prop · GN03145 · 2000-01-01 00:00:00 — Om företaget inte rättar sig efter föreläggandet, skall inspektionen förelägga det att upphöra med verksamheten. Är det osäkert om anmälningsskyldighet föreligger beträffande viss verksamhet, får förelägga företaget att lämna de upplysningar om verksamheten som behövs för att bedöma om så är fallet. Om ett företag inte lämnar erforderliga upplysningar enligt 6 §, får enligt 8 § förelägga företaget att upphöra med verksamheten. Vid överträdelse av penningtvättslagens regler får enligt 9 § förelägga företaget att göra rättelse. Om rättelse inte sker, får inspektionen förelägga företaget att upphöra med verksamheten. Förelägganden enligt 7 9 §§ får förenas med vite. Enligt 11 § får Finans- inspektionens beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol. 4.6 Lagen om betalningsöverföringar Lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (prop. 1998/99:53, bet. 1998/99:FiU19, rskr. 1998/99:194), trädde i kraft . Syftet med lagen är att betalningsöverföringar till och från utlandet skall bli snabbare och säkrare. Regleringen får i huvudsak anses vara konsumentinriktad. Lagen, som är subsidiär i förhållande till penningtvättslagen, bygger på EG-direktivet (97/5/EG) av om gränsöverskridande betalningar. Lagen innehåller bestämmelser om betalningar som fysiska eller juridiska personer gör från till en mottagare i en annan stat inom EES, eller från en sådan stat till en mottagare i . Betalningen skall därvid utföras av en bank eller ett annat företag, som utför betalningsöverföringar till utlandet, genom att beloppet överförs till en bank eller annat motsvarande företag som betalningsmottagaren anlitar. Lagen är endast tillämplig på betalningar i euro eller någon annan av EES-staternas valutor till ett högsta belopp motsvarande . Lagen gäller inte betalningar som görs på uppdrag av banker eller andra liknade företag. Enligt 3 § skall banker, liksom övriga företag som omfattas av lagen, som verkställer betalningsöverföringar informera kunderna om villkoren för en betalningsöverföring. Informationen skall lämnas skriftligen eller i elektronisk form. Den skall innehålla bl.a. 1) den tid det tar att överföra ett belopp till den bank som betalningsmottagaren anlitar, med angivande av hur tiden beräknas, och den tid det tar från det att betalningsmottagarens bank har tagit emot ett belopp till dess att betalningsmottagarens konto krediteras, 2) hur kundens kostnader för överföringen skall beräknas, 3) den dag banken debiterar beställarens konto respektive krediterar betalningsmottagarens konto och 4) hur de växlingskurser som används beräknas. En bank som har verkställt en betalningsöverföring eller tagit emot ett överfört belopp skall enligt 4 § lämna beställaren respektive betalningsmottagaren tydlig information om överföringen. Informationen skall lämnas skriftligen eller i elektronisk form. Den skall innehålla 1) uppgifter som gör det möjligt för beställaren och betalningsmottagaren att identifiera betalningen, 2) det belopp som betalningsöverföringen avsåg, 3) samtliga kostnader för beställaren respektive betalningsmottagaren och 4) den dag banken debiterat beställarens konto respektive krediterat betalningsmottagarens konto. Om beställaren har angett att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren, skall den bank som betalningsmottagaren anlitar informera honom om detta. Om valuta har växlats, skall den bank som har utfört växlingen informera sin kund om den kurs som har använts. Information behöver inte lämnas enligt denna paragraf om beställaren eller betalningsmottagaren förklarar att han avstår från den. I 5 § erinras om att bestämmelser om underlåtelse att lämna information finns i marknadsföringslagen. I övrigt finns i lagen bl.a. bestämmelser om överenskommelse om tid och kostnader för en betalningsöverföring (6 §), tid för utförande av en betalningsöverföring och ersättning vid försening (7 10 §§), förbud mot avdrag för kostnader (11 §) och om ersättningsskyldighet när en betalningsöverföring inte har genomförts (14 17 §§). 