prop · GN0389 · 2000-01-01 00:00:00 — Regeringen delar alltså den bedömning som görs i promemorian. Det följer dock av allmänna principer att näringsidkaren har bevis- bördan för att information har lämnats i enlighet med vad som föreskrivs i lagen. Det lär också följa av allmänna principer att det är näringsidkaren som har bevisbördan för att konsumenten har gett sitt samtycke till att en tjänst har fått börja fullgöras innan ångerfristen har löpt ut. 6.13 Skydd mot lagval som ger konsumenten ett sämre skydd Regeringens förslag: Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet skall inte gälla i fråga om regler om distansavtal, om den lag som gäller för avtalet med bortseende från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och den lagen ger konsu- menten ett bättre skydd än den lag som anvisas i villkoret. Se 23 §. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 75 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning i sak mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: När ett avtal har anknytning till flera olika länder måste det avgöras vilket lands lag som skall tillämpas på avtalet. Lagvalet bestäms av internationellt privaträttsliga regler. Konventionen (d. ) om tillämplig lag för avtalsförplik- telser (Romkonventionen) har införlivats med svensk rätt genom lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Konventionens huvudprincip är att avtalsparterna har rätt att själva bestämma vilket lands lag som skall tillämpas på avtalsförhållandet (se artikel 3.1 och 3.2). Beträffande vissa avtal i konsumentförhållanden gäller särskilda lagvalsregler enligt artikel 5. Den artikeln är tillämplig på avtal om leverans av varor eller utförande av tjänster åt en person (konsumenten) för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet och på avtal om kredit för sådana prestationer. Enligt artikel 5.2 får parternas val av tillämplig lag inte medföra att konsu- menten berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i lagen i det land där han eller hon har sin vanliga vistelseort. Detta gäller om avtalet föregicks av ett särskilt anbud riktat till konsumenten i det landet eller av annonsering där och konsumenten där vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna. Det gäller vidare om den andra parten eller dennes representant mottog konsumentens beställning i det landet, eller om avtalet avser försäljning av varor och konsumenten reste från det landet till ett annat land och gjorde sin beställning där, förutsatt att konsumentens resa arrangerades av säljaren i syfte att förmå konsu- menten att köpa. Bestämmelsen i artikel 5 skall inte tillämpas på transportavtal eller avtal om utförande av tjänster, om tjänsterna skall utföras uteslutande i ett annat land än det där konsumenten har sin vanliga vistelseort. Den skall dock tillämpas på avtal om en kombination av resa och inkvartering för ett gemensamt pris (se artikel 5.4 och 5.5). Konventionen är bindande för EU:s medlemsstater men anger uttryck- ligen att om det i EG-rättsakter finns avvikande regler, så skall dessa tillämpas (se artikel 20). Enligt artikel 12.2 i distansavtalsdirektivet skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att konsumenten inte berövas det skydd som ges i direktivet genom att ett tredje lands lag väljs som tillämplig rätt med avseende på avtalet, om avtalet har nära anknytning till en eller flera medlemsstaters territorium. Denna bestämmelse är allmänt sett förmånligare för konsumenten än bestämmelserna i . Till skillnad från Romkonven- tionen, där vissa avtal är undantagna från tillämpningsområdet för artikel 5, gäller bestämmelsen i distansavtalsdirektivet alla distansavtal. Vidare är det så att Romkonventionens särreglering för avtal i konsumentförhållanden är begränsad på det sättet att den aktuella bestämmelsen endast säger att konsumenten inte får berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i det land där han eller hon har sin vanliga vistelseort. Direktivet innehåller inte någon mot- svarande begränsning. Eftersom distansavtalsdirektivets bestämmelse om skydd mot lagvals- klausuler således avviker från Romkonventionens bestämmelser härom, måste det i den nya lagen införas en bestämmelse som säkerställer att konsumenten inte berövas det skydd som ges i direktivet genom att det i ett avtal tas in ett villkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet. En motsvarande bestämmelse med samma syfte finns i bl.a. 13 § avtalsvillkorslagen. Enligt den bestämmelsen gäller ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skall tillämpas på avtalet inte i fråga om regler om oskäliga avtalsvillkor, om den lag som gäller med bortseende från villkoret är lagen i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd mot oskäliga avtalsvillkor. Som Juridiska fakultetsstyrelsen vid anmärker har bestämmelsen i avtalsvillkorslagen visserligen diskuterats (se i 1995, s. 189 f.), men bestämmelsen i distansavtalslagen bör likväl nu utformas efter förebild av bestämmelsen i avtalsvillkorslagen. 