prop · GN03124 · 2000-01-01 00:00:00 — brottet vårdslös tullredovisning enligt 11 §, bör ett förverkande kunna underlåtas i fler fall än när det gäller olovlig införsel. För det fall någon har misstagit sig på tull- och skattereglerna bör rättsfallet NJA 1994 s. 65 kunna tjäna till ledning även i fortsättningen. Det nu anförda kan ses mot bakgrund av 5 kap. 12 § och 8 kap. 12 § förslaget till ny tullag (motsvaras av 90 § tullagen). I de bestämmelserna föreskrivs bl.a. följande. Om en icke-gemenskapsvara eller dess värde förverkas, skall annan skatt än tull och tulltillägg inte tas ut till den del varan eller dess värde har förverkats. Betald tull skall beaktas vid förverkande av en varas värde och vid bestämmande av påföljd. I allmänhet torde det inte vara uppenbart oskäligt att förverka utbytet av ett brott. Omständigheter som talar för att inte förverka ett utbyte av brott torde kunna göra sig gällande främst då det är fråga om ett brott som har begåtts av oaktsamhet. Särskilt om värdeförverkande Som framgår av första stycket i lagrummet och det föregående avsnittet i författningskommentaren kan värdet av vad som insmugglats, utbytet eller det mottagna förklaras förverkat. I VSL är möjligheterna till värdeförverkande i praktiken mer begränsade. Värdeförverkande kan ske enligt 9 § VSL då varan inte finns i behåll och enligt 12 § VSL vid delförverkande. Den sistnämnda bestämmelsen torde ta sikte på sådana fall där en vara, som bör förverkas endast till viss del, inte är delbar, t.ex. en bil (jfr och E. , Smugglingslagstiftningen, 1961, s. 126). När det gäller förverkande enligt första stycket punkten 1 av införselförbjudna eller annars införselreglerade varor bör ett förverkande normalt avse varan, om detta är möjligt. Vid undandragandebrott bör det oftare kunna komma ifråga att förklara värdet eller del därav förverkat. Då det är fråga om förverkande enligt första stycket punkten 2 av utbyte har domstolen, som framgår av det föregående, i princip fritt val mellan att förklara den konkreta egendom även en rättighet som är utbyte förverkad och att ålägga den hos vilken förverkandet skall ske att till staten betala värdet av utbytet. Finns egendomen i behåll, bör dock i allmänhet denna och inte värdet förklaras förverkad. Det nu sagda torde stå i överensstämmelse med hur motsvarande bestämmelse i tillämpas (jfr m.fl., a.a., s. 465 f). Är det fråga om förverkande enligt första stycket punkten 3, dvs. ersättning för brottsomkostnader, bör i allmänhet den mottagna egendomen förverkas om den finns i behåll. Om hela egendomen av någon anledning inte bör förverkas, kan en förverkandeförklaring avse en del av egendomen eller en del av den jämte ett belopp som helt eller delvis svarar mot värdet på den inte förverkade delen. Genom möjligheten till värdeförverkande kan undvikas problem med att utreda och bedöma om en vara finns eller skall anses finnas i behåll, exempelvis då varan efter brottet har bearbetats eller på annat sätt förändrats. Ett värdeförverkande ger också större möjligheter till ett delförverkande och därmed även större möjligheter att göra en nyanserad skälighetsavvägning enligt första stycket. Om flera personer har gjort sig skyldiga till brott mot SL, kan var och en av dem åläggas värdeförverkande. Tillämpningen härav bör ske i enlighet med vad som gäller vid värdeförverkande enligt (jfr prop. 1968:79 s. 52 jmfrd med s. 30 och varusmugglings- utrednings betänkande, SOU 1991:84, s. 333). Detta innebär bl.a. följande. Varans värde bör utgöra den yttersta gränsen för vad som sammanlagt får förklaras förverkat enligt punkten 1. Som huvudregel får anses gälla att värdeförverkande inte skall ådömas solidariskt annat än om det med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet är påkallat (jfr även m.fl., Kommentar till . Del III, 4 uppl., 1994, s. 493). Med en varas värde bör i princip förstås det gällande legala marknadsmässiga utförsäljningsvärdet inom