prop · GN0393 · 2000-01-01 00:00:00 — påpekade också att artikel 7 inte är avsedd att reglera relationerna mellan medlemsstaterna och tredje land utan att definiera de rättigheter som tillkommer varu- märkeshavare i gemenskapen. De behöriga gemenskapsinstitutionerna har alltid möjlighet att genom internationella avtal utvidga konsumtionen till att omfatta varor som förts ut på marknaden i tredje land. Mot bakgrund av det anförda fann att artikel 7.1 i direktivet hindrar nationella regler enligt vilka rättigheter som är knutna till ett varumärke skall anses konsumerade i fråga om varor som under detta märke av innehavaren eller med dennes samtycke förts ut på marknaden utanför EES. Genom Silhouettedomen har avgett ett sådant tolkningsbesked rörande artikel 7.1 i varumärkesdirektivet som berörde i samband med att direktivet genomfördes i varu- märkeslagen. Avgörandet medför att frågan om att införa en bestämmelse om regional, EES-vid, konsumtion i varumärkeslagen bör övervägas på nytt. 5.2 Undantaget från konsumtionsprincipen I fråga om artikel 7.2 i direktivet angavs i den departementspromemoria som omnämns ovan att denna bestämmelse i sak kunde anses vara täckt av 4 § tredje stycket varumärkeslagen (Ds 1992:13 s. 113 f.). Under remissbehandlingen framfördes emellertid kritik mot denna uppfattning. I propositionen påpekades att direktivbestämmelsen till skillnad från bestämmelsen i varumärkeslagen inte var begränsad till fall då en vara förändrats till följd av aktiva åtgärder av annan än kännetecknets inne- havare, utan att direktivbestämmelsen även omfattade naturlig förändring och försämring av en varas beskaffenhet. Vidare angavs i propositionen att det krav som fanns i varumärkeslagens bestämmelse att förändringen skulle vara väsentlig måste tas bort, eftersom ett sådant krav saknades i direktivbestämmelsen (prop. 1992/93:48 s. 90). Mot denna bakgrund ändrades 4 § tredje stycket varumärkeslagen som då erhöll sin nuvarande lydelse. Tolkningen av artikel 7.2 i direktivet behandlas i dom i målet C-337/95 och mot , 1997, s. I-6013 (Diordomen). Målet inleddes genom att en holländsk domstol begärde förhandsbesked från i flera tolkningsfrågor bl.a. avseende artikel 7.2. och (Dior) utvecklar och producerar kosmetiska produkter som anses vara lyxvaror. driver en butikskedja där bl.a. parallellimporterade Diorprodukter såldes. Bakgrunden till målet var att Dior ansåg att hade gjort reklam för produkter på ett sätt som inte motsvarade den bild av lyx och prestige som var knuten till varumärket. I sitt avgörande uttalade att användningen av begreppet särskilt i artikel 7.2 visar att de i denna bestämmelse angivna fallen, dvs. att de märkesskyddade varornas beskaffenhet har förändrats eller försämrats efter att de förts ut på marknaden, endast är exempel på vad som kan utgöra skälig grund för en varumärkeshavare att förbjuda fortsatt marknadsföring av varorna. Vidare uttalade domstolen att när det rör sig om lyxiga och prestigefyllda produkter måste en återförsäljare anstränga sig för att undvika att hans reklam påverkar varumärkets värde genom att skada produkternas dragningskraft, prestigefyllda framtoning och aura av lyx. Med hänsyn till uttalanden om innebörden av artikel 7.2 i direktivet kan det ifrågasättas om innehållet i bestämmelsen i 4 § tredje stycket varumärkeslagen helt överensstämmer med direktiv- bestämmelsen. Frågan om en anpassning av 4 § tredje stycket varu- märkeslagen till artikel 7.2 i direktivet bör därför tas upp till förnyat övervägande. 6 En regel om regional konsumtion införs Regeringens förslag: En bestämmelse om regional konsumtion som motsvarar artikel 7.1 i EG:s varumärkesdirektiv införs i varumärkes- lagen. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 29 f.). Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. och av läkemedel har ifrågasatt om Silhouettedomen utgör ett sådant klarläggande av rättsläget att den bör föranleda en generell regel om regional konsumtion. De har ansett det tveksamt om Silhouettedomen är vägledande för andra fall än sådana där det är fråga om varor med ursprung inom EES (reimport, jfr avsnitt 4.1). har vidare, med hänvisning till medlemsstaternas skyldighet att tolka nationell lagstiftning direktivkonformt, hävdat att det svenska rättsläget redan torde överensstämma med praxis. Även vid har gett uttryck för denna uppfattning. Några remissinstanser har haft synpunkter på bestämmelsens utformning. har ansett att det bör lyftas fram i lagtexten att ensamrätten skall anses förbrukad endast när varan förts ut på marknaden inom EES. Enligt tingsrätten bör vidare rekvisitet fört ut på marknaden ersättas av marknadsfört . Patentbesvärsrätten har framfört invändningar mot att det i den av kommittén föreslagna lagtexten hänvisas till 1 3 §§ varumärkeslagen. Enligt Patentbesvärs- rätten är det tveksamt om sådana andra särskilda varukännetecken som avses i 2 § andra stycket varumärkeslagen bör omfattas av konsumtions- bestämmelsen. Hänvisningen till 3 § varumärkeslagen är enligt Patentbesvärsrätten missvisande eftersom den bestämmelsen som känne- tecken anger diverse beteckningar som saknar känneteckensfunktion. () har betonat vikten av att den nationella lagstiftningen utformas i så nära anslutning till direktivtexten som möjligt. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 4.4.2 innehåller varumärkeslagen inte någon särskild bestämmelse om konsumtion. Enligt praxis har emellertid i gällt att varumärkes- rätten konsumeras oavsett i vilket land som varan med rättighetshavarens tillstånd har förts ut på marknaden. har således tillämpat en princip om global konsumtion. Enligt artikel 7.1 i EG:s varumärkesdirektiv, i dess lydelse efter EES- avtalets tillkomst, ger ett varumärke inte innehavaren rätt att förbjuda användningen av varumärket för varor som av innehavaren eller med hans samtycke har förts ut på marknaden under varumärket inom EES. Direktivet föreskriver alltså regional, EES-vid, konsumtion. Som närmare utvecklas i avsnitt 5.1 ansågs det när direktivet genomfördes oklart om artikel 7.1 utgjorde en s.k. maximiregel som hindrade nationella bestämmelser om global konsumtion. Artikel 7.1 föranledde därför inte någon ändring i varumärkeslagen. har i Silhouettedomen gett uttryck för uppfattningen att varumärkesdirektivet hindrar nationella regler om global konsumtion. och av läkemedel har ifrågasatt om domen är vägledande för andra fall än sådana som gäller reimport. I ett senare avgörande (dom i målet C 173/98 . och Ancienne Maison et mot ), som till skillnad från Silhouettemålet rörde egentlig parallellimport dvs. import av varor med ursprung utanför EES, har på nytt gett uttryck för nyssnämnda uppfattning. Det får mot den bakgrunden nu anses stå klart att artikel 7.1 i varumärkesdirektivet medför att EU-medlemsstaterna är skyldiga att generellt tillämpa regional, EES-vid, konsumtion i fråga om varumärkesrättigheter. har föreslagit att det förs in en regel om EES- vid konsumtion i varumärkeslagen. och vid har anfört att lagstiftning inte är nödvändig eftersom det svenska rättsläget redan torde överensstämma med praxis. Uppfattningen grundas på medlemsstaternas skyldighet att tolka nationell lagstiftning direktiv- konformt. har dock uttalat att en sådan skyldighet endast föreligger i den mån det är möjligt att tolka den nationella rätten mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte (se t.ex. mål C-91/92, , 1994, s. I-3325). Varumärkeslagen innehåller inte någon uttrycklig konsumtionsbestämmelse. Som framgår av avsnitten 4.4.2 och 5.1 har det emellertid i såväl lagförarbeten som praxis uttalats att svensk rätt föreskriver global konsumtion. Mot den bakgrunden kan det anses tveksamt om det finns utrymme att tillämpa den av och framförda tolkningsregeln. Med hänsyn härtill och till att det under alla förhållanden bör klarläggas i varumärkeslagen vilken