6.14 Gemenskapsregler och konsumentinformation Regeringens bedömning: Det är inte nödvändigt med någon särskild lagstiftningsåtgärd för artikel 13 i distansavtalsdirektivet. Det är en samhällelig uppgift att informera konsumenterna om lagen. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 77 f.). Remissinstanserna: anser att vad som sägs i artikel 13 skall framgå av distansavtalslagen. Inga andra remissinstanser har några invändningar. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 13.1 i distans- avtalsdirektivet skall bestämmelserna i direktivet tillämpas i den utsträckning det inte finns särskilda gemenskapsregler som reglerar vissa typer av distansavtal i deras helhet. Regeringen instämmer i prome- bedömning att det inte är nödvändigt med någon särskild lagstiftningsåtgärd för artikel 13.1. Detsamma gäller för artikel 13.2, där det sägs att när särskilda gemenskapsregler innehåller bestämmelser som endast reglerar vissa aspekter av tillhandahållande av varor eller utförande av tjänster skall dessa bestämmelser snarare än bestämmelserna i distansavtalsdirektivet tillämpas på de särskilda aspekterna av distansavtalen. De båda bestämmelserna har dock beaktats vid genomförandet av övriga bestämmelser i direktivet (se t.ex. avsnitt 6.3.4). Enligt artikel 16 skall medlemsstaterna tillhandahålla lämpliga åtgärder för att informera konsumenterna om den nationella lag som genomför direktivet och, där så är lämpligt, uppmuntra företagar- och arbetstagar- organisationer att informera konsumenterna om sina uppförandekoder ( codes of practice ). För att distansavtalslagen skall kunna ge konsumenterna ett gott skydd är det viktigt att den blir allmänt känd. Som framgår av artikel 16 är det en samhällelig uppgift att informera om lagen. Informationsverksam- heten kan bedrivas i olika former. En uppgift är att bland allmänheten sprida upplysning om lagens grundläggande regler om informationsskyldighet och ångerrätt. Detta kan lämpligen ske genom en allmänt utformad information i form av t.ex. broschyrer. Denna information bör spridas både i anslutning till lagens ikraftträdande och därefter. Det är en naturlig uppgift för att svara för att sådan information kommer till stånd. Även kommer att ta fram informationsmaterial. Vid sidan av den allmänna informationen kan det finnas behov av möjligheter för konsumenterna att få mera direkt information samt råd och hjälp i konkreta situationer. Här blir kommunernas information och rådgivning av särskild betydelse. Även bör kunna spela en roll. Som anför bör informationsinsatser även riktas mot små och medelstora företag. Regeringen utgår från att näringslivets egna organisationer kommer att bistå företagen med nödvändig information. 7 Ikraftträdande m.m. Regeringens förslag: Distansavtalslagen skall träda i kraft , då hemförsäljningslagen skall upphöra att gälla. Lagen skall vara tillämplig enbart på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet skall äldre bestäm- melser gälla. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 79). Remissinstanserna har inte några invändningar. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 15.1 i distansavtals- direktivet skall medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författ- ningar som är nödvändiga för att följa direktivet senast efter det att direktivet har trätt i kraft. Direktivet trädde i kraft , då det offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Det skall således vara genomfört . Distansavtalslagen bör kunna träda i kraft , då hemförsäljningslagen skall upp-höra att gälla. I enlighet med allmänna principer blir den nya lagen tillämplig endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet och på marknadsföring efter denna tidpunkt, om inte något annat föreskrivs. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet bör äldre bestäm- melser gälla. En särskild övergångsbestämmelse behövs om det. 8 Ekonomiska konsekvenser Regeringens bedömning: De föreslagna reglerna torde inte leda till några ökade kostnader för det allmänna. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 81). Remissinstanserna: framhåller att det behövs betydande informationsinsatser gentemot konsumenterna och menar att det därför är nödvändigt att får ett resurstillskott. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna reglerna torde inte leda till några ökade kostnader för konsumentvägledare, eller domstolar. De informationsinsatser från det allmännas sida som blir nödvändiga kommer att medföra en belastning för , som har det huvudsakliga ansvaret för dessa åtgärder. Regeringens bedömning är dock att skall klara åtgärderna inom ramen för befintliga anslag. Sammantaget saknas anledning att anta att förslaget kommer att medföra några ökade kost- nader för det allmänna. 9 Författningskommentar 9.1 Inledande kommentarer Lagen om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen) ersätter hemförsäljningslagen (1981:1361). Distans- avtalslagen ansluter nära till hemförsäljningslag samt genomför dels EG-direktivet (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal (distansavtalsdirektivet), dels EG-direktivet (85/577/EEG) för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (hemförsäljningsdirektivet). I lagen finns inledande bestämmelser om tillämpningsområde (1 §), definitioner (2 §), undantag från tillämpnings- området (3 och 4 §§) och undantag från vissa bestämmelser i lagen (5 7 §§). Av de inledande bestämmelserna framgår även att lagen är tvingande till konsumentens förmån (8 §). Lagen innehåller bestäm- melser om informationsskyldighet vid marknadsföring (9 §) och när avtalet ingås (10 och 11 §§) samt bestämmelser om påföljder vid utebliven informa-tion (12 §). Vidare finns bestämmelser om förutsättningar för konsu-mentens ångerrätt (13 17 §§) och om verkan av att ångerrätten utövas (18 och 19 §§). I lagen anges vad som gäller för kreditavtal vid utövande av ångerrätten (20 §). Slutligen finns en särskild regel om fullgörelse (21 §) samt bestämmelser om behörighet för näringsidkarens ombud (22 §) och om skydd mot lagvalsklausuler (23 §). De delar av författningskommentaren som rör hemförsäljningsavtal bygger i stor utsträckning på uttalanden i motiven till hem- försäljningslag (se prop. 1981/82:40, LU14) och i därefter gjorda ändringar i den lagen (se bl.a. prop. 1986/87:88, LU29 och prop. 1991/92:167, bet. 1992/93:LU3). 9.2 Förslaget till lag om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal Inledande bestämmelser 1 § Denna lag gäller för avtal varigenom en näringsidkare överlåter eller upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsument, om 1. avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande sker på distans (distansavtal), eller 2. avtalet ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe (hemförsäljningsavtal). Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till sådana avtal som anges i första stycket. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.1 och 6.3.2. Lagen gäller distansavtal och hemförsäljningsavtal varigenom en näringsidkare överlåter eller upplåter lös egendom till en konsument eller utför tjänster åt en konsument. Lagen är också tillämplig på marknads- föring som syftar till distansavtal eller hemförsäljningsavtal. Lagen är alltså tillämplig på avtal i konsumentförhållanden. I 2 § anges vad som avses med konsument och näringsidkare. Första stycket Lagen gäller både vid överlåtelse och vid upplåtelse av lös egendom. Termen överlåtelse innebär i huvudsak köp, byte eller gåva. En över- låtelse medför en fullständig övergång av den tidigare innehavarens rätt. Upplåtelse av lös egendom innebär att förvärvaren får en i förhållande till upplåtaren begränsad rätt. Det kan röra sig om t.ex. hyra eller leasing. Med lös egendom avses inte bara lösa saker (levande djur och fysiska föremål såsom hushållsapparater, möbler, böcker, bilar etc.) utan även aktier och andra värdepapper, hyresrätter, bostadsrätter, byggnader på annans mark m.m. Finansiella instrument är dock undantagna från lagens tillämpningsområde såvitt avser hemförsäljningsavtal (se 4 § 2). Syno- nymt med lös egendom används i lagen ordet vara . Denna terminologi stämmer överens med den som används i bl.a. köplagen (1990:931). Lagen gäller inte överlåtelse eller upplåtelse av fast egendom. Således gäller lagen inte t.ex. hyra av en bostadslägenhet eller lokal (jfr 12 kap. jordabalken). Inte heller upplåtelse av en lägenhet med bostadsrätt (jfr 4 kap. bostadsrättslagen [1991:614]) omfattas av lagen. Däremot gäller lagen överlåtelse av en bostadsrätt. Även avtal om tjänster faller under lagen. Det kan vara fråga om arbe- ten på fasta och lösa