landet. Detta var avsett även vid tillkomsten av VSL (jfr prop. 1960:115 s. 74 f). Godtrosförvärv m.m. (andra stycket) Andra stycket första meningen motsvarar 9 § andra stycket VSL. Bestämmelsen gäller till förmån för den som i god tro har förvärvat varan eller rättigheten efter det att varan har varit föremål för brott enligt SL. I motsats till promemorian gäller bestämmelsen uttryckligen även godtrosförvärv av särskild rätt till egendom som skall förverkas. Detta överensstämmer med 9 § andra stycket VSL. Med särskild rätt förstås detsamma som i 36 kap. 5 § tredje stycket , dvs. begränsade sakrätter och säljares rätt till en vara som han sålt med äganderättsförbehåll eller motsvarande. Bestämmelsen i har behandlats i det föregående under rubriken första stycket. Även andra stycket andra meningen har behandlats under den rubriken. 17 § Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag får förklaras förverkad, om förverkandet behövs för att förebygga brott enligt denna lag eller det annars finns särskilda skäl till det. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. I 36 kap. 5 § finns bestämmelser om hos vem förverkande får ske och om särskild rätt till förverkad egendom. I stället för förverkande av egendomen eller dess värde får rätten föreskriva att någon åtgärd vidtas med egendomen som förebygger fortsatt missbruk av den. I sådana fall får dock även en del av egendomens värde förklaras förverkat. Paragrafen, som motsvarar 10 och 12 §§ VSL samt 20 § i promemorian, innehåller särskilda regler om förverkande av hjälpmedel som använts vid brott enligt SL. På sätt framgår av kommentaren till 16 § (under rubriken m.m.) är förverkandebestämmelserna i dock inte uttömmande. Som exempel kan nämnas särskilt inrättade hjälpmedel som påträffas utan att det finns något smuggelgods i dem. Sådana hjälpmedel torde kunna förverkas med stöd av 36 kap. 3 § eller åtgärdas enligt 36 kap. 6 § . Det kan gälla exempelvis en resväska med dubbla bottnar eller en lastbil med lönnfack. Paragrafen är visserligen utformad huvudsakligen efter mönster av 36 kap. 2 och 6 §§ . Vid tillämpningen måste emellertid hänsyn tas till de syften som uppbär smugglingslagstiftningen. Paragrafen skiljer sig från 10 och 12 §§ VSL i följande avseenden. Förverkande kan avse även sådana varor som varit föremål för brott som begåtts av oaktsamhet (7 och 11 §§ SL) eller brottet olovlig befattning med smuggelgods eller grovt sådant brott (12 och 13 §§ SL). Detta behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.4. Värdeförverkande kan tillämpas på ett mer nyanserat sätt än enligt VSL. I likhet med vad som gäller enligt 36 kap. 2 § , uppställs det inte i förverkandebestämmelsen något krav på att ägaren eller någon som var i hans ställe skall ha medverkat till brottet. I stället begränsas tillämpningsområdet, liksom i brottsbalksparagrafen, genom att förverkande kan ske endast hos de personer som anges i 36 kap. 5 § första och andra styckena . Detta har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.4. Dessa bestämmelser i blir direkt tillämpliga. Detsamma gäller bestämmelserna i 36 kap. 5 § tredje och fjärde styckena . De bestämmelserna har behandlats i kommentaren till 16 §. Ett förverkande enligt den här paragrafen förutsätter inte att även den införda varan förverkas. I motsats till 16 § är bestämmelsen uttryckligen fakultativ ( får i stället för skall förverkas). Möjligheterna att förverka enligt 16 § begränsas främst av kravet att ett förverkande inte får vara uppenbart oskäligt. Motsvarande begränsning gäller i princip visserligen även när det är fråga om förverkande enligt den här paragrafen (jfr 36 kap. 16 § ). Genom att paragrafen är fakultativ markeras emellertid att förverkande enligt paragrafen är avsett att tillgripas i mindre utsträckning än när det gäller förverkande enligt 16 § (jfr författningskommentaren till den bestämmelsen såvitt avser oskälighetsbedömningen). Första