En ansvarig talar om olyckshän-delser.Tidigare i höst utsattes en 12-årig handikappadpojke i för ett sexuellt övergrepp av några15-åringar. En lokal skolpolitiker talar om överdrivnareaktioner och säger: Det är förstås ingenting visanktionerar. Jag upprepar de orden: Det är förståsingenting vi sanktionerar. Han fortsätter: Men jaganar en vuxenångest i reaktionerna.I båda fallen liksom i det första jag citerade urExpressen går plågoandarna kvar i skolan, men offrenkänner sig tvingade att stanna hemma. Det är tyvärrvanligt. Det är ett mönster att offren först drabbas avmobbning och sedan av systemets oförmåga att han-tera situationen.Jag och en medarbetare har gått igenom de 183inspektionsrapporter från om kränkandebehandling som har kommit . De ligger imin bänk. I hälften av fallen konstaterar verket attmobbningsoffren fått för lite undervisning eller förlite stöd på annat sätt. De blir alltså dubbla offer.Skolan måste visa större beslutsamhet. Ingenflicka ska behöva bli kallad hora. Ingen invandrareska kallas svartskalle. Ingen handikappad ska bliretad. Våld och sexuella trakasserier ska inte accepte-ras. De lärare och rektorer som bestämmer sig för attsätta upp gränser och verkligen hävda dem ska kännaatt de har stöd från det politiska systemet. Det kännerde inte . Var jag kommer i skolans värld möterjag reaktionen att befogenheterna och uppbackningenfrån det omgivande samhället, bl.a. skolpolitikerna, ärotillräckliga.Det kommer ständigt nya exempel. Jag tar ett somkom , då över sju spal-ter, eller t.o.m. åtta, hade rubriken: Tillåtet flyttamobbare till en annan skola. Det var ett citat av skol-ministern, och chefsjurist höll med. Mankunde av ordningsskäl flytta en mobbare.Men tydligen blev skolministern jättenervös avdetta. Dagen efter skickade hon ut ett pressmeddelan-de. Där framgår det att det visserligen kan ske i un-dantagsfall, men bara om det är bättre för mobbaren.Det kan bara ske om det finns resurser för stöd tillmobbaren i någon annan skola.Jag tycker att det på något sätt är typiskt. Detfinns tydligen inte det engagemang som krävs för attge skolan den uppbackning och de befogenheter sombehövs för att kunna ta itu med de allra allvarligastefallen.Jag håller med om det som har sagts här. Det ärklart att det är ett oerhört misslyckande att behövaflytta en elev. Men det uppkommer situationer därmobbningsgäng hamnar i så destruktiva beteenden attdet inte finns någon annan kortsiktig lösning.Självklart ska också de eleverna få stöd. Vi skanaturligtvis inte ge upp om någon. Det är just där somobsklasser och speciallärare kommer in. Det har juavskaffats i stor utsträckning, inte i första hand avekonomiska skäl utan av ideologiska skäl.Jag tycker att det är fullkomligt fel. Vi måste er-känna att det finns elever som behöver ett särskiltstöd, och vi måste se till att sådana resurser finnsframme.Det har som sagt varit många beklämmande reak-tioner . En av dem står led-ning för. I en mycket egendomlig analys hävdar manatt det har blivit för mycket kunskaper, prov ochbetyg i skolan, och det är vad som har skapat de härproblemen.Jag tror precis tvärtom. Många upplever skolansom meningslös. Den frustrationen går ut över kam-rater. En skola som ska lyckas bekämpa mobbningmåste bli en skola som får vara skola och har ett tyd-ligt uppdrag. Det är en kunskapsskola.(Applåder)Anf. 8 ():Fru talman! Som väntat hör vi här att alla folkval-da tar det växande problemet på allvar. Vi inser allaatt det handlar om folkhälsa. Självmord är t.ex. denvanligaste dödsorsaken bland unga.Vi inser nog också att det i förlängningen handlarom kriminalitet och rasism, terrorism och t.o.m. de-mokratins möjligheter. Det handlar också om makt-missbruk och rädsla för att ta ett äkta ledarskap. Jagär glad att flera har påpekat det.Jag menar att det i princip finns två angreppssättpå mobbningsproblematiken. Det ena handlar omregler, åtgärder och att sätta tydliga gränser för ettacceptabelt beteende. Det andra handlar om en djupa-re förståelse för de bakomliggande mekanismerna såatt vi effektivare kan förebygga och se till att mobb-ning inte