saker, t.ex. ändrings-, reparations-, installations-, tillverknings- och rivningsarbeten. Det kan också gälla uppdragsavtal som innefattar intellektuella eller konstnärliga prestationer, t.ex. en arkitekts färdigställande av ritningar för en byggnad eller en konstnärs utförande av ett porträtt eller avtal om medicinsk eller annan behandling av djur eller människor. Ytterligare ett exempel på avtal som omfattas av lagen är avtal om förvaring. Vissa tjänster är dock undantagna från lagens tillämpningsområde (se 3 och 4 §§) eller från lagens bestämmelser om informationsskyldighet och ångerrätt (se 7 §) eller enbart ångerrätt (se 14 §). Lagens tillämpningsområde omfattar digitala produkter som levereras elektroniskt, t.ex. genom Internet. Det kan röra sig om t.ex. köp av datorprogram, spel, musik eller filmer som levereras elektroniskt hem över Internet till konsumentens dator. Enligt punkten 1 är lagen tillämplig på distansavtal. Beskrivningen av distansavtal stämmer i sak överens med distansavtalsdirektivets definition (artikel 2.1). Definitionen har förenklats något, men innebörden är avsedd att vara densamma (se nedan). Avgörande för att det skall vara fråga om ett distansavtal är att avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans. Det är alltså inte tillräckligt att ett avtal ingås på distans, utan näringsidkaren måste ha vidtagit någon eller några särskilda åtgärder för att organisera t.ex. en försäljning på distans. Vid handel på Internet är det naturligen så att det är konsumenten som tar det avgörande initiativet till avtalet. Detta saknar i princip betydelse för frågan om lagen är tillämplig. I avsnitt 6.3.2 redovisas överväganden angående innebörden av uttrycket system för distansförsäljning, bl.a. hur begreppet har tolkats vid nordiska departementsöverläggningar. Ytterligare en förutsättning för att det skall vara fråga om ett distansavtal är att kommunikationen uteslutande sker på distans. Detta innebär att det fram till och med det att avtalet träffas, dvs. inbegripet ingåendet av själva avtalet, endast får användas en eller flera tekniker för distanskommunikation (artikel 2.4 i distansavtalsdirektivet). Lagen gäller således inte om näringsidkaren och konsumenten träffas, t.ex. i samband med att avtalet ingås, för att diskutera det närmare avtalsinnehållet. Uttrycket tekniker för distanskommunikation definieras i direktivet och används även i direktivets definition av termen distansavtal. Det har inte bedömts nödvändigt att använda uttrycket i distansavtalslagen. Någon skillnad jämfört med direktivet är dock inte avsedd. Med tekniker (medel) för distanskommunikation avses enligt distans- avtalsdirektivet varje medel som kan användas för ingående av avtal utan att parterna är fysiskt närvarande. Direktivet innehåller en lista med en vägledande förteckning över sådana kommunikationsmedel. Listan fyller samma vägledande funktion vid tillämpning av den svenska lagen. Den har följande innehåll. - Oadresserad trycksak - Adresserad trycksak - Standardbrev - Tidningsannons med beställningskupong - Katalog - Telefon med mänsklig betjäning - Telefon utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater, audiotext) - Radio - Bildtelefon (telefon med bildskärm) - Videotext (mikrodator och TV-ruta) med tangentbord eller berörings- skärm - Elektronisk post - Telefax - Television (teleshopping) Ytterligare ett i praktiken betydelsefullt exempel på medel för distans- kommunikation är användande av Internet. Enligt punkten 2 är lagen också tillämplig på hemförsäljningsavtal, dvs. avtal som ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe. I 2 § anges vad som avses med hembesök. När det gäller utflykter har frågan om den närmare innebörden av uttrycket fast försäljningsställe berörts i prop. 1971:86 s. 90 och SOU 1979:76 s. 141 f. Ett typfall där utflyktsregeln är tillämplig är när en detaljhandlare anordnar en resa för konsumenter till ett näringsställe och där visar och säljer sina produkter. Utflyktsregeln kan dessutom vara tillämplig t.ex. om försäljning sker i samband med att de presumtiva kunderna bjuds på restaurang av säljaren utan att denne arrangerar själva resan till lokalen, jfr den av EG-dom- stolen meddelade domen i mål C-423/97 Vac, S.L. mot . Andra stycket Enligt andra stycket gäller lagen också för marknadsföring som syftar till distansavtal och hemförsäljningsavtal. I 9 12 §§ finns bestämmelser med marknadsrättslig innebörd om informationsskyldighet. 