prop · GN0367 · 2000-01-01 00:00:00 — har påpekat att det vid en jämförelse mellan 48 kap. 8 § och 6 § strafföreläggandekungörelsen kan framstå som tveksamt till vem beskedet skall skickas när den misstänkte har ombud. Det framstår för de flesta fall som mest ändamålsenligt att beskedet i de nu avsedda fallen skickas till ombudet. Att denne är behörig att ta emot handlingar i saken på den misstänktes vägnar framgår också av 48 kap. 10 § andra stycket RB. Att föreskriva att alla besked i dessa fall skall sändas enbart till ombudet är emellertid mindre lämpligt, bl.a. av det skälet att ett ombud inte är behörigt att godkänna strafförelägganden avseende villkorlig dom. Regeringen anser därför att nuvarande mer flexibla ordning bör bestå. 4.3 Godkännande av strafföreläggande 4.3.1 Nuvarande ordning Ett strafföreläggande godkänns genom att den misstänkte undertecknar och tillställer behörig mottagare en förklaring att han erkänner gärningen och godtar det straff och den särskilda rättsverkan samt det enskilda anspråk som upptagits i föreläggandet ( 48 kap. 9 § RB). Enligt föreskrifter från Riksåklagaren är behörig mottagare normalt åklagarmyndigheten i , närmare bestämt den lokala åklagaren i . Strafföreläggandesystemet uppdateras manuellt med uppgiften om ett skriftligt godkännande. Vid tveksamhet är det den åklagare som utfärdat föreläggandet som prövar om godkännandet skall gälla eller inte. Ett strafföreläggande kan också godkännas genom betalning om det inte avser annat än böter och avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond (48 kap. 11 § RB). Godkännande genom betalning registreras automatiskt i strafföreläggandesystemet via postgirot. Det innebär att någon försändelse från den misstänkte inte behöver granskas. Systemet behöver heller inte uppdateras manuellt, om hela det förelagda beloppet betalats och inga oklarheter framkommit. Ett godkännande genom betalning har samma verkan som om den misstänkte skickat in ett skriftligt godkännande. 4.3.2 Godkännande genom betalning Regeringens förslag: Möjligheten att godkänna ett föreläggande genom betalning utökas till att också omfatta annan särskild rättsverkan som innebär betalningsskyldighet än avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Riksåklagaren har dessutom föreslagit att också förelägganden som upptar sakförverkanden, enskilt anspråk eller villkorlig dom skall kunna godkännas genom betalning av böter och avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond eller annan särskild rättsverkan som avser betalning. Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. i är tveksam när det gäller att godkänna enskilda anspråk genom betalning av böter m.m. men vill ändå inte avstyrka förslaget. motsätter sig förslaget utom när det gäller särskild rättsverkan som avser betalningsskyldighet. Skälen för regeringens förslag Särskild rättsverkan som innebär betalningsskyldighet När ett strafföreläggande utfärdas kan det, som tidigare nämnts, utöver ett bötesbelopp även omfatta villkorlig dom, enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet eller särskild rättsverkan, t.ex. egendoms förverkande, eller avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond. Även kostnad för blodprovstagning och blodundersökning som avser den misstänkte och som har gjorts för utredning om brottet skall omfattas av föreläggandet. När det gäller sådana kostnader tillämpas bestämmelserna om särskild rättsverkan, se 48 kap. 2 § tredje stycket RB. Såväl värdeförverkande, som kan åläggas med stöd av en rad olika författningar, som annan särskild rättsverkan som innebär betalningsskyldighet, omfattas av reglerna om uppbörd enligt bötesverkställighetslagen (1979:189). Alla sådana belopp i ett enskilt strafföreläggande läggs samman och anges på postgiroinbetalningskortet. Om den misstänkte betalar in hela beloppet, torde man kunna utgå från att han godtar föreläggandet i även dessa delar. Med en sådan regel blir