5 Vad är betalningsöverföring? Med betalningsöverföring kan avses en rad olika typer av överföringar av pengar. Det kan röra sig om överföringar mellan olika personer eller företag som befinner sig antingen på samma plats eller på olika platser. Det kan vidare röra sig om kontobaserade överföringar eller överföringar som inte är kontobaserade. En överföring kan dessutom vara gränsöverskridande eller göras inom landets gränser. En betydande del av samtliga överföringar utgörs av kontobaserade betalningar inom ramen för bankernas betalningssystem. Denna typ av betalningsöverföring omfattas av penningtvättslagens bestämmelser eftersom lagen gäller för banker och andra finansiella institut. En särskild typ av överföringar utförs av vad som kan kallas för överföringskontor. Denna typ av verksamhet bygger på att man snabbt skall kunna föra över pengar från ett kontor inom företaget till ett annat eller från ett av företagets ombud till ett annat ombud. I allmänhet sker detta genom att man hos ett kontor mot en avgift överlämnar en summa pengar för att motsvarande summa skall bli tillgänglig hos ett annat kontor för en betalningsmottagare i samma land eller utomlands. Betalningsmottagaren kan vara samma person som den som beställer överföringen. Denna typ av verksamhet finns i stort sett över hela världen. I handlar det uppskattningsvis om ca 200 kontor och ombud som överför pengar på detta sätt. Huvudsakligen är det valutaväxlingskontor, kreditkortsföretag, reseföretag, turistbyråer och tobakshandlare som ägnar sig åt denna verksamhet. En förklaring till att så olikartade typer av företag ägnar sig åt betalningsöverföring är att många av företagen är ombud för ett betalningsöverföringsföretag. Dessa ombud kan ägna sig åt betalningsöverföring endast som en del av företagets huvudsakliga verksamhet. Detta leder till att gruppen företag som ägnar sig åt betalningsöverföring är tämligen heterogen. Till denna typ av överföringar kan även räknas de som görs av personer eller företag som inte är anslutna till någon större kedja av överföringskontor. Penningtvättslagen gäller inte för dessa överföringskontor eller för andra företag eller personer som på liknande sätt ägnar sig åt betalningsöverföring 6 Lagstiftning om betalningsöverföring och penningtvätt 6.1 Penningtvättslagens tillämpningsområde Regeringens förslag: Penningtvättslagen skall gälla för alla företag som ägnar sig åt betalningsöverföring. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna ställer sig i huvudsak positiva till förslaget att utvidga penningtvättslagen till betalningsöverföring. anser att det finns behov av en skyndsam reglering, vilken bör genomföras utan att avvakta resultatet av pågående arbete med att utvidga EG:s penningtvättsdirektiv. är tveksam beträffande behovet av att nu genomföra den föreslagna regleringen. anser sig på grundval av det i promemorian presenterade materialet inte kunna ta ställning till behovet av att nu genomföra den föreslagna lagstiftningen. En lämplig ordning kan enligt myndigheten i stället vara att ta ställning till frågorna i promemorian i samband med att kommande ändringar i EG:s penningtvättsdirektiv och betänkande Betaltjänster (SOU 1995:69) behandlas. ställer sig tveksamt till tidpunkten för ikraftträdande. Verket pekar på betydelsen av att företag inom den gemensamma marknaden omgärdas av så långt möjligt homogena regelverk som skapar lika förutsättningar för konkurrens på den gemensamma marknaden. Sådana hänsyn bör innefatta att medlemsstaternas lagstiftning harmoniseras tidsmässigt. Skälen för regeringens förslag: Penningtvättsfrågor har fått stor uppmärksamhet , inte minst genom Europeiska rådets toppmöte i . I slutsatserna från mötet sägs att penningtvätt är en central del i den organiserade brottsligheten och