2 § I lagen avses med konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten, hembesök: ett besök i konsumentens eller någon annan konsuments bostad eller på någon annan plats där konsumenten inte endast för stunden befinner sig. Paragrafen innehåller definitioner av konsument, näringsidkare och hem- besök. Definitionerna av konsument och näringsidkare är utformade på samma sätt som i lagen (1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende och med en i sak betydelselös skillnad i fråga om näringsidkardefinitionen lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsu- mentförhållanden. Frågorna har behandlats i avsnitt 6.3.3. Konsumenter är fysiska personer. Lagen är alltså inte tillämplig om köparen är t.ex. ett bolag, ett dödsbo eller en förening. En person skall anses vara konsument om den vara eller tjänst som avtalet gäller är avsedd huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Lagen gäller även om varan eller tjänsten är avsedd att till viss del, dock jämförelsevis mindre väsentlig, användas till annat än enskilt ändamål. Den omständigheten att varan eller tjänsten förvärvas för att överlåtas till någon annan hindrar inte i och för sig att förvärvaren är konsument. Om vidareöverlåtelsen avses ske i förvärvarens näring eller yrke, är lagen dock inte tillämplig. I regel lär ändamålet med avtalet framgå tydligt. I händelse av tvist torde utgångspunkten vara att avsikten hos den som ingår avtalet den vars egenskap av konsument sätts i fråga är avgörande. Avser han eller hon att agera för ändamål som ligger utanför näringsverksamhet, är han eller hon således normalt att anse som konsument. Egenskapen av konsument behöver i princip inte vara synbar för näringsidkaren. Har denne vilseletts av motpartens handlande, lär detta dock ibland vara skäl nog för att lagen inte skall vara tillämplig. Om en vara beställs under ett företags firma, torde sålunda beställaren normalt inte vara att anse som konsument. Definitionen av näringsidkare får antas ha samma innebörd som mot- svarande uttryck i andra konsumenträttsliga lagar (jfr prop. 1994/95:17 s. 88 f.). Uttrycket näringsverksamhet kan översättas ungefär med verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den är att anse som yrkesmässig. Den som annars är näringsidkare men som i ett enskilt fall tillhanda- håller en vara eller en tjänst under sådana förhållanden att han eller hon måste anses handla i sin egenskap av privatperson är inte att anse som näringsidkare i lagens mening. Han eller hon handlar då inte för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. Den omständig- heten att ett avtal av visst slag normalt inte ingår i näringsidkarens rörelse hindrar dock inte i och för sig att lagen är tillämplig. Ett exempel kan vara att ett företag i livsmedelsbranschen säljer ut sin kontorsutrustning för att anskaffa ny. Ytterligare ledning för tolkning av konsumentbegreppet och närings- idkarbegreppet kan hämtas i bl.a. förarbetena till konsumenttjänstlagen (prop. 1984/85:110 s. 139 f. resp. 141 f.) och konsumentköplagen (prop. 1989/90:89 s. 59 f. med hänvisningar). Begreppet hembesök är överfört från hemförsäljningslagen och någon ändring i betydelsen är inte avsedd. För att ett hembesök skall föreligga krävs att näringsidkaren söker upp konsumenten. Om det är konsumenten som har besökt näringsidkaren i dennes affärslokal eller på en auktion, mässa, marknad etc. är det inte fråga om ett hembesök. Den vanligaste formen av hembesök är besök av näringsidkaren i konsumentens bostad. Även besök av näringsidkaren i en annan konsuments bostad räknas som hembesök i förhållande till konsumenten. Detta får betydelse t.ex. i situa- tioner där en person bjuder hem vänner och bekanta och vid bjudningen en representant för ett företag demonstrerar och säljer produkter från företaget. Den konsument som vid en sådan bjudning inhandlar varor har alltså möjlighet att i enlighet med lagens bestämmelser ångra sitt köp. Som hembesök räknas även besök som en näringsidkare avlägger på någon annan plats där konsumenten inte endast för stunden befinner sig. Lagen är således tillämplig när avtalet ingås på arbetsplatsen, på sjukhus, vid konferenser eller på andra platser där konsumenten inte endast för stunden befinner sig, allt under förutsättning att det är näringsidkaren som har sökt upp konsumenten. Med kravet att konsumenten inte endast för stunden skall befinna sig på platsen för försäljningen har avsetts att skära bort sådana fall där konsumenten som hastigast passerar en plats. Däremot är det avsett att lagen i allmänhet skall gälla när konsumenten befinner sig på ett tåg eller bevistar något publikt evenemang.