uppstår. Det är svårare, men kanske viktiga-re.På mina ska jag kort ange de åtgärdersom vi i anser vara de effektivaste. Menjag kan heller inte avhålla mig från att belysa vad jaganser vara mobbningens djupare mekanismer. Jagbörjar med det.Det förebyggande arbetet är viktigast. Det skabygga på kunskaper, medvetenhet och värderingarhos barn och hos vuxna och ha en mycket tidig start.Mycket beror på att vuxna inte ser, inte vill se ellerinte har förutsättningar att se.Vuxna själva mobbar medvetet eller omedvetetandra vuxna, utövar medveten eller omedveten makteller t.o.m. mobbar elever. Kanske blev de mobbadesjälva, har förträngt hur ont det gjorde och inte längreorkar se eller ta in det, eller så övertolkar de ursinnigt,slår snett och fortsätter sin personliga vendetta motsin egen förlängda barndoms oförrätter.Fru talman! Om något av det är fallet på en skolakan man aldrig i grunden komma till rätta med pro-blemen. Vuxna måste möta elever och barn i dagligaktiv dialog om värderingar, i rollspel och med ettverkligt elevdeltagande där man upprättar både elev-vårdsplaner och antimobbningsplaner. Men de måsteutgå från en riktig analys. Man måste ha kunskap omde djupa mekanismerna och ett ganska sakligt för-hållningssätt.Mobbningsbeteendet ska, kan och får inte accep-teras. Det har vi alla intygat . Men konflikter mel-lan barn förekommer alltid och kommer att fortsättaatt finnas. Det är ett faktum som man ska utnyttja föratt lära barn att tackla olikheter och olika behov. Attlära sig aktiv konflikthantering från en tidig ålder ärett oerhört viktigt inslag i förskola och skola.Vad är det då för dunkla och djupa krafter somsätts i rörelse inför mötet med en kamrat som uppfat-tas som svag eller utanför? Jo, i psykoanalysen finnsett mycket användbart begrepp som heter projicering.Det innebär i korthet att det som får mig att reagerastarkt negativt på en person i omgivningen är egentli-gen ett uttryck för någonting som jag inte är medvet-en om hos mig själv. Retar jag mig t.ex. övermåttanpå någon som är snål bör jag ställa mig frågan: Vadär det med snålhet hos mig själv som stör mig så?Det jag helt enkelt inte klarar av att ta itu med imitt eget psyke lägger jag således ut på omgivningen.Så gör barn i stor utsträckning, och så gör också vux-na. I fallet mobbning handlar det om en stor omed-veten rädsla för att bli utanför och för att vara svag.Jag som mobbare måste försöka se till att aldrig bliden svagaste och den utsatta. Det är vad jag är mesträdd för. Då försöker jag att hitta någon eller någrasom jag tilldelar den rollen.Min personliga tro är att mobbande barn också iviss bemärkelse lider, men kanske inte i själva situa-tionen. De har uppenbarligen inte kommit på att vit-sen med andra barn är att man ska ha kul med democh samspela, att det helt enkelt är roligare att leka änatt plåga. De barnen behöver ett tydligt vuxet ledar-skap. De behöver regler, normer och tydliga korrek-tioner och en hjälp till insikt och växande. Både mob-bare och offer behöver stöd att få ett äkta självförtro-ende.Det resonemanget kan man inte föra på ett teore-tiskt plan med yngre barn. Men man kan spela roll-spel och göra kloka övningar så att upplevelsen avlidandet kommer in under huden. Med äldre barn ochungdomar ska man prata och resonera. Man ska be-möta, bemöta och bemöta.Alla stegen i processen måste också tillgodoses.Det gäller det förebyggande arbetet och att hitta an-vändbara definitioner och begrepp. Det finns mångagråzoner. Det gäller att veta hur upptäckt går till ochatt vidta åtgärder på både kort och lång sikt. Inteminst viktig är uppföljningen. Har det fungerat?Måste vi börja om?Jag kommer i mitt nästa inlägg att återkommamed en lista med mycket konkreta åtgärder. Miljö-partiet har återkommande sedan år 1994motionerat om detta. krävde vi som förstaparti en lagstiftning. Vi välkomnar den här debatten.Vi tar den som intäkt för att kommer att taitu med lagstiftning och gärna kampanj.(Applåder)Anf. 9 Statsrådet ():Fru talman! Det är bra att alla partier som deltar iden här debatten återigen har markerat riksdagensställningstagande.