prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — För denna lösning talar också att rapporteringen måste ske i anslutning till att domstolen meddelar sin dom och då domstolen till skillnad från åklagaren har handlingarna tillgängliga. Frågan om vem som skall svara för uppgifterna behandlas i avsnitt 6.5. Ett alternativ som har förts fram av Hovrätten över och , och som också diskuteras i promemorian, är att ett register med uppgifter om frihetsberövanden tillskapas. Möjligheten att samla uppgifter om frihetsberövanden i ett centralt register är i och för sig en tilltalande tanke. Det finns dock inte något underlag för att nu ta ställning till om det är lämpligt att skapa ett sådant register. En sådan lösning skulle bl.a. behöva säkerställa att den myndighet eller domstol som har att besluta om avräkning såväl obligatorisk som fakultativ får del av de uppgifter som krävs för att kunna fullgöra uppgiften på ett korrekt sätt. För de fall där domstolen dömer till fängelse och undanröjer en tidigare dom på skyddstillsyn eller villkorlig dom föreslås i pro- memorian att domstolens uppgiftsskyldighet skall innefatta den tidigare domen. Enligt gällande ordning antecknas de frihetsberövanden som har förekommit och som kan komma att bli föremål för avräkning i den dom där domstolen dömer till skyddstillsyn eller villkorlig dom. Upplysningen tas in under avsnittet för yrkanden m.m. I huvudsak samma ordning bör gälla även fortsättningsvis. Hur uppgiften skall antecknas och vem som bör svara för den behandlas i avsnitt 6.5. Den domstol som dömer till fängelse eller sluten ungdomsvård och undanröjer en sådan dom bör i enlighet med promemorians förslag åläggas en skyldighet att utöver den aktuella domen som innebär fängelse eller sluten ungdomsvård också expediera den tidigare domen till den lokala eller Statens institutions- styrelse. Om en domstol undanröjer en dom på sluten ungdomsvård och dömer till fängelse eller undanröjer en dom på fängelse och dömer till sluten ungdomsvård bör domstolen sända över båda domarna till kriminalvården respektive . Om domstolen förordnar att en dom på fängelse eller sluten ungdomsvård skall avse också andra brott skall domstolen liksom sända den senare domen till kriminalvården respektive . För alla dessa fall bör gälla att domstolen enbart anger det frihetsberövande som har kommit i det aktuella målet. Kriminalvården respektive får således lägga samman frihetsberövandena enligt anteckningar på de båda domarna. Regeringen anser att en ändring av domstols befogenhet att besluta om avräkning till en skyldighet att rapportera om relevanta frihetsberövanden kan bidra till att förbättra hanteringen av avräkningsbesluten. För den rapporterande domstolen innebär det att färre omständigheter än skall beaktas. Antalet dagar behöver inte summeras. Detta ankommer i stället på kriminalvårdsmyndigheterna respektive Statens institutions- styrelse, som handlägger andra frågor om beräkning av strafftid och som kan koncentrera sig på den uppgiften. Inte heller behöver domstolen beakta om den dömde har undergått verkställighet av något fängelsestraff som han varit straffprocessuellt frihetsberövad. Detta känner ju kriminalvårdsmyndigheterna till och beaktar när det gäller verkställighet av fängelsestraff. I de fall en villkorlig dom eller en dom på skyddstillsyn undanröjs och det i stället döms till fängelse eller sluten ungdomsvård behöver domstolen inte heller beakta vilka frihetsberövanden som den dömde har undergått före den tidigare domen i vidare mån än som behövs för att besluta om att häva en häktning för det fall straffet redan är avtjänat eller tid för villkorlig frigivning har passerat. Den tidigare domen skall i stället expedieras till den lokala eller som skall avräkna de tidigare frihets- berövandena. Det torde endast i undantagsfall kunna bli aktuellt att en person som döms till sluten ungdomsvård har dömts till ett fängelsestraff eller sluten ungdomsvård som verkställts som ett straffprocessuellt