systemet också mer konsekvent eftersom alla former av betalningsskyldighet som uppbärs av staten kan godkännas antingen skriftligt eller genom betalning. Förslaget bör därför genomföras i den delen. Enskilt anspråk, villkorlig dom och sakförverkande Enligt promemorian är godkännande genom betalning det effektivaste sättet för godkännande, varför möjligheterna till detta bör utvidgas så långt det går utan att rättssäkerheten minskas. Riksåklagaren har därför föreslagit att betalning av böter och avgift till brottsofferfonden eller annan särskild rättsverkan som innebär betalningsskyldighet skall ses som ett godkännande av ett strafföreläggande som innefattar villkorlig dom, enskilt anspråk och sakförverkande. Riksåklagaren har till stöd för sitt förslag anfört att godkännandet alltid är odelbart oavsett om det sker skriftligen eller genom betalning. Eftersom utgångspunkten är att ett godkännande omfattar alla rättsverkningar av ett föreläggande, oavsett om godkännandet sker skriftligen eller genom betalning, bör enligt Riksåklagaren ett föreläggande kunna godkännas genom betalning också i de nämnda fallen. Genom att det ges tydliga upplysningar i anslutning till föreläggandet bör enligt Riksåklagaren den misstänkte kunna uppfatta innebörden av att han godkänner föreläggandet och att konsekvensen blir densamma, oavsett vilken form för godkännande som väljs. Det är visserligen troligt att vissa resurser skulle kunna sparas om möjligheten att godkänna genom betalning utökas på det sätt som föreslås i promemorian. Enligt regeringens mening kan det dock ifrågasättas om den föreslagna ordningen innefattar tillräckliga rättssäkerhetsgarantier. har påpekat att strafföreläggandet enbart grundas på den misstänktes godkännande. Detta måste därför vara otvetydigt och omfatta allt som förelagts den misstänkte. Regeringen delar den uppfattningen. Det kan inte uteslutas att den misstänkte inte förstår konsekvensen av betalningen när det gäller annat än det betalningen avser. Förslaget i promemorian kan därför sägas innebära att den misstänkte i sådana fall anses ha godkänt föreläggandet delvis på grund av sin passivitet. Godkännande genom betalning bör mot den bakgrunden inte godtas om föreläggandet omfattar annat än just det betalningen avser. Förslaget i denna del bör alltså inte genomföras. 4.4 Handläggning vid uteblivna godkännanden 4.4.1 Nuvarande ordning Ett strafföreläggande kan utfärdas till godkännande eller till godkännande inom en angiven tidsfrist (48 kap. 2 § RB). Om en tidsfrist angivits får frågan om ansvar för brottet inte tas upp på nytt förrän har gått ut (48 kap. 3 § RB). Ett föreläggande anses godkänt när det skriftliga godkännandet eller betalningen inkommer till en behörig myndighet. Om föreläggandet godkänns inom den utsatta tidsfristen är ärendet avslutat. Detsamma gäller om godkännandet inkommer efter tidsfristens utgång, om åklagaren inte redan utfärdat stämning eller stämningsansökan. I det sistnämnda fallet är godkännandet utan verkan enligt 48 kap. 12 § RB. Mellan av utfärdade förelägganden godkänns aldrig. De flesta av dessa är bestridda eller helt obesvarade förelägganden. Ett antal förelägganden återkallas av åklagare efter invändningar från den misstänkte eller på grund av att felaktigheter upptäckts i föreläggandet. Godkänns inte föreläggandet leder detta alltid till ett nytt beslut av åklagaren. Den vanligaste situationen är att åtal väcks men det förekommer också att åklagaren utfärdar ett nytt föreläggande. Så är t.ex. fallet när den misstänkte bestritt en av flera gärningar och åklagaren skriver av ärendet när det gäller den bestridda gärningen och utfärdar ett nytt föreläggande för övriga brott. Ett nytt föreläggande kan också utfärdas med en ändrad dagsbot, efter påpekande från den misstänkte att inkomstuppgiften i förundersökningen var fel. Det kan också förekomma att den misstänktes invändningar har sådan tyngd att åklagaren efter förnyad åtalsprövning kommer fram till att det inte längre finns tillräckliga skäl för åtal. Till skillnad från ett beslut att utfärda stämning eller stämningsansökan medför ett beslut att utfärda nytt föreläggande eller meddela åtalsunderlåtelse eller ett beslut att inte väcka åtal inte automatiskt att ett godkännande som kommer in därefter är utan verkan. För att förhindra att godkännanden kommer in efter ett beslut att t.ex. utfärda ett nytt föreläggande, återkallas vanligtvis det tidigare strafföreläggandet och den misstänkte underättas om detta. Vid bestridande eller annan invändning som bör leda till att ett nytt strafföreläggande utfärdas samt om någon mindre felaktighet upptäckts, tillämpas alltså i praktiken ordningen att det gamla föreläggandet återkallas. saknar emellertid regler om i vilka situationer ett utfärdat strafföreläggande får återkallas. Enligt praxis anses dock att de kan återkallas i följande situationer: föreläggandet innehåller fel p.g.a. skrivfel, räknefel eller annat liknande förbiseende, föreläggandet innehåller ett materiellt fel som grundar sig på omständigheter som var kända redan vid utfärdandet, nya omständigheter, som inte var kända vid utfärdandet, kan ha tillkommit som medför att ett annat beslut bör fattas, t.ex. ett beslut att väcka åtal, inte väcka åtal, meddela åtalsunderlåtelse eller utfärda nytt strafföreläggande. Den misstänkte måste, som nämnts, underrättas om åklagarens beslut att återkalla föreläggandet. Ett godkännande som sker efter det att den misstänkte fått del av underrättelsen anses vara utan verkan. Om åklagaren i stället beslutar att lägga ned åtalet måste den misstänkte underrättas särskilt om beslutet. Godkännande som sker efter en sådan underrättelse anses vara utan verkan. 4.4.2 Nya regler vid uteblivna godkännanden Regeringens förslag: Om den misstänkte förklarat att han inte godkänner föreläggandet skall åklagaren på nytt kunna ta upp frågan om ansvar trots att tidsfristen för godkännande enligt 48 kap. 3 § RB inte har gått ut. Bestämmelsen i 48 kap. 12 § RB utvidgas så att godkännanden som sker sedan åklagaren utfärdat ett nytt föreläggande eller beslutat att inte väcka åtal för brottet blir utan verkan. Detsamma skall gälla om åklagaren beslutat att lägga ned eller inte inleda förundersökning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. I promemorian berörs dock inte frågan om beslut att lägga ned eller inte inleda en förundersökning. Remissinstanserna: I fråga om möjligheten att fatta ett nytt beslut innan tidsfristen gått ut godtar alla remissinstanser förslaget eller har inget att invända mot det. och anser att 48 kap. 3 § RB dessutom skall innehålla en bestämmelse om att ett föreläggande som innehåller fel skall kunna återkallas, varefter ett nytt rättat föreläggande skall kunna utfärdas, trots att tidsfristen inte har gått ut. När det gäller godkännanden som föreslås bli utan verkan godtar remissinstanserna förslaget eller har inget att invända mot det. anser dock att detsamma skall gälla om åklagaren beslutar att lägga ned förundersökningen eller att inte inleda förundersökning. anser också att det i 48 kap. 12 § RB bör införas en bestämmelse som säger att om ett godkännande sker som åklagaren utfärdar stämning m.m. gäller inte godkännandet. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande ordning vad avser avslutande av ett ärende om strafföreläggande på annat sätt än genom godkännande eller utfärdande av stämning eller stämningsansökan innebär vissa praktiska och rättsliga komplikationer. Även om ett strafföreläggande har återkallats och ett nytt föreläggande har utfärdats eller beslut fattats att inte väcka talan kan det tidigare föreläggandet godkännas av den misstänkte med laga verkan ända till dess åklagaren särskilt underrättar om återkallelsen eller beslutet att inte väcka åtal. Åklagaren måste se till att den misstänkte får kännedom om återkallelsen eller beslutet. Det uppstår problem om den