stycket Med "hjälpmedel" avses i princip detsamma som i 36 kap. 2 § . Förverkande enligt den här bestämmelsen kan komma att avse bl.a. transportredskap, såsom bilar, båtar, släpkärror m.m., och yttre höljen för varor, exempelvis containrar och resväskor. Paragrafen omfattar även t.ex. särskilda kläder och andra persedlar som är avsedda att ha en funktion då varor smugglas. Skriftliga handlingar och dataprogram kan också utgöra exempel på sådant som i enskilda fall kan betraktas som hjälpmedel. I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4) behandlas hur bestämmelsen förhåller sig till konvention av om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (förverkandekonventionen). Liksom när det gäller förverkande enligt 36 kap. 2 § krävs det inte att användningen av hjälpmedlet har varit en förutsättning för att brottet skulle kunna komma till stånd. Det behöver inte heller vara så att föremålet är särskilt konstruerat eller annars särskilt lämpat för att användas just för brott. Emballage och liknande varuförpackningar är ofta så nära förbundna med själva varan att ett förverkande av varan enligt 16 § omfattar även förpackningen omkring den. Om den paragrafen inte anses tillämplig, kan det i stället komma i fråga att med stöd av den här paragrafen förverka emballaget som ett hjälpmedel. Ett förverkande får beslutas "om förverkandet behövs för att förebygga brott" enligt SL. Här bör fästas särskilt avseende vid egendomens mer eller mindre utpräglade egenskap av hjälpmedel, omständigheterna kring brottet och egendomens betydelse i sammanhanget. Att hjälpmedlet även har använts vid likartad brottslighet torde redan i sig vara en sådan omständighet som starkt talar för att ett förverkande är påkallat för att förebygga brott. Förverkande kan enligt paragrafen vidare ske när "det annars finns särskilda skäl till det". Denna grund för förverkande tar närmast sikte på förverkandeinstitutets allmänpreventiva betydelse. Rekvisitet bör bli tillämpligt främst när det gäller sådan egendom som inte i sig utgör något typiskt hjälpmedel utan som normalt används i helt legala sammanhang. En tillämpning på denna grund kan bli aktuell vid grova brott, särskilt om det gäller organiserad införselbrottslighet eller annars omfattande brottslighet av allvarligare slag. Återfall kan tillmätas betydelse även när det är fråga om att tillämpa det här rekvisitet. Av andra meningen i första stycket framgår att värdeförverkande får ske i stället för förverkande av själva hjälpmedlet. I motsats till vad som gäller enligt VSL är värdeförverkande ett i princip jämställt alternativ till sakförverkande. Eftersom förverkandet har sin utgångspunkt i att det är fråga om ett hjälpmedel framstår det dock som naturligt att möjligheten att förverka värdet även om förutsättningarna för det formellt sett är desamma som för ett sakförverkande tillgrips endast när egendomen inte längre finns i behåll eller något annat särskilt skäl talar för det. Sådana skäl kan vara att hjälpmedlet utgör ordinär egendom som har ett så högt ekonomiskt värde att ett förverkande skäligen bör avse endast en del därav. Andra stycket I detta stycke föreskrivs att i stället för förverkande enligt första stycket får rätten besluta om åtgärder till förebyggande av fortsatt missbruk av hjälpmedlet. Möjligheten att meddela sådana föreskrifter tar sikte på situationer då det skulle vara oskäligt eller i vart fall framstå som i någon mening stötande att förverka hjälpmedlet, främst med hänsyn till hjälpmedlets värde i förhållande till brottet. I sista meningen har öppnats en möjlighet att kombinera ett beslut om åtgärder med ett beslut om partiellt värdeförverkande. Avsikten är att den samlade effekten av detta skall stå i rimlig proportion till det begångna brottet. Möjligheten är alltså främst avsedd för fall då å ena sidan ett förverkande av hjälpmedlet i sig framstår som oskäligt och å andra sidan ett beslut om åtgärd enligt första meningen inte ensamt kan anses vara tillräckligt ingripande från allmän synpunkt. 