konsumtionsprincip som gäller, anser regeringen att en regel om regional, EES-vid, konsumtion bör införas i varumärkeslagen. Enligt varumärkeslagen kan ensamrätt till ett varumärke förvärvas dels genom registrering, dels genom inarbetning (1 § första stycket och 2 § första stycket varumärkeslagen). Enligt 2 § andra stycket varumärkes- lagen kan genom inarbetning ensamrätt förvärvas också till andra sär- skilda varukännetecken än sådana som omfattas av lagens definition av begreppet varumärke. Varumärkesdirektivet är tillämpligt endast på registrerade varumärken. Varumärkeslagen gör, vilket framgår av 4 § första stycket varumärkeslagen, ingen skillnad på ensamrättens innebörd beroende på om ensamrätten förvärvats genom registrering eller inarbetning. Enligt regeringens mening finns det inte heller när det gäller konsumtion av ensamrätten anledning att göra någon åtskillnad härvid- lag. Den föreslagna konsumtionsbestämmelsen bör därför omfatta såväl sådana ensamrätter som förvärvats genom registrering som sådana vilka uppkommit genom inarbetning. I 3 § varumärkeslagen finns vissa inskränkningar i de ensamrätter som föreskrivs i 1 och 2 §§ varumärkes- lagen. Dessa tre bestämmelser hör således samman. Regeringen finner det därför lämpligt att det i konsumtionsbestämmelsen, på samma sätt som i 4 § första stycket varumärkeslagen, hänvisas till rätten till ett varukännetecken enligt 1 3 §§. Vad gäller regelns utformning i övrigt bör utgångspunkten vara att den bestämmelse som införs i varumärkeslagen helt skall återspegla inne- börden av artikel 7.1. bör det svenska författningsspråket och varumärkeslagens struktur beaktas. Såväl i artikel 7.1 som i kommitténs förslag till lagtext anges att innehavaren, när förutsättningarna för konsumtion är uppfyllda, inte har rätt att förbjuda användning av kännetecknet. Då detta uttryckssätt passar mindre väl in i varumärkes- lagens terminologi bör den nya konsumtionsbestämmelsen ges en något annan lydelse än den som kommittén föreslår. Det är naturligt att den föreslagna konsumtionsbestämmelsen tas in i en särskild paragraf. Som kommittén föreslår bör denna införas i nära anslutning till 4 § varumärkeslagen, som är den paragraf som reglerar ensamrättens innehåll. På så sätt kommer det enligt regeringens mening till klart uttryck att ensamrätten inte är konsumerad om varan förts ut på marknaden utanför EES. Som närmare utvecklas i avsnitt 4.1 innebär den föreslagna konsumtionsbestämmelsen att varumärkesinnehavaren kan hindra parallellimport av varor som han har fört ut på marknaden utanför EES. Det bör framhållas att regeringens inställning är att sådan import bör vara tillåten, bl.a. eftersom den medför en positiv priskonkurrens som gynnar konsumenterna. Regeringen verkar därför aktivt inom EU för att få till stånd en ändring som möjliggör parallellimport av varor som varumärkesinnehavaren har fört ut på marknaden utanför EES. 7 Undantaget från konsumtionsprincipen vidgas Regeringens förslag: Undantaget från konsumtionsprincipen vidgas för att bättre svara mot artikel 7.2 i EG:s varumärkesdirektiv. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens (se betänkandet s. 30 f.). Remissinstanserna: Det har inte framförts någon remisskritik mot kommitténs förslag. Skälen för regeringens förslag: I artikel 7.2 i varumärkesdirektivet föreskrivs att konsumtionsbestämmelsen i artikel 7.1 inte skall gälla när innehavaren har skälig grund att motsätta sig fortsatt marknadsföring av varorna, särskilt när varornas beskaffenhet har förändrats eller försämrats efter att de förts ut på marknaden (se avsnitt 4.3). Som framgår av avsnitt 5.2 har artikel 7.2 i direktivet ansetts genomförd genom 4 § tredje stycket varumärkeslagen. Bestämmelsen i 4 § tredje stycket varumärkeslagen har emellertid enligt sin ordalydelse ett snävare tillämpningsområde än artikel 7.2 i direktivet. Varumärkeslagens bestämmelse behandlar endast förändringar av de omsatta