prop · GN0336 · 2000-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1999/2000:36 Ändringar i lagarna om insättningsgaranti och investerarskydd m.m. Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslås att lagen (1995:1571) om insättningsgaranti kompletteras på vissa punkter. Det gäller bestämmelser om ersättning då insättaren fått utdelning i institutets konkurs samt vid pantsättning och brottsligt förfarande. får möjlighet att anpassa avgiften för garantin om ett institut upphör att vara anslutet till insättningsgarantin under löpande kalenderår. Dessa ändringar innebär att insättningsgarantilagen anpassas till vad som redan gäller enligt lagen (1999:158) om investerarskydd. Insättningsgarantin är begränsad när det gäller insättningar hos svenska instituts filialer i andra EES-länder på så sätt att garantin inte får vara mer omfattande än värdlandets egen garanti. Detta s.k. exportförbud, som enligt EG:s insättningsgarantidirektiv är tidsbegränsat till utgången av , föreslås bli upphävt. Förslaget förutsätter dock att exportförbudet i EG-direktivet inte förlängs. Även exportförbudet i investerarskyddslagen föreslås bli upphävt. Också här är det en förutsättning att den EG- direktivsbestämmelse som förbudet grundar sig på inte förlängs. Några mindre ändringar föreslås vidare i lagen (1991:981) om värde- pappersrörelse. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 3 2 Lagtext 4 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti 4 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd 6 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse 7 3 Ärendet och dess beredning 9 4 Ändringar i lagen om insättningsgaranti 10 4.1 Avräkning av utdelning i konkurs 10 4.2 Panthavares rätt 11 4.3 Penningtvätt utesluter rätt till ersättning 12 4.4 Uttag av avgifter i de fall ett institut upphör att vara anslutet till insättningsgarantin 13 4.5 Exportförbudet 14 5 Ändring i lagen om investerarskydd 16 6 Ändring i lagen om värdepappersrörelse 18 7 Ikraftträdande 19 8 Ekonomiska konsekvenser 20 9 Författningskommentar 21 9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti 21 9.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:158) om investerarskydd 23 9.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse 24 Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över promemorian Ändringar i lagarna om insättningsgaranti och investerarskydd m.m. 25 Bilaga 2 Lagrådsremissens lagförslag 26 Bilaga 3 Lagrådets yttrande 31 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 32 Rättsdatablad 33 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, 2. lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd, 3. lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:1571) om insättnings- garanti dels att 7 § skall upphöra att gälla, dels att 4 och 14 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 4 a och 4 b §§ av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 4 § Om en insättning omfattas av garantin, har insättaren rätt till ersättning motsvarande dels insättningens belopp, dels upplupen ränta till den dag då ersättningsrätt inträder, dock för varje institut med sammanlagt högst . Om en insättning omfattas av garantin, har insättaren rätt till ersättning motsvarande dels insättningens belopp, dels upplupen ränta till den dag då ersättningsrätt inträder. Ersättningen, tillsammans med eventuell utdelning i institutets konkurs för en förlust som enligt denna lag är ersättningsgill, får dock uppgå till sammanlagt högst för varje institut. Om den insättning som ersättningen avser är pantsatt, skall panthavaren ha panträtt i ersättningen. Ett krav avseende tillgångar, som enligt en lagakraftvunnen dom har varit föremål för brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a § , skall inte ge rätt till ersättning från insättningsgaran- tin. Om åtal har väckts för brott enligt första stycket avseende viss insättning och ersättning begärs för insättningen, skall besluta att er- sättning tills vidare inte skall betalas ut. 14 § Om garantin för ett institut börjar gälla under ett löpande kalenderår skall avgiften för det året fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt. Avgiften skall grundas på summan av institutets insättningar vid årets utgång och i övrigt beräknas på samma sätt som anges i 13 § andra stycket. Om garantin för ett institut upphör att gälla under ett löpande kalenderår skall avgiften för det året fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt. Avgiften skall i övrigt beräknas på samma sätt som anges i 12 och 13 §§. Denna lag träder i kraft . 