bör bekämpas varhelst den förekommer. Det allmänna syftet med en reglering av penningtvätt är att förhindra att det finansiella systemet och även annan näringsverksamhet utnyttjas för penningtvätt och därmed motverka att vinster från brott flyter in i den legala ekonomin. Om ett institut som verkar på den finansiella marknaden utnyttjas för tvättning av pengar i större omfattning kan detta allvarligt äventyra sundheten och stabiliteten i det ifrågavarande institutet och minska allmänhetens förtroende för det finansiella systemet. Ett annat huvudsyfte är att bekämpa den ekonomiska och organiserade brottsligheten. Eftersom dessa brott ofta inbringar stora vinster för de kriminella och därmed utgör en drivande kraft för den brottsliga verksamheten är det viktigt att åtgärderna mot penningtvätt är effektiva. har det uppmärksammats, såväl internationellt som nationellt, att andra yrkesgrupper och företag än banker och finansiella institut utnyttjas för penningtvätt. Att hitta effektiva sätt att hindra penningtvätt utanför bankerna och de finansiella instituten är en viktig uppgift för lagstiftaren. Ett skäl för detta, förutom de redan angivna skälen att skydda det finansiella systemet och motverka brottslighet, är att allmänhetens förtroende riskerar att minska för den bransch inom vilken företag som utnyttjas för penningtvätt är verksamma. En effektiv bekämpning av penningtvätt fordrar således att regelverket är heltäckande. En typ av verksamhet som bedömts ligga i riskzonen för penningtvätt är valutaväxling. Detta föranledde att bestämmelserna i penningtvättslagen utvidgades till att omfatta valutaväxlingsrörelse, vilket skedde genom att valutaväxlingslagen infördes. I samband med detta uppmärksammades att betalningsöverföring är en sektor som är sårbar för penningtvätt. I motiven till valutaväxlingslagen framhålls att risken för penningtvätt torde vara lika stor vid betalningsöverföring som vid valutaväxling (prop. 1995/96:216 s. 36). Det bedömdes emellertid att en reglering av betalningsöverföring lämpligen borde avvakta ett ställningstagande till slutbetänkande Betaltjänster, vari föreslås att denna typ av verksamhet skall stå under tillsyn. Förslagen i betänkandet har ännu inte lett till lagstiftning. har både Finanspolisen, vilken är den avdelning inom som har det operativa ansvaret för penningtvätt, och Finans-inspektionen, vilken är den myndighet som har tillsynsansvar för frågor som rör penningtvätt inom det finansiella området, uttalat att det finns ett behov av att reglera betalningsöverföring. Finanspolisen har (dnr EUFI1999/3162), yttrat sig över de föreslagna ändringarna av EG-direktivet mot penningtvätt. Finanspolisen pekar på att utlandstransfereringar, som kan utföras säkrare och till lägre kostnad hos en bank, numera i tilltagande omfattning, om än i mindre belopp , görs via betalningsöverföringsföretag . Det finns enligt regeringens mening skäl för att ifrågasätta det legitima syftet med vissa av dessa transaktioner. FATF, som är det världsledande internationella organet när det gäller att bekämpa penningtvätt, har i sina senaste årsrapporter (1997 1998 och 1998 1999) pekat på att betalningsöverföring, inte minst via överföringskontor, är en sårbar sektor när det gäller penningtvätt. bedömde FATF att betalningsöverföring är en nyckelsektor för penningtvätt. påpekande har innebörden att lagstiftning inte bör genomföras i på ett sådant sätt att det snedvrider konkurrensen till nackdel för svenska företag i förhållande till andra företag på den gemensamma marknaden. Emellertid har flertalet medlemsstater i EU redan infört krav på att företag som ägnar sig åt betalningsöverföring skall omfattas av regler som syftar till att bekämpa penningtvätt. Dessutom påpekar i sitt remissyttrande att lagförslaget inte är av sådan karaktär att de företag som kommer att omfattas av lagens bestämmelser påtagligt hämmas i sin näringsutövning. Mot bakgrund av vad som anförts ovan anser regeringen att det finns ett påtagligt behov av att utvidga penningtvättslagens tillämpningsområde i fråga om betalningsöverföring . Utvidgningen bör därför inte anstå till de föreslagna ändringarna i EG-direktivet slutbehandlats. Regleringen bör inte heller avvakta ett slutligt ställningstagande till förslagen i slutbetänkande Betaltjänster. 