varornas beskaffenhet. Ordalydelsen av artikel 7.2 i direktivet ger däremot närmast vid handen att förändringar av varornas beskaffenhet endast är exempel på fall när varumärkesinnehavaren kan motsätta sig fortsatt marknadsföring. har i Diordomen uttalat att också sättet en vara marknadsförs på kan utgöra skäl för varu- märkesinnehavaren att motsätta sig fortsatt användning av varumärket. Genom Diordomen står det således klart att artikel 7.2 är exemplifierande. Mot denna bakgrund bör bestämmelsen i varumärkes- lagen ändras så att den bättre svarar mot artikel 7.2 i direktivet såsom denna tolkats i praxis. Regeringen föreslår i avsnitt 6 ovan att en konsumtionsbestämmelse motsvarande artikel 7.1 i direktivet skall införas i en särskild paragraf i varumärkeslagen. Det är naturligt att den regel som avser undantag från vad som föreskrivs om konsumtion placeras i samma paragraf. Av samma skäl som anförts i avsnitt 6 bör bestämmelsen ges en något annorlunda lydelse jämfört med den som kommittén föreslår. 8 Ikraftträdande Regeringens förslag: De föreslagna ändringarna träder i kraft . Några övergångsbestämmelser införs inte. Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att ändringarna skall träda i kraft (se betänkandet s. 12). Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser har lämnat förslaget utan synpunkt. och har efterlyst ett klargörande av från vilken tidpunkt skall anses ha övergått till principen om regional konsumtion. Skälen för regeringens förslag: Ett direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 249 i EG-fördraget, f.d. artikel 189). De föreslagna ändringarna är bl.a. föranledda av att det nu står klart att den konsumtionsprincip som ansetts gälla enligt svensk rätt inte överensstämmer med innehållet i artikel 7 i EG:s varumärkes- direktiv. Som framgår av avsnitt 6 kan det anses tveksamt om principen om direktivkonform tolkning av nationell rätt kan tillämpas i detta fall. Det är mot den bakgrunden angeläget att de nya bestämmelserna träder i kraft . Lagändringarna föreslås därför träda i kraft . De föreslagna reglerna bör inte ges retroaktiv verkan. Någon särskild övergångsbestämmelse behöver därför inte införas. 9 Ekonomiska konsekvenser av förslagen Regeringens bedömning: Det eventuella merarbete som förslaget kan innebära ryms inom myndigheternas nuvarande kostnadsramar. Kommitténs bedömning: Kommittén har inte uttalat sig om kostnadsaspekten. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Om de föreslagna ändringarna anses medföra en ändring av rättsläget innebär det en utökning av ensamrättens omfattning. Detta skulle i och för sig kunna leda till ett något ökat antal mål i domstol, då fler gärningar blir att betrakta som intrång. Det merarbete som detta skulle medföra är emellertid begränsat. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att det merarbete som förslaget kan medföra ryms inom myndigheternas nuvarande kostnadsramar. 10 Författningskommentar 4 § Rätten till ett varukännetecken enligt 1 3 §§ innebär, att annan än innehavaren inte får i näringsverksamhet använda ett därmed förväxlingsbart kännetecken för sina varor, vare sig på varan eller dess förpackning, i reklam eller affärshandling eller på annat sätt, däri inbegripet också muntlig användning. Vad som sagts skall gälla oavsett om varan tillhandahålls eller är avsedd att tillhandahållas här i landet eller utomlands eller också hit införs. Är i fall som avses i 2 § kännetecknet inte inarbetat i hela landet, gäller rätten endast inom det område där kännetecknet är inarbetat. Som otillåten användning enligt första stycket anses, att någon vid till- handahållande av reservdel, tillbehör eller liknande, som lämpar sig för annans vara, åberopar dennes kännetecken på sådant sätt, att det kan ge sken av att vad som tillhandahålls kommer från kännetecknets inne- havare eller av att denne medgett kännetecknets användning. Paragrafen innehåller bestämmelser om vad ensamrätten till ett varu- kännetecken innebär. Paragrafens tredje stycke, som innehåller undantag från konsumtions- principen, har utgått. En motsvarande bestämmelse har i stället placerats i 4 a § andra stycket. I övrigt är paragrafen oförändrad. 