frihetsberövande. Om en sådan situation skulle bli aktuell måste få kännedom om detta förhållande genom någon form av underrättelse. På motsvarande sätt måste kriminalvården få reda på om sluten ungdomsvård har verkställts . Det kan lämpligen ske i samband med rapporteringen om det frihetsberövande som har förekommit. Den ordning regeringen nu föreslår förutsätter att domstolen på ett tillförlitligt sätt får kännedom om relevanta frihetsberövanden för tiden fram till stämningsansökan. får domstolen sådan information genom uppgifter som antecknas på stämningsansökan och de personblad som bifogas förundersökningsprotokollet. I samband med att det s.k. misstankeregistret (prop. 1997/98:97, bet. 1997/98:JuU20, rskr. 1997/98:276, SFS 1998:621) införs kommer inte längre personbladen att behövas. De uppgifter som antecknas på personbladen kommer nämligen att registreras i misstankeregistret som både polis och åklagare har tillgång till. Domstolarnas behov av fullständiga uppgifter om frihetsberövanden får då tillgodoses på annat sätt än genom personblad. Det bör i vart fall inledningsvis ske genom åklagarens försorg. Frågan om hur domstolen skall fullgöra rapporteringsskyldigheten och vem som skall ansvara för den behandlas i det följande (avsnitt 6.5). När det gäller strafförelägganden som utfärdas av åklagare bör det åvila åklagaren att på föreläggandet anteckna eventuella straffprocessuel- la frihetsberövanden. Om den villkorliga domen undanröjs av domstol, bör det åligga domstolen att se till att den lokala kriminalvårdsmyndig- heten eller får en kopia av föreläggandet med dessa uppgifter. Den föreslagna ordningen i denna del kräver inga lagändringar. Däremot innebär förslagen att vissa förordningsändringar bör göras. Reglerna om vad som skall antecknas på eller i anslutning till domar när det gäller tider för frihetsberövanden bör införas i föreskrift om avfattning av dom och slutligt beslut i brottmål (DVFS 1998:4). Detta förutsätter ett utökat bemyndigande för i 21 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i domstol. Regler om vad åklagaren skall anteckna i strafförelägganden vad gäller frihetsberövanden bör stå i strafföreläggandekungörelsen (1970:60). Domstols skyldighet att expediera domar till de lokala kriminalvårds- myndigheterna respektive till bör framgå av förordningen (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. Det bör dessutom införas en ömsesidig uppgiftsskyldighet mellan kriminalvården och beträffande de uppgifter som behövs för att kunna beräkna strafftiden. Även andra ändringar kan bli aktuella. Ett system som är utformat på det sätt regeringen förordar innebär att den domstol eller åklagare som lämnar uppgifter om frihetsberövan- den svarar för att de är korrekta. Den tjänsteman vid kriminalvården eller som beslutar om avräkning ansvarar för att uppgifterna om frihetsberövanden sammanställs, summeras och tillgodo- räknas vid verkställigheten i enlighet med lag. I normalfallen skall alltså de lokala kriminalvårdsmyndigheterna utgå från de rapporter om frihetsberövande som domstolen översänder. Myndigheterna är dock inte förhindrad att beakta andra omständigheter och fatta beslut som avviker från domstolens rapport. Finns det indikationer på att uppgifterna om frihetsberövande är felaktiga eller att någon frihetsberövandetid saknas bör detta givetvis undersökas och beslut fattas med utgångspunkt i de korrekta uppgifterna. Risken för felaktigheter bör dock med denna ordning bli mindre än i nuvarande system och lättare att rätta till. Det är alltså inte som Riksåklagaren har befarat fråga om att flytta över risken för tjänstefel på en annan tjänstemannagrupp utan att se till att besluten fattas i en ordning som innebär minsta möjliga risk för att fel begås. Ett avräkningsbeslut kan enligt dagens regler överklagas till hovrätt även om inte resten av domen överklagas (49 kap. 5 § 10 RB). Om domen överklagas, får högre rätt ändra beslutet om avräkning även om avräkningsbeslutet