6.2 Definition av betalningsöverföring Regeringens förslag: Betalningsöverföring definieras som yrkesmässig överföring av pengar för annans räkning. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att kraven på yrkesmässighet inte bör vara för strikta, eftersom det förekommer att ideella föreningar ägnar sig åt betalningsöverföringar utan vinstsyfte. Det är vidare enligt viktigt att relativt nystartade företag täcks av lagstiftningen. anser att termen betalningsöverföring är mindre lyckad därför att den kan ge intryck av ett mer vidsträckt tillämpningsområde än vad som avses. Termen penningöverföring bör i stället användas. Skälen för regeringens förslag: Definitionen av betalningsöverföring är avgörande för lagens tillämpningområde. De verksamheter som träffas av definitionen kommer att omfattas av åliggandena enligt penning- tvättslagen, medan motsatsen gäller för de verksamheter som faller utanför definitionen. Såsom har påpekats gäller penningtvättslagen för betalningsöverföring som utförs av banker. Definitionen bör utformas på ett sådant sätt att den träffar alla som yrkesmässigt ägnar sig åt betalningsöverföring. Detta bör gälla oberoende av om överföringen sker inom landet eller över gränsen och oberoende av om överföringen är kontobaserad eller inte. Definitionen bör vidare utformas så att den inte omfattar betalningar för varor och tjänster inom t.ex. dagligvaruhandeln och bensinhandeln. Inte heller fysiska transporter av kontanter bör omfattas av definitionen. Den senare frågan kan komma att övervägas på nytt när arbetet med EG- kommissionens förslag till ändringar i penningtvättsdirektivet slutförs. Regeringen anser mot denna bakgrund att betalningsöverföring bör definieras som yrkesmässig överföring av pengar för annans räkning. Vad gäller synpunkter på terminologin kan konstateras att betalningsöverföring till skillnad från penningöverföring är ett begrepp som redan används i lagstiftning (lagen om betalningsöverföringar inom EES). Dessutom undanröjs eventuella oklarheter eftersom begreppet betalningsöverföring genom regeringens förslag blir klart avgränsat genom en särskild definition. Användningen av begreppet bör inte leda till några oklarheter beträffande tillämpningsområdet. 6.3 Lagteknisk lösning Regeringens förslag: Betalningsöverföring skall regleras i valutaväxlingslagen. Lagens rubrik ändras till lagen om valutaväxling och betalningsöverföring. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Penningtvättslagen är uppbyggd på så sätt att den inte innehåller definitioner av de företag som faller under dess tillämpningsområde. I stället hänvisar lagen till annan lagstiftning, t.ex. valutaväxlingslagen, som i sin tur innehåller definitioner av de verksamheter som är underkastade penningtvättslagens bestämmelser. Systematiskt skulle det därför inte passa att definiera och reglera betalningsöverföring direkt i penningtvättslagen. I stället bör betalningsöverföring regleras i särskild lagstiftning till vilken penningtvättslagen hänvisar. Man kan då tänka sig antingen att betalningsöverföring definieras och regleras i en egen lag eller att bestämmelser om betalningsöverföring tas in i en befintlig lag. För att undvika att i onödan tillskapa ny reglering bör betalningsöverföring i första hand regleras i en befintlig lag. Lagen om betalningsöverföringar inom EES passar inte för det ändamålet, eftersom den har ett annat syfte än att förhindra penningtvätt. En tänkbar lag är däremot valutaväxlingslagen. Den infördes huvudsakligen just för att ansluta en viss typ av