4 a § Rätten till ett varukännetecken enligt 1 3 §§ hindrar inte att någon annan än innehavaren använder kännetecknet för varor som inne- havaren, eller någon med innehavarens samtycke, under kännetecknet fört ut på marknaden inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Första stycket gäller dock inte när varornas skick har förändrats eller försämrats sedan de förts ut på marknaden eller när det finns någon annan skälig grund för innehavaren att motsätta sig användningen. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om när ensamrätten till ett varu- kännetecken skall anses konsumerad. Vad som avses med konsumtion har beskrivits i avsnitt 4.1. Av paragrafens första stycke följer att regional, EES-vid, konsumtion skall tillämpas i fråga om varumärkesrättigheter (se avsnitt 6). När inne- havaren av ett varukännetecken, eller någon med dennes samtycke, fört ut en vara under kännetecknet på marknaden inom EES gäller således att innehavarens ensamrätt att använda kännetecknet för den varan är konsumerad. Om varan i stället har förts ut på marknaden utanför EES är rekvisiten i bestämmelsen inte uppfyllda, vilket innebär att innehavaren alltjämt har kvar sin ensamrätt. Konsumtionsbestämmelsen omfattar dels såväl registrerade som inarbetade varumärken, dels sådana andra särskilda varukännetecken som avses i 2 § andra stycket varu- märkeslagen. Bestämmelsen får därmed en större räckvidd än EG:s varu- märkesdirektiv, som gäller endast registrerade varumärken. Paragrafens andra stycke innehåller undantag från konsumtions- bestämmelsen i första stycket. Undantaget innebär att innehavaren av ett varukännetecken, även om de i första stycket angivna förutsättningarna för konsumtion är uppfyllda, har möjlighet att ingripa mot att någon annan använder sig av kännetecknet vid fortsatt omsättning av varan. Undantaget är tillämpligt om varans skick har förändrats eller försämrats sedan den fördes ut på marknaden eller om det annars föreligger skälig grund för innehavaren att motsätta sig användningen. Även andra förhållanden än sådana som är hänförliga till varans skick kan således medföra att undantagsregeln blir tillämplig, t.ex. det sätt på vilket en vara marknadsförs (jfr avsnitt 7). Vilka förhållanden i övrigt som kan utgöra skälig grund är ytterst en fråga för . Om förutsättningarna för konsumtion inte är uppfyllda har, som påpekas ovan, innehavaren alltjämt kvar sin ensamrätt. Genom hän- visningen i 37 § första stycket varumärkeslagen blir varumärkeslagens sanktionsregler om ansvar och ersättningsskyldighet m.m. tillämpliga om någon begår intrång i ensamrätten. RÅDETS FÖRSTA DIREKTIV av om tillnärmningen av medlems- staternas varumärkeslagar (89/104/EEG) FIRST COUNCIL DIRECTIVE of to approximate the laws of the Member States relating to trade marks (89/104/EEC) EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV THE COUNCIL Of THE EUROPEAN COMMUNITIES, med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekono- miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta, Having regard to the Treaty establishing Economic Community, and in particular Article 100a thereof, med beaktande av kommis- sionens förslag, Having regard to the proposal from the Commission, i samarbete med Europaparla- mentet, In cooperation with Parliament, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, och med beaktande av följande: Having regard to the opinion of the Economic and Social Com- mittee, Den lagstiftning om varumärken som gäller i medlemsstaterna innehåller olikheter som kan komma att hindra den fria rörligheten för varor och det fria utbytet av tjänster samt snedvrida konkurrensförhållandena på den gemensamma marknaden. Med tanke på den inre marknadens upprättande och funktion är det därför nödvändigt att närma medlemsstaternas lagar till varandra. Whereas the trade mark laws at present applicable in the Member States contain disparities which may impede the free movement of goods and freedom to provide services and may distort competition within the common market; whereas it is therefore necessary, in view of the and functioning of the internal market, to approximate the laws of Member States; Det är viktigt att inte förbise de lösningar och fördelar som gemenskapens varumärkessystem kan erbjuda företag som önskar förvärva varumärken. Whereas it is important not to disregard the solutions and advantages which the Community trade mark system may afford to undertakings wishing to acquire trade marks; Det förefaller inte nödvändigt att nu genomföra ett fullständigt närmande av medlemsstaternas lagstiftning om varumärken utan det kommer att vara tillräckligt att begränsa den till de nationella rättsliga bestämmelser som mest direkt påverkar den inre marknadens funktion. Whereas it does not appear to be necessary at present to undertake full-scale approximation of the trade mark laws of the Member States and it will be sufficient if approximation is limited to those national provisions of law which most directly affect the functioning of the internal market; Direktivet fråntar inte medlems- staterna deras rätt att fortsätta skydda sådana varumärken som förvärvats genom användning, utan behandlar dem endast med avseende på förhållandet mellan dem och sådana varumärken som förvärvats genom registrering. Whereas the Directive does not deprive the Member States of the right to continue to protect trademarks acquired through use but takes them into account only in regard to the relationship between them and trade marks acquired by registration; Medlemsstaterna förblir också fria att fastställa procedurregler för registrering, upphävande och ogiltighet av varumärken som för- värvats genom registrering. De kan t.ex. bestämma sättet för varu- märkesregistrering och ogiltighets- förklaring, bestämma om äldre rättigheter skall åberopas antingen vid registrerings- eller ogiltighets- förfarandet eller i båda förfarandena samt, i det fall de tillåter att äldre rättigheter åberopas i registreringsförfarandet, använda sig av ett invändnings- förfarande eller ett obligatoriskt granskningsförfarande eller båda. Medlemsstaterna får även fort- sättningsvis bestämma vilka konsekvenser som upphävande eller ogiltighetsförklaring av varu- märken skall få. Whereas Member States also remain free to fix the provisions of procedure concerning the registra- tion, the revocation and the invalidity of trade marks acquired by registration; whereas they can, for example, determine the form of trade mark registration and invalidity procedures, decide whether earlier rights should be invoked either in the registration procedure or in the invalidity procedure or in both and, if they allow earlier rights to be invoked in the registration procedure, have an opposition procedure or an ex officio examination procedure or both; whereas Member States remain free to determine the effects of revocation or invalidity of trade marks; Detta direktiv utesluter inte att varumärken underkastas andra rättsliga bestämmelser än de varumärkesrättsliga bestämmelser som finns i medlemsstaterna, t.ex bestämmelser om illojal konkurrens, skadeståndsansvar eller konsumentskydd. Whereas this Directive does not exclude the application to trade marks of provisions of law of the Member States other than trade mark law, such as the provisions relating to unfair competition, civil liability or consumer protection; För att uppnå det mål som tillnärmningen av de rättsliga bestämmelserna syftar till krävs att villkoren för erhållande och vidmakthållande av ett registrerat varumärke är i princip identiska i de olika medlemsstaterna.