18 § När ett beslut om förverkande av egendom har vunnit laga kraft, skall egendomen säljas genom försorg eller i den ordning som i allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom. Egendomen får i stället förstöras om 1. den inte kan säljas, 2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller 3. den annars är olämplig för försäljning. Vad som anges i första stycket gäller endast om inget annat är föreskrivet i lag eller annan författning. Om i stället för egendomen dess värde har förklarats förverkat och det fastställda beloppet har betalats från det att beslutet om förverkande vann laga kraft, skall egendomen utlämnas till ägaren. Om beloppet inte har betalats , får egendomen säljas enligt vad som föreskrivs i första och andra styckena och det fastställda beloppet tas ut ur de influtna medlen. Om det uppkommer ett överskott, sedan kostnaderna för försäljningen dragits av, skall detta betalas ut till ägaren eller någon annan rättsinnehavare. Paragrafen innehåller regler om försäljning eller förstöring av egendom som har förverkats med stöd av 16 § eller 17 §. De åtgärder som anges får vidtas först efter det att förverkandebeslutet har vunnit laga kraft. Första stycket Stycket motsvarar 22 § första stycket VSL och 21 § första stycket i promemorian. Den här föreslagna bestämmelsen överensstämmer i sak helt med promemorian och varusmugglingsutrednings betänkande (19 § första stycket i betänkandet). Inledningsvis anges hur försäljning av förverkad egendom skall ske. Liksom enligt VSL är det som har huvudansvaret för sådan försäljning. Avyttringen kan emellertid också ske i enlighet med de regler som i allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom, dvs. enligt bestämmelserna i lagen (1974:1066) om förfarandet med förverkad egendom och hittegods m.m. Valet av försäljningsordning får göras från fall till fall. Det bör göras så att bästa möjliga resultat kan förväntas uppnås. Även hänsyn av praktisk art kan emellertid vägas in. Förverkad egendom som inte kan säljas får enligt andra meningen punkten 1 förstöras. Det kan här vara fråga om varor som inte har något marknadsvärde. Enligt andra meningen punkten 2 får förverkad egendomen förstöras även då den kan befaras komma till brottslig användning. Det kan vara fråga om exempelvis farliga införselreglerade varor eller egendom som speciellt ställts i ordning för att användas som hjälpmedel vid in- eller utförselbrott, t.ex. resväskor med dubbla bottnar eller fordon med dolda förvaringsutrymmen. Om det är ekonomiskt försvarbart, kan sådan egendom dock först återställas i ursprungligt skick och sedan säljas. Genom andra meningen tredje punkten föreskrivs att förverkad egendom får förstöras också då den i annat fall är olämplig för försäljning. Det kan gälla exempelvis smittade djur eller växter. Det kan också vara fråga om egendom som har ett så lågt marknadsvärde att det inte kan antas täcka de kostnader som en försäljning skulle vara förenad med. Andra stycket Här anges att bestämmelsen i första stycket är subsidiär i förhållande till andra författningar. En motsvarande bestämmelse återfinns i VSL men inte i promemorian eller varusmugglingsutrednings betänkande. Genom denna bestämmelse klargörs att vad som anges i första stycket om försäljning och förstöring av förverkad egendom gäller endast i den mån annat inte följer av lag eller andra föreskrifter, exempelvis förordningar utfärdade av regeringen eller av myndighet med stöd av bemyndigande. I sådana föreskrifter kan finnas bestämmelser som begränsar möjligheterna att försälja egendom. Det kan gälla exempelvis vapen, växter eller djur. Som exempel på det sistnämnda kan nämnas 31 § artskyddsförordningen (1998:179). Här bör även nämnas 3 § lagen om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. (4 § i förslaget till lag om ändring i den lagen, anmärkt