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd Härigenom föreskrivs att 4 och 9 §§ lagen (1999:158) om investerar- skydd skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 4 § Ett svenskt värdepappersinstitut tillhör investerarskyddet enligt denna lag. Investerarskyddet omfattar även tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt värdepappersinstituts filial i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Det svenska investerarskyddets nivå och omfattning överstiger i sådana fall inte det skydd som gäller i det landet. Investerarskyddet omfattar även tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt värdepappersinstituts filial i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). får på ansökan av ett svenskt värdepappersinstitut besluta om att skyddet enligt denna lag skall omfatta även tillgångar enligt 3 § som finns hos en filial till institutet i ett land utanför EES. 9 § En investerare har rätt till ersättning enligt denna lag med sammanlagt högst för varje värdepappersinstitut. En investerare har inte rätt till ersättning från investerarskyddet till den del han erhållit utdelning i institutets konkurs, ersättning genom institutets ansvarsförsäkring eller skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument, för en enligt denna lag ersättningsgill förlust. Ersättningen, tillsammans med eventuell utdelning i institutets konkurs, ersättning genom institutets ansvarsförsäkring och skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument, för en förlust som enligt denna lag är ersättningsgill, får uppgå till sammanlagt högst för varje värdepappersinstitut. Denna lag träder i kraft 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse skall ha följande lydelse. Lydelse enligt prop. 1999/2000:23 Föreslagen lydelse 3 kap. 4 § Ett värdepappersbolag och ett utländskt företag hemmahörande utanför EES som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse får, med tillstånd, som ett led i rörelsen 1. lämna råd i finansiella frågor, 2. ta emot värdepapper för förvaring, 3. ta emot medel med redovisningsskyldighet, 4. ta emot kunders medel på konto för att underlätta värdepappersrörelsen, 5. lämna kunder kredit mot säkerhet för placeringar i finansiella instrument för att underlätta värdepappersrörelsen, 6. utföra valutaväxlingstransaktioner. Tillstånd enligt första stycket 4 får meddelas endast tillsammans med tillstånd enligt 5. Ett värdepappersbolag får, efter tillstånd av , driva valutahandel. När det finns särskilda skäl får inspektionen medge att ett värdepappersbolag eller ett utländskt företag utövar annan verksamhet än som anges i första eller tredje stycket, om verksamheten kan antas komma att underlätta rörelsen. Ett utländskt företag får beviljas tillstånd enligt första eller fjärde stycket endast om företaget får bedriva motsvarande verksamhet i sitt hemland. Tillstånd för ett utländskt företag enligt första stycket 4 och 5 får bara lämnas om insättningar hos filialen omfattas av garantin enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti eller av en utländsk garanti som omfattar insättningar som anges i 2 § lagen om insättningsgaranti och har en högsta ersättningsnivå som inte understiger ett belopp motsvarande innan det i förekommande fall har gjorts avdrag för en självrisk med högst av en enskild insättares garanterade insättning. Tillstånd enligt första stycket 4 och 5 får inte lämnas om insättningar hos filialen omfattas av en utländsk garanti som har en ersättningsnivå som överstiger den som gäller enligt lagen om insättningsgaranti. Ersättningen får inte heller avse fler slag av insättningar eller betalas till andra insättare än vad som anges i den lagen. I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns bestämmelser om rätt för värdepappersinstitut att bedriva pensionssparrörelse. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning infördes lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, varigenom och rådets direktiv /19/EEG av om system för garanti av insättningar (insättningsgaranti- direktivet) genomfördes. Den svenska insättningsgarantin skyddar de insättningar som gjorts hos svenska banker och värdepappersföretag med tillstånd att ta emot medel på konto, om institutet går i konkurs. Ersättning kan dock utgå med högst per insättare och institut. För att även skapa ett liknande skydd för finansiella instrument och medel som investerare anförtrott värdepappersföretag eller kreditinstitut antog och rådet direktivet 97/9/EG av om system för ersättning till investerare (investerarskydds- direktivet). Ersättningssystemet skall, i likhet med insättningsgarantin, träda in om företaget eller institutet går i konkurs eller på annat liknande sätt sätts ur stånd att fullgöra sina ekonomiska åtaganden. En förutsättning för att skyddssystemet skall träda in är vidare att en investerare inte kan återfå finansiella instrument eller pengar som institutet innehaft för investerarens räkning. införde ett investerarskydd genom lagen (1999:158) om investerarskydd (prop. 1998/99:30, bet. 1998/99:FiU15, rskr. 1998/99:131). I samband med lagstiftningsarbetet med investerarskyddet uppmärksammades att det finns ett behov av att komplettera insättningsgarantilagen på några punkter. Inom utarbetades därför en promemoria, Ändringar i lagarna om insättningsgaranti och investerarskydd m.m., med förslag till kompletterande lagändringar. Promemorian behandlar även några ytterligare frågor. En sådan fråga rör det s.k. exportförbudet, dvs. begränsningen av insättningsgarantin och investerarskyddet när det gäller skyddet för insättningar respektive tillgångar hos svenska filialer i andra EES-länder, vilka har ett mindre omfattande ersättningssystem än det svenska. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig finns i bilaga 1. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärende (dnr Fi1999/2995). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 2. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 3. Vissa redaktionella ändringar i lagförslagen har gjorts. 4 Ändringar i lagen om insättningsgaranti 4.1 Avräkning av utdelning i konkurs Regeringens förslag: Ersättning enligt insättningsgarantilagen, tillsammans med eventuell utdelning i institutets konkurs för en förlust som är ersättningsgill enligt samma lag, får uppgå till sammanlagt högst för varje institut. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att det kan ifrågasättas om den föreslagna bestämmelsen är nödvändig. och menar att bestämmelsen bör förtydligas (se författningskommentaren). Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 § insättningsgarantilagen har en insättare rätt till ersättning motsvarande insättningens belopp jämte upplupen ränta till den dag då ersättningsrätt inträder. Det högsta belopp som får utbetalas är . Det är tänkbart att en insättare innan han kan få ersättning från insättningsgarantin får utdelning i institutets konkurs för en sådan insättning som är ersättningsgill enligt 4 § insättningsgarantilagen. I sådana fall bör det utdelade beloppet avräknas mot den ersättning som insättaren har rätt till enligt insättningsgarantin. I annat fall skulle en insättare kunna ersättas två gånger för samma förlust. bör således avräkna hela det belopp som insättaren erhållit i konkursen till den del utdelningen i konkursen grundar sig på en insättning i det konkursdrabbade institutet. Det betyder att insättaren inte får någon ersättning från insättningsgarantin i de fall insättaren fått utdelning i konkursen med ett belopp som uppgår till eller mer. En sådan ordning överensstämmer med vad som gäller enligt investerarskyddet. Det kan anmärkas att regeringen i prop. 1998/99:30 om investerarskydd (s. 75) anförde att en insättares rätt till ersättning från insättningsgarantin i fall då insättaren fått ersättning i institutets konkurs borde regleras på samma sätt som för investerarskyddet. Regeringen ansåg emellertid att en reglering av frågan borde avvakta (Fi 1995:09, dir. 1995:86) kommande förslag. har ännu inte slutfört sitt arbete. Eftersom frågan är av okomplicerad art, och förutsättningarna inte torde komma att ändras genom kommitténs förslag, talar övervägande skäl för att frågan bör behandlas i förevarande sammanhang. Regeringens förslag: Panthavare skall ha panträtt i ersättning från insättningsgarantin i de fall insättningen är pantsatt. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. ifrågasätter om den föreslagna regeln är nödvändig med hänvisning till att det torde följa av civilrättsliga regler att panthavaren har panträtt i ersättningen. och har synpunkter på den föreslagna bestämmelsens lydelse (se författningskommentaren). Skälen för regeringens förslag: Det är möjligt att pantsätta tillgodohavanden i banker. I insättningsgarantilagen sägs inget om vad som gäller i en ersättningssituation, om insättningen är pantsatt. I samband med lagstiftningsarbetet med investerarskyddet framförde att ersättning i fall då det finansiella instrumentet pantsatts borde regleras. Det togs därför in en bestämmelse i 11 § investerarskyddslagen om att panthavaren skall ha panträtt i ersättningen om de finansiella instrument eller medel som ersättningen avser är pantsatta. 