prop · GN03142 · 2000-01-01 00:00:00 — I det förra fallet behövs inte den i lagrådsremissen föreslagna lagändringen som anger att överklagande av beslut skall ske hos nämnda länsrätt. I det senare fallet bör 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar ändras så att det framgår att huvudregeln där gäller om inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning. I propositionen 1999/2000:105 (s. 75) anförde regeringen angående överprövning av beslut bl.a. följande. Bestämmelser om överklagande av beslut i punktskattefrågor finns i ett antal lagar. Även om ett flertal av dessa lagar hänvisar till förfarandereglerna i lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter bör för tydlighetens skull även i dessa fall särskilt föreskrivas att besluten överklagas till Länsrätten i . Lagrådet har i sitt yttrande anfört att en sådan reglering kan införas antingen genom en ändring i förordningen om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. eller genom lagbestämmelser. Regeringen anser att regleringen lämpligen bör införas genom förordningsbestämmelser och avser att utfärda sådana regler. Lagrådet har alltså i prop. 1999/2000:105 anfört att valet står mellan att reglera forumfrågan i förordning eller lag, och att för det fall att forumfrågan regleras i lag en ändring bör göras i 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. I förevarande lagstiftningsärende har Lagrådet förordat att de föreslagna lagändringarna i lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor skall utgå och att forumbestämmelserna i stället tas in i förordning. 1999/2000:105 valde regeringen av praktiska skäl att reglera den i det ärendet aktuella forumfrågan i förordningen om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. I förevarande lagstiftningsärende anser regeringen dock att det blir mer tydligt om den ändrade forumregeln tas in i anslutning till de bestämmelser som anger att vissa beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Regeringen anser således att forumfrågan skall regleras i lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor. I enlighet med vad Lagrådet anfört i prop. 1999/2000:105 bör därför 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar ändras, så att det framgår att huvudregeln beträffande forum i förvaltningsmål gäller, om det inte för visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning. Lagrådets synpunkter beträffande övergångsbestämmelserna i lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor behandlas i avsnitt 11.1. Mot bakgrund bl.a. av de senaste årens regionalisering av förvaltnings- myndigheter har det uppkommit behov av att se över den allmänna forumregeln för förvaltningsmål i 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Genom regionaliseringen har nämligen vissa myndigheter numera större verksamhetsområden än länsrätternas domkretsar, som i normalfallet omfattar ett län. En utredare kommer därför att förordnas för att se över forumregeln. Detta beräknas komma att ske . Utredaren kommer bl.a. att få till uppgift att undersöka om en ny forumregel, som anknyter till bostadsort eller hemvist, skulle kunna styra till vilken länsrätt ett förvaltningsmål skall överklagas. Översynen kommer även att omfatta frågan om en sådan forumregel för arbetslöshetsförsäkringsmål. Eftersom en avsevärd tid torde komma att förflyta innan en sådan ny forumbestämmelse för arbetslöshetsförsäkringsmål skulle kunna träda i kraft anser regeringen att det är angeläget att , som ett första steg, införa den ovan nämnda särskilda forumregeln för arbetslöshetsförsäkringsmål. 9 Komplettering av avgöranden 9.1 Bakgrund I infördes (SFS 1999:84) bestämmelser om att en domstol som har underlåtit att fatta beslut i någon fråga i samband med ett måls avgörande får komplettera sitt avgörande från att det vann laga kraft, om en part begär det och motparten godtar det. Regleringen gäller både tvistemål och brottmål (17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § ). I propositionen som behandlade den aktuella frågan (prop. 1998/99:37 s. 33) anförde regeringen bl.a. följande. En dom eller ett slutligt beslut får kompletteras från avgörandet, om rätten av förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband därmed. Regeringen föreslog att denna tidsfrist skulle utsträckas från det att avgörandet vann laga kraft. En komplettering senare än efter det att avgörandet meddelades skulle dock enligt förslaget förutsätta att en part yrkat detta och att motparten inte motsatte sig det. I propositionen (s. 34) anförde regeringen vidare bl.a. följande. Komplettering av ett avgörande får ske om rätten av förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med en dom eller ett slutligt beslut. Det kan t.ex. gälla ett kostnadsyrkande som rätten glömt att ta ställning till i samband med målets avgörande. Komplettering kan däremot inte avse prövning av något moment som rör själva saken. Före ett beslut om komplettering skall parterna få tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet är att betrakta som ett slutligt beslut och kan överklagas. Enligt dagens ordning får komplettering ske senast från det att avgörandet meddelades. Anledningen till denna tidsbegränsning är att man velat ge parterna rimlig tid att överklaga avgörandet i dess helhet, efter det att de sett kompletteringsbeslutet. Avslutningsvis anförde regeringen i den aktuella frågan i huvudsak följande. Utredningen har när det gäller komplettering sett över vilka möjligheter som kan finnas att utvidga dess tillämpningsområde. Det står klart att komplettering inte heller fortsättningsvis skall kunna omfatta moment som rör själva saken. Däremot kan det finnas skäl att bryta igenom tvåveckorsgränsen. Detta skulle göra att man i fler fall än nu kan undvika överklagande eller klagan över domvilla, vilket skulle kunna vara till fördel för både parter och för domstolsväsendet. Utredningen har föreslagit att komplettering skall få ske ända fram efter det att avgörandet vann laga kraft. Sexmånadersgränsen är satt för att korrespondera med tidsgränsen för att klaga över domvilla i den aktuella situationen. Förutsättning för att komplettering skall kunna ske senare än efter att avgörandet meddelades skall vara att en part begär kompletteringen och att motparten inte motsätter sig den. Regeringen anförde att den bedömde det som betydligt enklare och som en klar vinst om en underlåtenhet av rätten kan åtgärdas genom komplettering i stället för att överklagande eller klagan över domvilla skulle behöva tillgripas. Att i vissa fall två alternativa handlingssätt stod till buds utgjorde enligt regeringens mening ingen direkt nackdel. Regeringen förordade därför att utredningens förslag skulle genomföras (prop. 1998/99:37 s. 34). Lagrådet anförde vid behandlingen av förslaget att motsvarande behov av komplettering efter den tidpunkt då en dom eller ett beslut vunnit laga kraft kan finnas även för förvaltningsprocessens del. Regeringen anförde därvid att detta skulle uppmärksammas vid den fortsatta reformeringen av förvaltningsprocessen (prop. 1998/99:37 s. 34). 9.2 En utvidgad möjlighet att komplettera avgöranden i allmän förslag: Ett avgörande får, enligt dagens ordning, kom- pletteras från avgörandet, om domstolen av förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med avgörandet. Denna tidsfrist föreslås bli utsträckt från det att avgörandet vann laga kraft. En komplettering senare än efter det att avgörandet meddelades skall dock förutsätta att en part begärt detta och att någon annan part inte motsätter sig det. Regeringens förslag skiljer sig från promemorians förslag på så sätt att orden "uppenbart obehövligt" i 32 § tredje stycket förvaltningsprocess- lagen (1971:291) har ersatts med ordet "obehövligt". I förhållande till promemorians förslag har dessutom ett tillägg av redaktionell art gjorts i nu nämnt stycke, så att det av lagtexten tydligt framgår att beslutet om rättelse eller komplettering om möjligt skall antecknas på varje exemplar av den dom eller det beslut som rättas eller kompletteras. Dessutom har 32 § första och tredje stycket förvaltningsprocesslagen justerats något språkligt. Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Dock har några remissin- stanser påpekat att promemorians förslag i 32 § tredje stycket förvalt- ningsprocesslagen innebär en skärpning i förhållande till vad som gäller , i och med att ordet "obehövligt" föreslås ändras till orden "uppenbart obehövligt". Skälen för regeringens förslag: För de allmänna förvaltningsdom- stolarna gäller i likhet med vad som före var fallet för de allmänna domstolarnas del vid tillämpning av att domstolen från det att ett avgörande meddelades får komplettera detta, om domstolen av förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med avgörandet. Om det inte är obehövligt skall parterna få tillfälle att yttra sig innan komplettering sker (32 § andra och tredje stycket FPL). Möjligheten till komplettering av en domstols avgörande infördes i och förvaltningsprocesslagen , (SFS 1990:443 och 1990:452). Departementschefen anförde i propositionen (1989/90:71 s. 51 f.) att hon förordade att det för de allmänna förvaltningsdomstolarnas del i 32 § förvaltningsprocesslagen skulle införas en möjlighet till komplettering motsvarande den som hon föreslagit i 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § . Några särskilda överväganden rörande förvaltningsdomstolarna gjordes inte. De nya bestämmelserna i om komplettering av en domstols avgörande efter det att avgörandet vann laga kraft har motiverats med att sexmånadersgränsen skall korrespondera med tidsgränsen för att klaga över domvilla i den aktuella situationen (se avsnitt 9.1). I förvaltningsprocessen finns inget domvilloinstitut. Dom- villofallen ingår i stället i resningsinstitutet. Resning regleras i 11 kap. 11 § regeringsformen och 37 b § förvaltningsprocesslagen. Dessa lagrum anger inte någon tidsgräns inom vilken en begäran om resning skall ges in. Trots detta förhållande bör regleringen i förvaltningsprocesslagen av frågan om komplettering av en domstols avgörande stämma överens i sak med motsvarande regleringar i . Starka skäl talar för att de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna skall ha möjlighet att tillämpa likartade förfaranderegler när det finns förutsättningar för detta. Så är fallet i denna fråga. Regeringen föreslår således att den tidsfrist inom vilken ett avgörande får kompletteras utsträcks från det att avgörandet vann laga kraft. En komplettering senare än efter det att avgörandet meddelades skall dock förutsätta att en part begärt detta och att någon annan part inte motsätter sig det. Den språkliga avfattningen i övrigt i 32 § förvaltningsprocesslagen bör också huvudsakligen anpassas till lydelse. Till skillnad från vad som föreslås i promemorian bör detta dock inte gälla frågan i vilka fall parterna enligt tredje stycket skall få tillfälle att yttra sig, innan beslut om rättelse eller komplettering fattas. I likhet med vad som gäller anser regeringen nämligen att parterna bör få tillfälle att yttra sig, om det inte är obehövligt och således inte vilket föreslås i promemorian uppenbart obehövligt. Dessutom bör den språkliga utformningen i tredje stycket förtydligas, genom att det i lagtexten anges att beslutet om rättelse eller komplettering skall antecknas på varje exemplar av den dom eller det beslut som rättas eller kompletteras. 10 Ersättning av allmänna medel utanför rättssalen efter inställelse till muntlig förhandling 10.1 Bakgrund I propositionen 1999/2000:26 Effektivisering av förfarandet i allmän domstol (s. 81), gjorde regeringen bl.a. bedömningen att beslut om ersättning av allmänna medel till förhörspersoner och tolkar skall kunna fattas utanför rättssalen av annan än rätten. I propositionen (s. 82 f.) anfördes bl.a. följande. Formerna för beslut om ersättning av allmänna medel till vittnen m.fl. är en fråga som har varit aktuell i de senaste årens diskussioner om renodlingen av den dömande verksamheten. Enligt dagens ordning fattas sådana beslut av den fullsuttna rätten under huvudförhandlingen. Både av renodlingsskäl och av andra skäl kan detta ifrågasättas. Ersättningsfrågorna kan uppfattas som irriterande avbrott, särskilt i besvärliga och krävande huvudförhandlingar. Det är dessutom i många fall obehagligt för målsägande och vittnen att inför publik behöva redogöra för sina ersättningsanspråk och eventuellt få dem ifrågasatta. Vidare är det ett slöseri med arbetskraft att en fullsutten rätt skall syssla med dessa frågor i stället för att arbeta med att avgöra målet. Det finns också en risk att ersättningsfrågorna blir styvmoderligt behandlade på grund av de pressade förhållanden under vilka de handläggs. Det finns alltså flera goda skäl att ändra nuvarande ordning. En ordning där det blir möjligt för annan än rätten att fatta beslut om ersättning av allmänna medel utanför rättssalen ger domstolarna stora möjligheter att organisera beslutsfattandet på det sätt som passar den enskilda domstolen bäst, och i de domstolar där det finns möjligheter att fatta besluten utanför rättssalen uppnås de fördelar för vittnen och målsägande som har angetts tidigare. I den lagrådsremiss som föregick propositionen föreslogs att bestäm- melsen i 36 kap. 24 § tredje stycket om ersättning till vittnen i brottmål och tvistemål skulle ändras så att det föreskrevs att ersättning som skulle utgå av allmänna medel fastställdes genom rättens försorg i stället för av rätten. Lagrådet ansåg dock att en sådan ändring var överflödig och att beslutet meddelas i rättens namn oavsett vem som inom domstolen fastställer ersättningen (fullsutten rätt, domstolssekre- terare eller notarie). Regeringen anslöt sig i propositionen till Lagrådets bedömning. Mot den bakgrunden behövde någon ändring i den ovan nämnda bestämmelsen i inte göras. I propositionen (s. 84) anfördes slutligen att det inte finns några uttryckliga bestämmelser om vem som på rättens vägnar beslutar om ersättning till tolk. Regeringen ansåg av detta skäl att någon lagändring inte behövdes, för att beslut om sådan ersättning skall kunna delegeras. En ändring i förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion, av innebörd att lagmannen får förordna tingsnotarier och andra anställda att besluta om ersättning av allmänna medel till tolk, målsägande, vittnen eller någon annan kommer dock att göras. En liknande ändring kommer att göras i förordningen (1996:379) med hovrättsinstruktion och i förordningen (1996:377) med instruktion för . 10.2 En flexibel ordning för beslut om ersättning av allmänna medel i allmän bedömning: Beslut om ersättning av allmänna medel till enskild part, vittne, sakkunnig, tolk samt medlare i s.k. föräldrabalksmål skall kunna fattas utanför rättssalen av annan än rätten i den sammansättning som dömer i målet. Promemorians bedömning stämmer huvudsakligen överens med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Ett par remissinstanser avstyrker eller ifrågasätter förslaget. Några remissinstanser har anfört att möjlig- heten att fatta beslut om ersättning av allmänna medel utanför rättssalen även bör gälla ersättning till medlare i föräldrabalksmål. Skälen för regeringens bedömning: Enskild part, som inställt sig till muntlig förhandling, får tillerkännas ersättning av allmänna medel för kostnad för resa och uppehälle, om rätten finner att han skäligen bör ersättas för sin inställelse (15 § FPL). Vittnen och sakkunniga, som inställt sig till en muntlig förhandling, får också tillerkännas rätt till ersättning av allmänna medel för sin inställelse. Detta gäller även när en enskild part som inte har rättshjälp har påkallat förhöret. Parten kan dock i vissa fall förpliktas att ersätta staten dess kostnad (26 § FPL). Ersättning som skall betalas av allmänna medel fastställs av rätten enligt bestämmelserna i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Ersättning betalas för kostnader för resa, uppehälle och annan ekonomisk förlust, vanligen förlorad arbetsförtjänst (tidsspillan). Beloppen bestäms i hög grad efter schablon. Taket för ersättning för tidsspillan höjdes från till (SFS 1999:706). Den som fullgör uppdrag som tolk på annat sätt än i tjänsten har rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget krävt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer taxa som skall tillämpas vid bestämmande av ersättning till tolk vid muntlig översättning. Kostnad för tolk betalas av allmänna medel (52 § FPL). Enligt förordningen (1979:291) om tolktaxa skall ersättning till tolk vid bl.a. förvaltningsdomstol betalas enligt en taxa som fastställs av . Förordningen gäller inte ersättning för skriftlig översätt- ning. Det finns flera goda skäl för att det även i de allmänna förvaltnings- domstolarna skall kunna fattas beslut om ersättning av allmänna medel utanför rättssalen av annan än rätten i den sammansättning som dömer i målet. Ett sådant skäl är den möjlighet till flexibilitet i handläggningen av ersättningsanspråk som förfarandet innebär. Även om behovet av ett sådant förfarande självfallet är större i de allmänna domstolarna, hindrar det inte att förfarandet skulle kunna komma även förvaltningsdomsto- larna till godo. Beslut om ersättning av allmänna medel till enskild part, vittne, sakkunnig och tolk skall alltså enligt regeringens uppfattning kunna fattas utanför rättssalen av annan än rätten i den sammansättning som dömer i målet. I likhet med vad några remissinstanser anfört bör förfarandet även omfatta medlare enligt 21 kap. 2 § . I enlighet med den bedömning som görs i propositionen 1999/2000:26 finns det inte för förvaltningsdomstolarnas del något skäl att överväga lagändringar, för att möjliggöra att ersättningsbeslut skall kunna fattas utanför rättssalen av annan än rätten. På motsvarande sätt som anförts i propositionen 1999/2000:26 bör en ändring i förordningen (1996:382) med länsrättsinstruktion göras, av in- nebörd att lagmannen får förordna notarier och andra anställda att besluta om ersättning enligt förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. och om ersättning till tolkar. Liknande ändringar bör göras i förordningen (1996:380) med kammarrättsinstruktion och förordningen (1996:378) med instruktion för Regeringsrätten. 11 Ikraftträdande m.m. samt kostnadseffekter 11.1 Ikraftträdande m.m. Regeringens förslag: Försöksverksamheten med videokonferens skall pågå . Lagen skall träda i kraft . Försöksverk- samheten skall utvärderas fortlöpande. Ändringarna i förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall träda i kraft , liksom ändringarna i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Regeringens förslag innebär att lagändringarna skall träda i kraft senare än vad som föreslagits i de båda promemoriorna. Regeringens förslag om försöksverksamhetens längd överensstämmer med promemorians förslag. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att det är tvek- samt om en så kort försöksperiod som kommer att ge tillräckligt underlag för en tillförlitlig utvärdering. Kammarrätten anser därför att en förlängning av försöksperioden bör övervägas. Skälen för regeringens förslag: Syftet med en försöksverksamhet med videokonferens är att få underlag för bedömningen av frågan i vilken utsträckning videokonferensteknik bör kunna användas i muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol . Skälen för att låta införandet av videokonferensteknik inledas med en försöksverksamhet har redovisats i avsnitt 6.2. För att det skall vara möjligt att få ett bra beslutsunderlag bör försöksverksamheten enligt regeringens mening pågå . Bl.a. mot bakgrund av att försöksverksamheten med videokon- i allmän domstol kommer att pågå , anser regeringen att i vart fall inte är aktuell för de allmänna förvaltningsdomstolarnas del. Arbetet med utvärderingen av försöksverksamheten bör inledas redan i samband med ikraftträdandet. Försökslagen bör träda i kraft . Lagen bör gälla till utgången av mars månad . Ändringarna i förvaltningsprocesslagen (1971:291) bör träda i kraft , liksom ändringarna i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. I enlighet med vad Lagrådet anfört i sitt yttrande i detta lagstiftnings- ärende bör övergångsbestämmelserna i lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor utformas så att äldre bestämmelser gäller i fall där omprövningsbeslut har fattats före ikraftträdandet. 11.2 Kostnadseffekter I likhet med vad som gällt för de allmänna domstolarna kommer införandet av en möjlighet till försöksverksamhet med videokonferens i allmän förvaltningsdomstol att innebära att det uppstår kostnader för införskaffande av videokonferensutrustning i domstolslokalerna. För de allmänna domstolarnas del finansieras försöksverksamheten med video- konferens i rättegång inom ramen för domstolsväsendets verksamhet. Finansieringen av en försöksverksamhet med videokonferens i allmän förvaltningsdomstol skall ske på motsvarande sätt. Införandet av en möjlighet att använda telefonteknik i muntlig förhand- ling torde innebära begränsade investeringskostnader för domstolarna. Reformen skall finansieras inom ramen för domstolsväsendets verksamhet. Förslaget om att allmän förvaltningsdomstol skall få komplettera sitt avgörande från det att avgörandet vann laga kraft, om domstolen av förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med avgörandet, torde komma att innebära en effektivisering för domstolsväsendet eftersom man i fler fall än nu kan undvika överklaganden eller ansökningar om resning. Ändringarna i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor innebär inga ökade kostnader. 12 Författningskommentar 12.1 Förslaget till lag om försöksverksamhet med videokonferens i allmän förvaltningsdomstol 1 § Vid handläggningen av mål i de allmänna förvaltningsdomstolar som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bestämmer, får videokonferens användas på försök i enlighet med vad som föreskrivs i denna lag. Av paragrafen framgår att videokonferens skall få användas på försök vid de allmänna förvaltningsdomstolarna. De närmare skälen för att införa videokonferensteknik i allmän förvaltningsdomstol har redovisats i avsnitt 6.2. Bestämmelserna i lagen är tillämpliga i både under- och överrätt. 2 § Sökande eller klagande och den som har att svara i målet får delta i muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol genom videokonferens 1. om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse och övriga omständigheter, eller 2. om den muntliga förhandlingen annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen. I paragrafen anges under vilka förutsättningar en part kan delta i muntlig förhandling genom videokonferens. För att deltagande i en muntlig förhandling genom videokonferens överhuvudtaget skall vara möjlig fordras att en av de två förutsätt- ningarna som anges i paragrafen är uppfyllda. Rätten måste göra bedömningen antingen att det lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse och övriga omständigheter, eller att den muntliga förhandlingen annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen. Beträffande den närmare innebörden av de förutsättningar som skall föreligga vid deltagande i muntlig förhandling genom videokonferens hänvisas till avsnitt 6.3.2.