i den allmänna motiveringen, avsnitt 3). I den bestämmelsen föreskrivs att vid försäljning genom försorg av en vara, som omfattas av ett införselvillkor, skall införselvillkoret vara uppfyllt. Vidare föreskrivs att kan en försäljning inte ske, tillsyns- myndigheten bestämmer hur det skall förfaras med varan. Tredje stycket Bestämmelsen i detta stycke motsvarar i 22 § andra stycket VSL och 21 § andra stycket i promemorian. Stycket reglerar verkställigheten av ett värdeförverkande. På motsvarande sätt som enligt VSL skall egendomen kunna säljas med stöd av smugglingslagstiftningen för att staten skall tillgodogöras det förverkade värdet. En försäljning skall ske i de former som anges i första stycket första meningen. I sådana fall som avses i första stycket andra meningen bör det inte komma ifråga att sälja egendomen. Vidare skall iakttas sådana begränsningar som avses i andra stycket. Om varorna till följd av dessa skäl inte skall säljas, skall varorna utlämnas till ägaren eller någon annan rättsinnehavare. 19 § får fatta beslut om att inleda förundersökning enligt 23 kap. angående brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket. De befogenheter och skyldigheter som undersökningsledaren har enligt gäller i sådant fall . skall förordna särskilda befattningshavare i verket att fullgöra verkets uppgifter. Är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall även annars överta ledningen, när detta är påkallat av särskilda skäl. När en förundersökning leds av en åklagare, får åklagaren anlita biträde av . Åklagaren får också uppdra åt tjänstemän vid verket att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. Paragrafen motsvarar 13 § VSL samt 22 § första och andra styckena i promemorian. Genom paragrafen ges rätt att inleda och bedriva förundersökning. Vidare regleras åklagarens skyldighet att ta över ledningen av en sådan förundersökning. Dessutom tillerkänns åklagaren befogenhet att ta i anspråk tulltjänstemän då han leder en förundersökning. Den här föreslagna bestämmelsen skiljer sig från VSL på så sätt att bestämmelsen inte ger åklagaren rätt att meddela anvisningar då förundersökningen leds av . Det innebär en anpassning till den ordning som enligt råder, då en förundersökning leds av en polismyndighet (ändring av 23 kap. 3 § genom SFS 1994:1412; jfr prop. 1994/95:23 s. 79 ff och 118 f). Dessutom har regleringens anknytning till gjorts tydligare än i VSL. Paragrafen innebär inte någon begränsning av polisens befogenhet att utreda sådan brottslighet som det här är fråga om. Att polisen och har ett delvis gemensamt arbetsområde gäller inte enbart för- undersökningsverksamheten utan även utrednings- eller spaningsstadier . Första stycket Genom första meningen ges befogenhet att fatta beslut om att inleda förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. . Befogenheten att fatta sådant beslut omfattar dels brott enligt den föreslagna lagen, dels andra brott som avses i 1 § andra stycket. Hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i kommentaren till den bestämmelsen. I första stycket andra meningen hänvisas i fråga om befogenheter och skyldigheter till vad som gäller enligt för undersökningsledare. Genom 23 kap. 24 § blir även förundersökningskungörelsen (1947:948) tillämplig, i den mån inget annat följer av bestämmelserna i . Det nu sagda innebär bl.a. följande. har befogenhet att lägga ned förundersökningen (23 kap. 4 § andra stycket och 4 a §), hålla förhör med var och en som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 §), hämta någon till förhör (23 kap. 7 §), kvarhålla någon för förhör (23 kap. 9 §), inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 §), ansöka om kvarstad och interimistiskt ta lös egendom i förvar (26 kap. 2 och 3 §§), ta egendom i beslag (27 kap. 4 §) och besluta om husrannsakan (28 kap. 4 §). Likaså framgår av hänvisningen att under förundersökningen har skyldighet att iaktta de begränsningar