inte har överklagats (33 kap. 8 § BrB). De uppgifter om frihetsberövanden som enligt den nu föreslagna ordningen lämnas på en dom kan naturligtvis inte överklagas. Detta innebär att högre rätts ändringsmöjlighet enligt 33 kap. 8 § BrB endast behöver gälla beslut om fakultativ avräkning. För det fall domstolen lämnar felaktiga uppgifter och den lokala på grundval av dessa fattar ett felaktigt beslut kan myndighetens beslut prövas av Kriminalvårds- styrelsen, vars beslut i sin tur kan överklagas till länsrätten. Den lokala kan dessutom ompröva sitt beslut enligt 27 § förvaltningslagen (1986:223). När det gäller beslut av Statens in- stitutionsstyrelse kan de överklagas till allmän förvaltningsdomstol (23 § lagen [1998:603] om verkställighet av sluten ungdomsvård). Besluten kan dessutom omprövas enligt förvaltningslagen (1986:223). 6.5 Domstolens uppgiftslämnande och rapportering Regeringens bedömning: Domstolens ansvar att lämna uppgift om frihetsberövanden och att rapportera dessa till den lokala kriminalvårds- myndigheten respektive bör i tingsrätten ankomma på ordföranden och i hovrätten på målets referent. I bör rapporteringen ankomma på den föredragande revisionssekreteraren. Promemorians bedömning innebär att rapporteringen sköts av den domare som har svarat för målets beredning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. i vill undvika lösningen att rätten som kollektiv inte ansvarar för uppgifterna i domen och hänvisar till att denna lösning inte behövs när räkneoperationen inte skall utföras och till att det finns en risk för att rätten förbiser möjligheterna till fakultativ avräkning om frågan inte behöver tas upp under överläggningen. har anmärkt att en lösning bör väljas som också passar för de fall där referenten vid huvudförhandlingen inte är den som ansvarade för beredningen av målet. har betonat vikten av att rapporteringen eventuellt efter ett särskilt förordnande kan utföras av en domstolssekreterare eller en notarie. Skälen för regeringens bedömning: I föregående avsnitt har regeringen föreslagit att beslut om obligatorisk avräkning skall flyttas från domstolarna till kriminalvården respektive Statens institutions- styrelse och att den dömande domstolen skall svara för att de får underlag när det gäller de frihetsberövanden som skall avräknas. Att det skall vara domstolen som rapporterar innebär emellertid inte nödvändigtvis att rapporteringen skall göras av rätten i den sammansättning som avgör målet. I promemorian föreslås i stället att rättens ordförande eller i högre rätt den domare som svarat för målets beredning, referenten svarar för rapporteringen. De skäl för detta som förs fram i promemorian är de följande. Den som rapporterar vilka frihetsberövanden som förekommit måste hämta uppgifterna ur tingsrättens akt. Den enda person som har full kontroll över vad det finns för handlingar i akten är i tingsrätt den som varit ordförande vid huvudförhandlingen och i högre rätt den som i egenskap av referent svarat för målets beredning. För honom eller henne är det enkelt att ta fram de uppgifter som behövs för rapporteringen. Det smidigaste sättet att göra denna rapportering är att de dagar som den dömde varit berövad sin frihet på grund av misstanke om brott som prövats genom dom i målet antecknas på den utskrivna domen. Ansvaret för denna anteckning skall dock inte åvila hela rätten. Av författningstext skall det enligt promemorian uttryckligen framgå att ansvaret i tingsrätt åvilar den som varit ordförande vid förhandlingen och i högre rätt den av domarna som svarat för målets beredning (referenten). i har ställt sig kritisk till att hela rätten inte skulle ansvara för samtliga uppgifter i domen och har ifrågasatt behovet av en sådan ändring om man flyttar skyldigheten att göra själva avräkningen summeringen av dagar från domstolen. Att ta in en uppgift i domen som inte hela rätten ansvarar för är förvisso en nyhet. Regeringen anser emellertid att en konstruktion bör väljas som innebär