rörelse, valutaväxling, till penningtvättslagen. Valutaväxlingslagen innehåller, till skillnad från övriga lagar som penningtvättslagen hänvisar till, inte bestämmelser som till övervägande del har andra syften än att tillse att penningtvättslagen skall gälla för en viss typ av verksamhet. Betalningsöverföring bör därför definieras och regleras i valutaväxlingslagen. Penningtvättslagen blir tillämplig på betalningsöverföring genom den hänvisning till valutaväxlingslagen som finns i 2 § penningtvättslagen. En erinran om att penningtvättslagen gäller finns i valutaväxlingslagen. För att tydliggöra att lagen även omfattar betalningsöverföring bör den byta rubrik till lagen om valutaväxling och betalningsöverföring. 6.4 Närmare utformning av lagen Regeringens förslag: Valutaväxlingslagens bestämmelser om anmälningsplikt, åtgärder mot penningtvätt, upplysningsskyldighet, ingripanden m.m., överklaganden och avgifter skall gälla även för företag som ägnar sig åt betalningsöverföring. Skyldigheten att anmäla verksamheten till skall dock inte vara begränsad till företag som ägnar sig åt betalningsöverföring i väsentlig omfattning. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslagen eller lämnar dem utan erinran. Riksåklagaren, , , och pekar dock på att förslaget i promemorian att begränsa kretsen av anmälningsskyldiga till sådan företag som bedriver verksamhet i väsentlig omfattning skulle leda till tillämpningssvårigheter och brister i lagstiftningen. Riksåklagaren, , och Global Refund/Western Union menar att förslaget behöver preciseras när det gäller frågan om ett ombud eller en agent skall vara skyldig att anmäla sin verksamhet till . Om förslaget skall ha den lydelse som föreslås i promemorian leder detta enligt och till att följdändringar krävs i penningtvättslagen. I annat fall skulle lagen inte vara tillämplig på ombud eller agenter i erforderlig utsträckning. Skälen för regeringens förslag: För att lagstiftningen skall bli effektiv fordras att en ansvarig myndighet har överblick över vilka företag som yrkesmässigt ägnar sig åt betalningsöverföring. En första fråga är därför om betalningsöverföring bör vara underkastad krav på tillstånd eller om det är tillräckligt med anmälningsplikt. Frågan berördes av , vilken föreslog att tillstånd skulle krävas av företag som ägnar sig åt betalningsöverföring. Frågan om krav på tillstånds- eller anmälningsplikt för valutaväxlingsrörelse behandlades därefter utförligt i förarbetena till valutaväxlingslagen (prop. 1995/96:216, s. 37 39). Det ansågs där inte motiverat att ställa valutaväxlingsrörelse under samma omfattande tillsyn som gäller för banker och andra kreditinstitut eftersom valutaväxlingsrörelse inte har påverkan på det finansiella systemets stabilitet. Det bedömdes därför vara tillräckligt med ett anmälningsförfarande för valutaväxlingsrörelse. Något skäl för att nu ändra den bedömningen har inte framkommit. Resonemanget avseende valutaväxlingsrörelse är tillämpligt även på betalningsöverföring. Detta leder till slutsatsen att det för valutaväxlingsrörelse liksom för betalningsöverföring räcker med att ålägga respektive verksamhet en anmälningsplikt. Förslaget i promemorian att anmälningsskyldigheten, i likhet med vad som gäller för valutaväxlingsrörelse, endast skall avse företag som driver verksamhet i väsentlig omfattning har kritiserats av flera remissinstanser. pekar bl.a. på att marknaderna för valutaväxling och betalningsöverföring skiljer sig åt och att det därför kan finnas behov av att utforma regelverket med hänsyn till dessa olikheter. Inspektionen framhåller att valutaväxling normalt tillhandahålls i egen regi, medan betalningsöverföring typiskt sett bedrivs via underagenter eller ombud. Företagen på respektive marknad kan därför, menar inspektionen, komma att behandlas olika vid tillämpningen av valutaväxlingslagen och penningtvättslagen beroende på hur verksamheten organiserats. Riksåklagaren