1998/99:30 om investerarskydd (s. 71 f) anförde regeringen att en regel om panthavarens rätt i ersättning från investerarskyddet överensstämmer med vad som enligt 54 och 58 §§ lagen (1927:77) om försäkringsavtal gäller vid utbetalning av försäkringsersättning. Dessa bestämmelser innebär bl.a. att en panthavare har panträtt i försäkringsersättning avseende den egendom som försäkrats. Det anfördes vidare i propositionen att det visserligen kan hävdas att man bör avstå från att införa materiella civilrättsliga regler i en skyddslagstiftning av ifrågavarande slag. Å andra sidan skulle en sådan bestämmelse öka förutsebarheten och på så sätt kunna förhindra tvister om vem som har rätt till ersättningen. Vidare anfördes att det torde vara mest förenligt med den allmänna rättsuppfattningen om den som har panträtt i viss egendom också har panträtt i surrogatet för det fall den pantsatta egendomen skulle gå förlorad. Dessutom skulle det förenkla handläggning av ersättningsärenden om det i förväg klargörs vad som gäller vid pantsättning av de tillgångar ersättningen avser. Avslutningsvis konstaterades att det med en regel om att panthavaren i dessa fall har panträtt i ersättningen inte torde behövas någon uttrycklig bestämmelse om till vem ersättningen skall betalas. Samma synsätt som det nu redovisade bör anläggas när det gäller panträtt i ersättning från insättningsgarantin. Insättningsgarantilagen bör därför kompletteras med en bestämmelse motsvarande den som finns i investerarskyddslagen. 4.3 Penningtvätt utesluter rätt till ersättning Regeringens förslag: Ett krav avseende tillgångar som enligt en lagakraftvunnen dom har varit föremål för penninghäleri eller någon annan form av häleribrott, dvs. brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a § , skall inte ge rätt till ersättning från insättningsgarantin. Om åtal har väckts för nämnda brott avseende viss insättning och ersättning begärs för insättningen, skall besluta att ersättning tills vidare inte skall betalas ut. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I 14 § investerarskyddslagen föreskrivs att ersättning från investerarskyddet inte skall betalas ut i de fall ett krav har varit föremål för häleribrott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a § (se prop. 1998/99:30 s. 72, 99 och 101). För det fall att åtal har väckts för brott enligt någon av de nämnda bestämmelserna, men en lagakraftvunnen dom ännu inte föreligger, föreskrivs i 18 § samma lag att skall besluta att ersättning tills vidare inte skall betalas ut. Bestämmelserna har sin grund i artikel 3 i investerarskyddsdirektivet. Det sägs där att krav som härrör från transaktioner i samband med något för vilken en fällande dom om penningtvätt har meddelats, skall uteslutas från ersättning enligt investerarskyddet. Det sägs vidare i artikel 9.3 i direktivet att utbetalning av ersättning kan inhiberas i väntan på dom, om en ersättningsberättigad person anklagats för brott som har samband med penningtvätt. Insättningsgarantidirektivet har i artikel 2 en motsvarande bestämmelse. Det sägs där att insättningar som härrör från transaktioner i samband med något för vilket en brottmålsdom om tvättning av pengar (såsom penningtvätt definieras i direktiv /308/EEG) har meddelats, inte skall omfattas av återbetalning från insättningsgarantin. I artikel 10.5 sägs vidare att ersättning enligt insättningsgarantin kan inhiberas i väntan på dom i de fall den som gör anspråk på ersättning har anklagats för brott som har samband med tvättning av pengar. I motiven till insättningsgarantilagen (prop. 1995/96:60 s. 84) framhålls att svensk rätt redan innehåller bestämmelser som ger möjlighet att tillgripa straffprocessuella tvångsmedel. Enligt 26 kap. kan t.ex. kvarstad komma i fråga om någon är skäligen misstänkt för brott och det befaras att han genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller på annat sätt låter bli att betala värdet av förverkad egendom eller skadestånd. I motiven dras slutsatsen att någon särskild bestämmelse med det innehåll som anges i direktivet inte behöver införas. De nu refererade motivuttalandena har strängt taget bäring endast på artikel 10.5 i direktivet, dvs. på frågan om det var nödvändigt att införa en bestämmelse i insättningsgarantilagen som gav rätt att tills vidare inte betala ut ersättning. Någon analys av om det fanns ett behov av att införa ett förbud i insättningsgarantilagen motsvarande artikel 2 förfaller inte ha gjorts. I den nuvarande lydelsen av insättningsgarantilagen finns således inte några bestämmelser om ersättning vid penningtvätt, vare sig det gäller fall då det föreligger en lagakraftvunnen dom eller då åtal väckts men dom ännu inte vunnit laga kraft. För att tydligare anpassa insättningsgarantilagen till artiklarna 2 och 10.5 i insättningsgarantidirektivet bör därför lagen kompletteras med bestämmelser som innebär att rätt till ersättning inte föreligger respektive att utbetalning av ersättning kan hållas inne i dessa fall. Därigenom erhålls också överensstämmelse med vad som gäller enligt 14 och 18 §§ investerarskyddslagen. 4.4 Uttag av avgifter i de fall ett institut upphör att vara anslutet till insättningsgarantin Regeringens förslag: får vid bestämmande av den avgift som instituten skall betala för insättningsgarantin möjlighet att beakta även att garantin för ett institut upphör att gälla under ett löpande kalenderår. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. , , och påpekar dock att ett institut vars garanti upphört under kalenderåret inte torde ha några insättningar kvar , vilket bör föranleda en justering av den i promemorian förslagna ändringen av 14 § insättningsgarantilagen. Skälen för regeringens förslag: I 14 § insättningsgarantilagen regleras vad som i avgiftshänseende skall gälla i de fall insättningsgarantin börjar gälla för ett institut under löpande kalenderår. I dessa fall skall avgiften fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt. I praktiken innebär det att en avräkning skall göras för den del av kalenderåret vilken institutet inte varit anslutet till insättningsgarantin. En motsvarande bestämmelse saknas för det fall insättningsgarantin upphör att gälla för ett institut under löpande kalenderår. Bestämmelsen i 14 § insättningsgarantilagen bör därför ändras så att inte bara kan reducera avgiften när en anslutning till garantin sker under ett kalenderår utan även när den upphör under kalenderåret. Genom en sådan justering anpassas insättningsgarantilagen till vad som redan gäller enligt 30 § investerarskyddslagen. 4.5 Exportförbudet Regeringens förslag: Förbudet för filialer till att utnyttja den svenska insättningsgarantin i andra EES-länder med en mindre omfattande insättningsgaranti det s.k. exportförbudet upphävs. Förslaget förutsätter att exportförbudet i insättningsgaranti- direktivet inte förlängs när det löper ut /2000. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 4.1 insättningsgarantidirektivet skall en insättningsgaranti som införts och officiellt erkänts i en medlemsstat omfatta insättare hos ett instituts filialer i andra medlemsstater. Till utgången av får varken nivån på eller omfattningen av insättningsgarantin överstiga den täckning som motsvarande garanti-system ger inom det EES-land där filialen finns. Före skall utarbeta en rapport på grundval av de erfarenheter som har gjorts vid tillämpningen av nämnda begränsningar av insättningsgarantin och bedöma behovet av om bestämmelser om detta behöver behållas. Om så är lämpligt skall kommissionen överlämna ett förslag till direktiv till och rådet, i syfte att förlänga förbudets giltighetstid. Motivet till detta s.k. exportförbud är att det då insättningsgarantidirektivet antogs fanns betydande skillnader mellan de olika medlemsstaternas insättningsgarantier. Vissa medlemsstater saknade helt insättningsgaranti, medan andra i varierande omfattning hade ett skydd för insättningar. Med hänsyn till dessa skillnader och att de inte skulle jämnas ut fanns det en oro för att skillnaderna skulle förorsaka marknadsstörningar. En insättare, var tanken, hade kunnat lockas till ett institut av det skälet att institutet hade en mer omfattande insättningsgaranti. har direktivet genomförts i medlemsstaterna och skillnaderna i betydande utsträckning jämnats ut. Det finns således i varje medlemsstat en insättningsgaranti som ersätter förluster. Miniminivån på den ersättning som kan betalas ut är . arbetar kommissionen med den ovan nämnda rapporten i vilken en bedömning skall göras av om exportförbudet bör förlängas. Visserligen är det fortfarande osäkert om en förlängning av förbudet kan komma att föreslås av kommissionen. Detta förefaller emellertid mindre troligt. För svensk del innebär detta följande. Om exportförbudet, som kommer till uttryck i 7 § insättningsgarantilagen, förlängs bör den nuvarande svenska lagstiftningen behållas intakt, eftersom den är anpassad till att ett exportförbud skall gälla. Om exportförbudet däremot inte förlängs, saknas skäl att behålla bestämmelsen i 7 § insättningsgarantilagen.