att uppgifterna antecknas på eller i anslutning till domen (och alltså inte i domen) bl.a. för att tydliggöra att inte hela rätten svarar för uppgiften. Detta bör gälla även vid villkorlig dom och vid dom på skyddstillsyn. Hur anteckningen närmare skall utformas får avgöras av domstolarna och . Regeringen vill emellertid understryka vikten av att det av anteckningens utformning och vid rapporteringen tydligt framgår att det är fråga om en anteckning och en rapportering för kriminalvårdens eller Statens institutionsstyrelses avräkningsbeslut. Regeringen anser vidare att både en överflyttning av ansvaret för själva avräkningen från domstolen och för lämnandet av uppgifter om frihets- berövanden från den fullsuttna rätten i sig är värdefulla åtgärder som utgör led i renodlingen av den dömande verksamheten. Det förhållandet att rätten inte under överläggningen behöver ta ställning till det exakta antal dagar en tilltalad har varit frihetsberövad är en förbättring jämfört med dagens situation. Promemorians förslag i den delen bör redan av det skälet genomföras. En ytterligare fråga är vem som skall svara för rapporteringen. har pekat på vikten av att inte låsa regleringen till ordföranden i tingsrätt respektive den som har svarat för beredningen av målet i hovrätt. Frågan har beaktats i promemorian. Där framhålls att det skulle innebära en ökad risk för fel att lämna över akten till någon annan som skall sköta rapporteringen liksom att extra arbete måste utföras. Regeringen anser att det finns fog både för remissynpunkterna och ställningstagandet i promemorian. I linje med vad i har påpekat måste emellertid rätten i praktiken ordföranden respektive referenten i målet känna till vilka frihetsberövanden som har förekommit för att kunna ta ställning till frågan om en fakultativ avräkning kan komma i fråga. Det framstår därför som lämpligast att dessa också åläggs att svara för rapporteringen av frihetsberövanden. Det kan bortses från de fåtaliga fall då två lagfarna domare deltar och den som inte är ordförande är referent. I enlighet med påpekande bör ansvaret för uppgiftslämnande och rapportering i hovrätten åvila den som ansvarat för målet som referent vid dess avgörande. För bör rapporteringsskyldigheten fullgöras av rotelinnehavaren, dvs. den revisionssekreterare som ansvarar för målets beredning. Så som har föreslagits i promemorian bör det i författning anges att ansvaret för uppgifter om frihetsberövanden och för rapporteringen till kriminalvården respektive åvilar ordföranden, och i högre rätt, referent respektive rotelinnehavare och alltså inte den fullsuttna rätten. Detta kan lämpligen regleras i föreskrift om avfattning av dom och slutligt beslut i brottmål (DVFS 1993:21, B 86). 7 Tidsplanering av mål i tingsrätt Regeringens förslag: Så snart det lämpligen kan ske bör i tvistemål och i mål om enskilt åtal en tingsrätt upprätta en tidsplan för målets handläggning, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. Regler om att tidpunkten för huvudförhandling skall bestämmas så snart förberedelsen har avslutats och om möjligt efter hörande av parterna upphävs. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens såvitt gäller tidsplaner i tvistemål. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att tidpunkten för huvudförhandling skall bestämmas . Remissinstanserna: förslag har fått ett mycket gott mottagande. Två remissinstanser, nämligen och redovisningskonsulters förbund, vill till och med gå något längre genom en sådan skärpning av lagtexten att tidsplaner blir vanligare än enligt utredningsförslaget. Den enda remissinstans som är kritisk är Hovrätten för , som menar att förslaget leder till en alltför detaljerad lagstiftning och att det låser domstolens handlingsfrihet. har åtskilliga synpunkter på frågor om hur och när tidsplaner bör upprättas. Även promemorians förslag har fått ett gott mottagande. Till de mycket positiva hör och . avstyrker dock med hänvisning till att förslaget kan innebära effektivitetsförluster genom att domstolarna reserverar huvudförhandlingstider som inte blir utnyttjade. är inne på samma linje och menar att en tingsrätt inte skall bestämma tid för huvudhandling annat än när en sådan förhandling antagligen blir nödvändig. hävdar att det kan vara svårt att tolka uttrycket och avstyrker förslaget. Hovrätten över och vill behålla bestämmelsen om att huvudför- handlingstiden om möjligt skall bestämmas efter hörande av parterna. Skälen för regeringens förslag: Enligt 42 kap. 6 § tredje stycket RB skall tingsrätten i tvistemål driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Vidare bör rätten så snart det lämpligen kan ske höra parterna angående målets handläggning. Dessa bestämmelser tillkom på initiativ av som också föreslog en uttrycklig bestämmelse om att rätten efter samråd med parterna möjligt skulle upprätta en plan för målets handläggning, om det inte var obehövligt med hänsyn till målets beskaffenhet (se SOU 1982:26 s. 495 f.). Som skäl för tidsplaner framhöll utredningen särskilt de effektivitetsvinster som skulle kunna uppstå genom att en plan tvingar både rätten och parterna att redan i början av handläggningen tänka igenom vad som skall ut och genom att en plan bestämmer förhandlingstiderna redan från början. Departementschefen delade utredningens uppfattning om vikten av att det upprättas en tidsplan för målets handläggning, men han lät inte detta komma till något direkt uttryck i sitt förslag till lagtext (se prop. 1986/87:89 s. 85 f.). Såvitt kunnat utröna är det inte särskilt vanligt att det upprättas en tidsplan för handläggningen av ett mål. Utredningen anser att de skäl som hade för att föreslå en särskild lagregel alltjämt har bärkraft. I betänkandet föreslås därför att det till 42 kap. 6 § RB läggs en regel om att rätten så snart det lämpligen kan ske bör upprätta en plan för målets handläggning, om det inte är obehövligt. Remissutfallet är nästan genomgående positivt. Tidsplaner för förberedelsen av tvistemål kan enligt regeringen i allmänhet bidra till att förfarandet blir snabbt och effektivt. Det är värt att särskilt framhålla att en komprimerad handläggning av ett mål medför att såväl partsrepresentanter som domarna slipper att läsa in målet vilket kraftigt kan reducera kostnaderna för handläggningen. Förslagen om uppehåll i huvudförhandling (avsnitt 5) bör dessutom kunna bidra till förbättrade möjligheter att planera för huvudförhandling på ett sätt som gynnar en snabb och effektiv handläggning. Regeringen anser att tidsplaner bör upprättas betydligt oftare och att den bästa vägen att säkerställa det resultatet är lagstiftning. Det finns emellertid en del mål i vilka upprättande av en tidsplan skulle sakna mening på grund av att en dom med säkerhet kan antas komma inom en näraliggande framtid eller där man av annat skäl kan förutse förfarandets gång även utan en plan. Utredningen exemplifierar inga sådana fall men en del enkla familjerättsliga mål och småmål kan höra dit. Att ett mål är av enkel beskaffenhet innebär emellertid i första hand endast att en tidsplan är lätt att upprätta och kan göras mera precis än annars och alltså inte i sig att någon tidsplan inte behövs. Ett annat exempel på fall där rätten kanske inte i inledningsskedet behöver upprätta någon tidsplan är sådana där man med visst fog kan ifrågasätta om avvisning bör ske. Ytterligare exempel är att rätten efter svaromålet kan ge slutförelägganden till parterna. En bestämmelse om tidsplaner bör därför, som utredningen föreslagit, göra undantag för de fall i vilka någon tidsplan inte behövs. Till grund för behovsbedömningen bör endast läggas förhållandena i det enskilda fallet och därför bör i lagtexten anges att tidsplanen skall vara obehövlig på grund av målets beskaffenhet eller av annat särskilt skäl. En parts önskemål om att det skall upprättas en tidsplan bör tillmätas stor betydelse. Att ett mål är invecklat är givetvis inget som gör en tidsplan obehövlig utan är snarare ett gott tecken på att en tidsplan behövs för att rätten skall kunna hålla ett fast grepp över handläggningen. Innan det har kommit in något svaromål är underlaget för att upprätta en tidsplan i de allra flesta fall alltför magert. Dessutom kan sannolik- heten för att det rör sig om ett tredskodomsfall vara beaktansvärd. Det naturliga är därför att tidsplanen upprättas efter det att ett muntligt eller skriftligt svaromål har avgetts. Upprättande bör ske i samband med att rätten hör parterna över målets handläggning. För de fall där svaromålet varit skriftligt kan i allmänhet reglerna i 42 kap. 10 § RB om telefonsammanträde passa för detta ändamål. Enligt utredningen bör tidsplanen innefatta en fullständig planering enligt vilken målet drivs framåt mot ett avgörande och som förhindrar att handläggningen avstannar. Utredningen anser att en tidsplan givetvis skall innehålla dag för huvudförhandling i målet och att planen vidare kan ange när parterna senast skall komma in med slutliga bevisuppgifter eller andra kompletterande uppgifter. Fullständiga tidsplaner kan emellertid ha sina problem, eftersom det finns mål som är så komplexa att det inte är möjligt att redan när svaromålet kommer in med någon grad av säkerhet skåda längre fram än till de närmaste handläggningsåtgärderna. I sådant fall måste en första tidsplan kunna begränsas till de närmaste handläggningsåtgärderna, vilket leder till att en förnyad plan måste upprättas under målets senare handläggning. Regeringen vill dock betona vikten av att en tidsplan såvitt möjligt blir fullständig redan från början och får omfatta även tidpunkt för en huvudförhandling. Enligt nuvarande regler i 42 kap. 20 § skall visserligen tiden för huvudförhandlingen bestämmas först efter det att förberedelsen avslutats. I departementspromemorian föreslås att den regeln ersätts av en regel om att tidpunkten bestäms . Regeringen anser att en bestämmelse i ämnet helt kan undvaras. Det är generellt sett bättre att några bokade huvudförhandlingar ställs in när parterna träffat förlikning än att vissa färdigberedda mål får vänta långa tider på att det skall finnas utrymme för en huvudförhandling. Förhållandena kan emellertid växla något från tingsrätt till tingsrätt beroende på hur den är organiserad. En faktor som kan behöva beaktas är de möjligheter som finns att när en bokad tid för huvudförhandling blir oanvänd kalla i ett annat mål med förkortat varsel till ombud och andra och här spelar in hur advokatförhållandena på orten är. Även antalet domare vid domstolen kan vara en faktor som påverkar lämpligheten av att binda upp tider för s.k. tremannasitsar. Den bestämmelse som finns i 42 kap. 20 § RB om att tiden för huvudförhandlingen skall bestämmas så snart förberedelsen avslutats bör sålunda utgå med hänsyn till att tidpunkten för huvudförhandlingen skall kunna bestämmas i tidsplanen. Det samråd med parterna som enligt samma paragraf skall förekomma och som otvivelaktigt behövs bör komma till stånd inom ramen för den planering av handläggningen som skall ske enligt 6 §. Vid förberedelsen av mål som avser enskilt åtal gäller enligt 47 kap. i stor utsträckning regler som överensstämmer med reglerna i 42 kap. samma balk om förberedelse i tvistemål. Det saknas anledning att inte behandla frågor om tidsplanering och bestämmande av tid för huvudförhandling m.m. i mål om enskilt åtal på samma sätt som man behandlar motsvarande frågor för tvistemål och därför bör vissa justeringar göras även i det förstnämnda kapitlet. 8 Preklusion i tvistemål i tingsrätt Regeringens förslag: I ett dispositivt tvistemål skall tingsrätten kunna meddela parterna att förberedelsen skall anses vara avslutad vid en viss senare tidpunkt. Efter denna tidpunkt skall en part få åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis endast om parten gör sannolikt att han eller hon har haft en giltig ursäkt att inte göra det tidigare eller om ett tillåtande av åberopandet inte innebär att målets prövning fördröjs i någon väsentlig mån.