misstänkte inte får kännedom om återkallelsen eller beslutet eller om det inte gått att utreda när han fick det. Ett godkännande av det återkallade föreläggandet eller av ett föreläggande som upptar brottsmisstankar som åklagaren skrivit av får ju laga verkan och kan endast upphävas genom undan- röjande eller resning. Handläggningen skulle underlättas betydligt om reglerna renodlades så att ett godkännande som inkommer efter det att åklagaren fattat ett nytt beslut om samma gärningar alltid är utan verkan. Som föreslagit bör, för fullständighetens skull, även beslut om att lägga ned eller inte inleda förundersökning tas med. Rätten för åklagaren att fatta beslut om ett nytt föreläggande eller att fatta beslut i åtalsfrågan, är begränsade av bestämmelsen i 48 kap. 3 § RB. Den innebär i praktiken ofta att åklagaren måste vänta hela den ut- satta fristen innan han fattar ett nytt beslut. Detta medför att förfarandet tar onödigt om den misstänkte bestrider tidigt under en frist som bestämts till exempelvis . Den ger också den misstänkte en frist att ångra sig, vilket gör att ett bestritt ärende måste hållas öppet. Det är visserligen teoretiskt möjligt att i dessa situationer återkalla strafföreläggandet och därefter ta upp ansvarsfrågan på nytt (se Fitger, , 48:10), men detta är en onödig omgång i sammanhanget. Åklagaren bör enligt regeringens mening kunna fatta ett nytt beslut så snart den misstänkte uttryckligen förklarat att han inte vill godkänna det utfärdade föreläggandet. När det gäller och förslag om en uttrycklig bestämmelse i 48 kap. 3 § RB med innebörd att felaktiga förelägganden skall kunna återkallas och ett nytt föreläggande utfärdas är en sådan regel enligt regeringens uppfattning obehövlig. Det förfarande som utbildats i praxis med återkallelse och underrättelse om detta synes fungera utan problem och bör därför kunna tillämpas även utan någon uttrycklig reglering. förslag om att ett godkännande som kommer in som åklagaren utfärdar stämningsansökan inte skall gälla, bör inte heller leda till lagstiftning. Förslaget skulle innebära att man inte så långt det är möjligt utnyttjar det förenklade förfarande som ett godkännande innebär. Den nuvarande ordningen innebär ju att åklagaren skall lägga ned åtalet om han en viss dag har utfärdat en ansökan om stämning och sedan får veta att ett godkännande kommit in men före beslutet. Med förslag skulle detta alltså inte gå utan åklagaren skulle vara tvungen att föra process om saken i domstol utan att det finns några sakliga skäl för det. 4.5 Rättelse av fel i strafföreläggande Regeringens bedömning: Nuvarande ordning när det gäller rättelse av godkända strafförelägganden bör inte ändras. Promemorians förslag innebär att ett strafföreläggande skall kunna rättas utan att den misstänkte ges tillfälle att yttra sig om det är uppenbart att rättelsen saknar betydelse för honom. Riksåklagaren har även föreslagit en regel av innebörd att rättelse inte får innebära att gärningen hänförs under en strängare straffbestämmelse. Remissinstanserna: Alla remissinstanser godtar förslaget i huvudsak. anser dock att förslaget om att gärningen inte får hänföras under en strängare bestämmelse inte skall genomföras. Enligt kan den misstänkte knappast lida någon rättsförlust för att man rättar ett felaktigt angivet lagrum även om det riktiga har en strängare straffskala. anser också att det av lagrummet skall framgå att den misstänkte alltid skall underrättas om en rättelse som gjorts utan hans godkännande. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 48 kap. 12 a § RB skall en åklagaren rätta ett strafföreläggande som har godkänts om det innehåller en uppenbar oriktighet till följd av någons skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende. Den som godkänt föreläggandet skall dock först ges tillfälle att yttra sig. Föreläggandet får inte rättas om denne motsätter sig det. Rättelsen får inte innebära att straffet höjs. Ett misstag som kan inträffa är att åklagaren angivit fel lagrum eller inte angivit något lagrum alls. Genom felen kan det uppstå viss osäkerhet om hur föreläggandet skall hanteras eller bedömas, främst vid den datoriserade bearbetning av innehållet i godkända strafföreläggande som görs för registrering i person- och belastningsregistret för olika underrättelser eller för statistik. I promemorian föreslås därför en regel om att ett strafföreläggande skall kunna rättas utan att den som godkänt föreläggandet ges tillfälle att yttra sig om det är uppenbart att rättelsen saknar betydelse för honom. När möjligheten till rättelse infördes föreslogs i lagrådsremissen en bestämmelse som innebar att om den som godkänt föreläggandet motsatte sig en rättelse skulle en sådan få göras endast om det var uppenbart att rättelsen saknade betydelse för honom (prop. 1982/83:41). Lagrådet kritiserade förslaget med hänvisning till att det med en sådan ordning måste finnas en möjlighet att på ordinär väg överklaga ett beslut om rättelse. I propositionen gjordes bedömningen att det inte fanns skäl att införa särskilda överklaganderegler. Någon möjlighet att rätta ett strafföreläggande om den som godkänt föreläggandet motsatte sig det infördes inte. Promemorians förslag innebär att den som har godkänt ett strafföreläggande inte skall ges tillfälle att yttra sig om det anses uppenbart att rättelsen saknar betydelse för honom. Något tillfälle att motsätta sig en rättelse ges alltså inte. Detta kan sägas vara mer långtgående än det förslag Lagrådet kritiserade i ovan angivna ärende. Ett godkänt strafföreläggande gäller som en lagakraftvunnen dom och grundar sig enbart på godkännandet. Försiktighet måste därför iakttas när det gäller ändringar av det som har godkänts. Enligt regeringens mening finns det starka skäl som talar för att ett beslut om rättelse bör kunna överklagas. Det saknas emellertid nu underlag för ett slutgiltigt ställningstagande i den frågan, liksom för hur det skulle lösas lagtekniskt. Mot denna bakgrund bör den nuvarande ordningen bestå. 5 Sekretess för strafföreläggande och ärenderegistrering 5.1 Nuvarande sekretessreglering för strafföreläggande Sekretesslagen (1980:100) innehåller flera regler som rör strafföreläggande. I 5 kap. finns det regler om sekretess främst med hänsyn till intresset att förebygga eller beivra brott. Enligt 5 kap. 1 § gäller sekretess bl.a. för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. I 7 kap. finns det regler om sekretess med hänsyn främst till skyddet för enskildas personliga förhållanden. Enligt 7 kap. 18 § första stycket 1 gäller sekretess i verksamhet som avser förande av eller uttag ur register bl.a. för uppgift som har tillförts det särskilda register som förs över strafförelägganden. Sekretessen är absolut. Sekretessen gäller dock inte för registrering som avses i 15 kap. 1 §, dvs. Av 7 kap. 18 § andra stycket följer att sekretess inte heller gäller för uppgift i ärende om strafföreläggande. Bestämmelserna i 14 kap. om utlämnande till andra myndigheter och enskild är dessutom tillämpliga. I 9 kap. finns det regler om sekretess med hänsyn främst till skyddet för enskilds förhållanden av såväl personlig som ekonomisk art. Enligt 9 kap. 17 § första stycket gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden, om inte annat följer av 18 §, bl.a. i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål, i angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott, i åklagarmyndighets verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. I 9 kap. 18 § finns det bestämmelser om undantag från sekretessen en- ligt 9 kap. 17 § första stycket. Sekretess gäller således inte för bl.a. beslut huruvida åtal skall väckas, beslut om att förundersökning inte skall inledas och beslut om att förundersökning skall läggas ned samt uppgift i ärende om strafföreläggande. Vidare upphör sekretessen att gälla, om uppgiften lämnas till domstol med anledning av åtal, om inte sekretess för uppgiften skall gälla hos domstolen enligt 16 §, eller uppgiften uppenbarligen saknar betydelse i målet eller finns i handling som har erhållits från annan myndighet där sekretess gäller för uppgiften. 5.2 Nuvarande sekretessreglering för ärenderegistrering 5.2.1 Brådis Alla brottmålsärenden som handläggs inom åklagarväsendet registreras i ett datoriserat ärenderegister, Brådis. I registret antecknas således även ärenden som leder till att strafföreläggande utfärdas. Brådis förs med stöd av förordningen (1995:1006) om registerföring vid åklagarmyndigheterna. Enligt 2 § förordningen får registret användas för framställning av bl.a. strafförelägganden. Med stöd av 4 6 §§ registreras bl.a. personnummer och namn på brottsmisstänkta. Målsättningen är att registret skall ha ett sådant innehåll att det skall vara möjligt att i huvudsak följa handläggningen av samtliga brottmålsärenden utan att behöva ta del av handlingarna i dessa. Registret är konstruerat så att varje ärende kan omfatta en eller flera misstänkta. För varje misstänkt i ett ärende läggs ett diarieblad upp. En misstänkt person kan emellertid vara kopplad till ett eller flera diarieblad. Ett diarieblad är uppdelat i tre delar, en övre del med i huvudsak identitetsuppgifter om den misstänkte, en mellandel med uppgifter om brottsmisstankarna samt en nedre del med dagboksanteckningar. Dagboksdelen kan sägas utgöra själva brottmålsdiariet med alla viktigare händelser registrerade i kronologisk ordning. Där registreras också vissa uppgifter som inte utgör diarieföringsuppgifter enligt 15 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen. Som exempel kan nämnas olika beslut om tvångsmedel som inte expedieras och tjänsteanteckningar. Mellandelen, eller brottsmisstankedelen, innehåller uppgifter som återfinns i dagboksdelen, men uppgifterna är strukturerade så att handläggningen för varje brottsmisstanke kan följas från brottsdatum, datum när brottsanmälan eller förundersökningsprotokoll inkom till datum för beslut i åtalsfrågan. Även här förekommer uppgifter som inte är diarieföringsuppgifter enligt 15 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen. Av bilderna nedan framgår först hur ett diarieblad kan se ut när man går in i systemet med handläggarbehörighet och sedan hur samma diarieblad ser ut för allmänheten. 5.2.2 Hur sekretessen beaktas Det finns inga särskilda sekretessregler för uppgifter i ärenderegistret Brådis. Uppgifter i brottmålsärenden kan emellertid vara föremål för sekretess, främst enligt 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen. Sådan sekretess gäller förstås även för de uppgifter som registrerats i Brådis som inte utgör rena diarieföringsuppgifter. I 9 kap. 18 § sekretesslagen finns det bestämmelser om undantag från sekretessen enligt 9 kap. 17 § första stycket, bl.a. i fråga om beslut om åtal skall väckas, om förunder- sökning inte skall inledas eller beslut att lägga ned en förundersökning. Sekretessreglerna i 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § beaktas i genom att identitetsuppgifter rörande misstänkta och parter, dvs. de uppgifter som återfinns i diariebladets övre del, normalt är sekretessmarkerade. Diarieföringsuppgifter, dvs. uppgifterna i dagboksdelen och brottsmisstankedelen är i princip alltid offentliga. De uppgifter i brottsmisstankedelen och dagboksdelen som inte utgör diarieföringsuppgifter enligt 15 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen är normalt neutraliserade genom att själva identitetsuppgifterna är sekretessbelagda. Detta medför att även övriga uppgifter i brottsmisstankedelen och dagboksdelen kan hållas offentliga. Andra uppgifter i registret än uppgifterna i diariebladets övre del kan vid behov sekretessbeläggas. Detta kan vara fallet när förhållandena är så speciella vid ett visst brott att man redan genom t.ex. brottsrubricering och datumangivelse förstår vem den misstänkte är.