menar att promemorians lagförslag innebär att företag som ägnar sig åt betalningsöverföring i en omfattning som är inte är väsentlig och som därför enligt promemorians förslag inte skulle omfattas av penningtvättslagen kan befaras komma att utnyttjas för penningtvätt. Regeringen menar att det är viktigt att den nya lagstiftningen blir så effektiv som möjligt. För att komma tillrätta med det problem som bl.a. Riksåklagaren pekat på, anser regeringen att anmälningsskyldigheten inte bör begränsas till verksamhet som bedrivs i väsentlig omfattning. Konsekvensen av det anförda blir att alla företag som yrkesmässigt ägnar sig åt betalningsöverföring skall anmäla verksamheten till . Härigenom undanröjs oklarheterna avseende anmälningsplikt för ombud och agenter, eftersom dessa blir anmälningsskyldiga så snart de yrkesmässigt ägnar sig åt betalningsöverföring Med hänsyn till de av beskrivna skillnaderna mellan marknaderna för valutaväxling och betalningsöverföring finns det inte skäl att ta bort väsentlighetskravet i fråga om valutaväxlingsrörelse. Genom att lagen behålls oförändrad på denna punkt krävs inte heller i fortsättningen att t.ex. hotell som i begränsad utsträckning erbjuder en möjlighet att växla pengar anmäler verksamheten till . En konskvens av att anmälningsplikten gäller för alla företag som yrkesmässigt ägnar sig åt betalningsöverföring blir att alla dessa företag, också ombud och agenter, underkastas bestämmelserna i penningtvättslagen. Detta är en fördel eftersom det är de företag som har direktkontakt med kunden som har störst förutsättningar att bedöma om det finns skäl att misstänka penningtvätt. Härigenom tillgodoses och synpunkt att penningtvättslagen bör kompletteras i fråga om de ombud som enligt promemorians förslag inte skulle ha omfattats av penningtvättslagstiftningen trots att de ägnar sig åt betalningsöverföring. När det gäller frågan om vem som skall fullgöra anmälningsskyldigheten har framfört att det är möjligt att betrakta avtal mellan huvudagent/huvudman och underagent/ombud som entreprenadverksamhet i analogi med regleringen av banktjänster genom ombud samt att ansvaret för tillämpningen av penningtvättslagen i sådana fall bör falla på huvudagenten/huvudmannen. Detta är emellertid en svårframkomlig väg. För det första vore det svårt att på ett rimligt sätt definiera den grupp av företag som i så fall skulle betraktas som huvudagenter/huvudmän. Det finns nämligen betydande skillnader mellan dessa olika företag vad gäller organisationsform och uppgifter inom betalningsöverföringen. Detta beror bl.a. på att gruppen torde behöva innefatta såväl företag som driver den huvudsakliga verksamheten, dvs. det egentliga betalningsöverföringsföretaget, som ombud och agenter. För det andra riskerar den av skisserade lösningen att medföra problem i de fall betalningsöverföring bedrivs från ett företag som inte har fast etablering i utan endast avtal med ombud. I dessa fall saknas praktiska möjligheter att tvinga huvudmannen att anmäla ombudens verksamhet. Slutsatsen är att samtliga företag, även ombud och agenter, som yrkesmässigt ägnar sig åt betalningsöverföring bör vara skyldiga att anmäla verksamheten till . Även om anmälningsskyldigheten åvilar ombud och agenter finns det naturligtvis inget som hindrar att en huvudman för dessa faktiskt ombesörjer anmälan. Liksom när det gäller valutaväxlingsrörelse bör föra ett register över de företag som anmält att de ägnar sig åt betalningsöverföring. Huvuddelen av valutaväxlingslagens bestämmelser bör gälla för betalningsöverföring. I valutaväxlingslagen finns, förutom bestämmelser om anmälningsplikt, en föreskrift om att lämna uppgifter till samt möjligheter för inspektionen att ingripa genom förelägganden. Därutöver finns regler om överklaganden och avgifter. Dessa regler bör gälla även för företag som ägnar sig åt betalningsöverföring. I flertalet paragrafer behöver inga ändringar göras.