och åligganden som gäller för undersökningsledare. Det kan gälla exempelvis att anmäla till rätten behov av offentlig försvarare (23 kap. 5 §), ombesörja förhörsvittne (23 kap. 10 §) m.m. Vid förundersökningen skall protokoll föras över vad som förekommit vid denna och som är av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket). Det måste emellertid understrykas att tillämpningsområdet för de här nämnda befogenheterna i praktiken är begränsat. Det följer av dels bestämmelserna i andra stycket om att åklagaren i angivna fall skall ta över ledningen av förundersökningen, dels 3 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare om skyldighet för åklagaren att i visst fall vara förundersökningsledare, dels bestämmelsen i 32 § som begränsar åtalsrätt till att gälla bötesmål. I andra stycket, som kommenteras nedan, föreskrivs att åklagaren skall ta över ledningen för en förundersökning så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet, om saken inte är av enkel beskaffenhet. Där föreskrivs vidare att åklagaren även annars skall överta ledningen, när detta är påkallat av särskilda skäl. I 3 § lag föreskrivs att en förundersökning mot den som inte har fyllt alltid skall ledas av åklagaren om den unge är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . I första stycket tredje meningen föreskrivs att skall förordna särskilda befattningshavare i verket att fullgöra verkets uppgifter. Med detta avses de uppgifter som enligt den här bestämmelsen ankommer på verket. Bestämmelsen betingas främst av att tullverksamheten numera bedrivs av en enda myndighet, . Andra stycket I första meningen föreskrivs att om saken inte är av enkel beskaffenhet, skall ledningen av en förundersökning övertas av en åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 23 kap. 3 § första stycket . Enligt andra meningen skall åklagaren överta ledningen av en förundersökning även annars "när det är påkallat av särskilda skäl". Bestämmelsen motsvarar 23 kap. 3 § första stycket tredje meningen . Precis som enligt innebär ett övertagandebeslut att åklagaren övertar ansvaret för hela förundersökningen. Det är alltså inte möjligt att dela en förundersökning på så sätt att åklagaren har ledningen av utredningen mot en viss person, medan ledningen av utredningen i övrigt ligger kvar på (jfr a. prop. s. 79 ff och 118 f). Det är inte lämpligt att i lagen närmare bestämma när åklagaren skall överta förundersökningen. Huruvida ett förundersökningsärende är "av enkel beskaffenhet" eller inte måste avgöras från fall till fall. Vid denna bedömning får hänsyn främst tas till sådana omständigheter som hur gärningsmannen ställer sig till misstankarna, hur omfattande de återstående utredningsuppgifterna kan beräknas bli, deras karaktär liksom behovet av att använda tvångsmedel samt hur allvarlig brottslighet det är fråga om. Huruvida det annars finns särskilda skäl får bedömas med utgångspunkt i motsvarande omständigheter men mot bakgrund av att det inte finns någon som skäligen kan misstänkas för brottet. Med hänsyn härtill kan det vara av särskild vikt i vilken mån det är fråga om brott av allvarligare beskaffenhet eller användning av tvångsmedel. I promemorian (s. 499) exemplifieras och konkretiseras frågeställningen närmare. Vad som anförs där överensstämmer huvudsakligen med varusmugglingsutrednings betänkande (SOU 1991:84 s. 509 f). Tredje stycket Bestämmelsen motsvarar 23 kap. 3 § andra stycket . Genom denna bestämmelse möjliggörs att åklagaren kan ta tillvara tulltjänstemännens särskilda kunskaper och erfarenheter beträffande sådana brott som det här är fråga om. 20 § Innan förundersökning har hunnit inledas, får en tjänsteman vid eller i enlighet med vad som föreskrivs i 23 kap. 3 § tredje stycket hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen av brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket. Vidtagna åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet.