prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — De bör kunna medföra arbetsbesparingar för domstolsväsendet och för parter. De kostnadsbesparingar som förslagen kan leda till är relativt små och bör utnyttjas för att förstärka och förbättra verksamheten vid domstolarna. De resurser som frigörs bör kunna användas till de svårare och mer komplicerade målen och ärendena. Avräkning av tid för frihetsberövande När det gäller överföringen av ansvaret för den obligatoriska avräkningen av tid för frihetsberövande kan det antalet ärenden kriminalvården skall handlägga beräknas uppgå till omkring 6 000. Det är dock inte fråga om helt nya ärenden utan om ett tillkommande moment i ärenden som kriminalvården redan handlägger. skall nämligen de lokala kriminalvårdsmyndigheterna fatta beslut om strafftiden beträffande alla som har dömts till fängelse. Domen på fängelse med sitt avräknings- beslut i de fall ett frihetsberövande som skall avräknas har förekommit utgör ett underlag för strafftidsbeslutet. Med regeringens förslag kommer underlaget att utgöras av en uppgift om det avräkningsbara frihetsberövandet i stället för den tid som fängelsestraffet skall anses verkställt. Det tillkommande momentet kan inte anses särskilt betungande och därmed inte kostnadskrävande. De föreslagna ändringarna torde inte medföra annat än marginella kostnadsökningar för . Det kan dock finnas behov av vissa utbildningsinsatser för den personal som skall handlägga avräk- ningen. Dessa kostnader ryms inom befintliga ramar. De förslagna ändringarna innebär inte heller mer än marginella kostnadsökningar för , vilka ryms inom befintliga ramar. 26 Författningskommentar 26.1 Förslaget till lag om ändring i Bestämmelsen i 1 kap. 9 § upphävs och ersätts av nya bestämmelser om uppehåll i huvudförhandling i 43 kap 11 § och 46 kap. 11 §. Bestämmelsen i 33 kap. 5 §, som innehåller bestämmelser om i vilka fall domstolen skall ombesörja delgivning av tredskodomar, upphävs som en konsekvens av att fristen för ansökan om återvinning av tredskodom skall räknas från den dag då domen meddelades i stället för den dag då domen delgavs parten (se 44 kap. 9 §). 6 kap. Kapitlet är nytt och ersätter det tidigare kapitlet om protokoll. Även rubriken är ny. Ändringarna har behandlats i avsnitt 9. Den inledande paragrafen behandlar frågor om registrering och aktbildning. Därefter följer en regel om att det av målregistret eller av akten bl.a. skall framgå vilka avgöranden som domstolen har träffat. I 3 och 4 §§ finns grundläggande regler om vilka uppgifter som skall antecknas vid ett sammanträde. I 5 § finns en bestämmelse om krav på protokollföring i vissa fall vid särskild bevisupptagning och i 6 § vissa bestämmelser om förhörsutsagor. Kapitlet avslutas med en regel om att bestämmelserna även gäller ärenden som handläggs enligt rättegångs- balken. bestämmelser innehåller alltså nästan inga bestäm- melser om protokoll , men protokollformen torde i åtskilliga situationer vara den mest ändamålsenliga och praktiska formen för anteckningar. Vid huvudförhandling i brottmål torde dock protokoll i flertalet fall kunna undvaras. Kompletterande bestämmelserna om protokoll och anteckningar från handläggning ges i förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol (ärendeförordningen). 6 kap. 1 § Första stycket innehåller regler om att det vid domstolen skall föras register över alla mål och vilka uppgifter registret skall innehålla. Regleringen motsvarar nuvarande 11 §. Andra stycket har viss motsvarighet i nuvarande 10 § och innehåller föreskrifter om att handlingarna i målet skall föras samman till en akt. Närmare bestämmelser om registrering och aktbildning finns i ärendeförordningen. 6 kap. 2 § I första stycket föreskrivs att det av målregistret eller av akten skall framgå vilka avgöranden domar och beslut som domstolen har träffat i målet, när de har träffats och vem eller vilka som bär ansvaret för dem samt vem eller vilka som bär ansvaret för gjorda anteckningar. Detta stycke ersätter delvis regleringen i nuvarande 1 § och 3 § 7. Kompletterande reglering ges i 25 § ärendeförordningen. Enligt andra stycket skall skiljaktiga meningar framgå av målregistret eller av akten. Bestämmelsen ersätter delvis de nuvarande reglerna i 1 § om protokoll vid handläggning som inte sker vid ett sammanträde samt 3 § 8. 6 kap. 3 § Första stycket anger i nio punkter vilka uppgifter som skall antecknas vid ett sammanträde. Detta gäller samtliga sammanträden. I 4 § anges vilka ytterligare uppgifter som skall antecknas vid vissa sammanträden som hålls under förberedelsen av ett mål. Om anteckningarna vid ett sammanträde skall göras i protokoll eller i någon annan form har överlämnats till domstolen att avgöra. Paragrafen kompletteras av bestämmelser i ärendeförordningen. Det finns inte någon föreskrift om att hänvisning till uppgifter som finns i handlingar i akten skall göras, men det är givetvis möjligt, och i många fall lämpligt, att så sker. I 1 anges att tid och ställe för sammanträdet skall antecknas. Detta motsvarar nuvarande 3 § 1. Enligt 2 skall antecknas vilka som deltar i sammanträdet. Detta är en förenkling av nuvarande 3 § 2 och 3. 3 motsvarar nuvarande 3 § 4. 4 motsvarar nuvarande 3 § 6. 5 och 6 innehåller föreskrifter om att parternas eller andras yrkanden och invändningar samt medgivanden och bestridanden skall antecknas som motsvarar nuvarande 5 § första stycket 1 och 2. I 7 anges att den utredning som läggs fram skall antecknas. Regleringen är i sak densamma som enligt nuvarande regler i 5 § första stycket 3. 8 motsvarar nuvarande 6 § första stycket andra meningen om att det som iakttas vid en syn på stället skall antecknas. Enligt 9 skall sådant antecknas som i övrigt har förekommit vid sammanträdet, i den mån det kan ha betydelse för parterna eller för högre rätt att anteckning sker. Bestämmelsen tar framförallt sikte på sådant som inträffar under ett sammanträde som avviker från den normala rättegångsordning som förutses i . Andra stycket anger att anteckningarna skall göras i anslutning till sammanträdet. Tredje stycket innehåller en regel om att bestämmelserna i 4 kap. 13 § om jäv tillämpas på den som gör anteckningarna. 6 kap. 4 § Paragrafen behandlar i tre punkter vilka uppgifter som utöver de som angetts ovan skall antecknas från ett sammanträde som hålls under förberedelsen av ett mål och som inte endast avser bevisupptagning. Enligt 1 skall i korthet antecknas de omständigheter som parterna åberopar samt motpartens yttrande över dessa omständigheter. I 2 anges att uppgifter om vilka bevis som åberopas och vad som skall styrkas med varje bevis skall antecknas. I 3 slutligen anges att det som i övrigt behövs till ledning för en huvudförhandling skall antecknas. Det kan gälla uppgifter om adresser till vittnen m.fl., parternas inställning till om rätten skall bestå av en eller flera domare vid avgörandet m.m. 6 kap. 5 § Bestämmelsen tar sikte på de fall då domstolen inte skall fatta något slutligt avgörande i målet eller ärendet utan enbart har en utredande uppgift. I sådana fall skall ett protokoll upprättas (jfr 35 kap. 11 § RB, 10 § lagen [1946:816] om bevisupptagning åt utländsk domstol och 7 § lagen [1946:818] om bevisupptagning åt vissa internationella organ). Bestämmelsen innefattar även sådana fall där bevisning tas upp till framtida säkerhet enligt 41 kap. RB men inte fall där en domstol tar upp bevis före en huvudförhandling eller när hovrätten håller förhör enligt 52 kap. 11 § RB. Sistnämnda situationer omfattas av 6 kap. 4 § RB. 6 kap. 6 § Bestämmelsen behandlar det sätt på vilket berättelser som lämnas i bevissyfte skall antecknas. Den ersätter nuvarande 6 §, 8 § andra stycket och 9 §. I första stycket anges att berättelserna skall tas upp genom ljudinspelning. Det kan ske genom bandinspelning eller på annat sätt, t.ex. genom att berättelserna spelas in på ett digitalt medium. Det finns dessutom en kompletterande möjlighet att skriva ned vad den hörde säger. Det gällande undantaget för förhör vid huvudförhandling i gäller fortfarande. Sådana förhör behöver alltså inte spelas in eller skrivas ned. Andra stycket motsvarar nuvarande 8 § andra stycket. Kompletterande bestämmelser ges i 16 § andra stycket ärendeförordningen. Processlagsberedningen har i anslutning till bestämmelsen i nuvarande 6 kap. 9 § RB uttalat att bandupptagningar och andra anteckningar enligt den bestämmelsen inte ingår i protokollet. I praxis har dock bandupp- tagningar ansetts utgöra en del av ett protokoll som förs över sammanträdet (RH 1989:90). Ett sådant synsätt innebär att bandupptag- ningen inte kan lämnas ut förrän förhandlingsprotokollet fått slutlig avfattning (se 2 kap. 7 § 2 tryckfrihetsförordningen). När något protokoll inte upprättas får frågan bedömas enligt de bestämmelser i paragrafen som gäller för andra fall. 6 kap. 7 § Paragrafen anger att reglerna i 6 kap. också gäller ärenden som handläggs enligt . Bestämmelsen motsvarar nuvarande 12 §. 8 kap. 2 § I sista stycket har sista meningen med dess hänvisning till allmänna advokatbyråer tagits bort. 8 kap. 4 § I första stycket har andra meningen med en hänvisning till sekretess vid allmänna advokatbyråer tagits bort. 8 kap. 7 § I sista stycket har gjorts en redaktionell ändring med anledning av ändringen i 4 §. 12 kap. 9 § Ändringen i första stycket första meningen innebär att en skriftlig fullmakt inte längre behöver visas upp i högre rätt efter ett överklagande. Andra meningen i första stycket är ny och innebär att någon fullmakt inte behöver visas upp när en missnöjesanmälan görs. Skälen till ändringarna har angetts i avsnitt 15. Ändringen i andra stycket är en följd av att kravet på fullmakt vid missnöjesanmälan tas bort. Ändringarna i tredje och fjärde stycket är endast språkliga. 14 kap. 7 § Paragrafens andra stycke ger för vissa fall möjlighet till särskild handläggning av två mål som annars enligt 14 kap. 3 5 §§ skall handläggas gemensamt, om talan i det nya målet väcks på ett sent stadium och målen inte utan olägenhet kan handläggas i samma rättegång. Det gäller bl.a. genkäromål enligt 14 kap. 3 § samt återgångstalan och regresstalan enligt 14 kap. 5 §. Genom det tillägg till paragrafen som görs utsträcks möjligheten att handlägga målen särskilt till den situationen att talan väcks efter den tidpunkt som angetts i ett sådant preklusionsgrundande meddelande som avses i 42 kap. 15 a §. Regeln har behandlats närmare i avsnitt 8. 15 kap. 3 § Bestämmelsen reglerar domstolens möjligheter att meddela provisoriska beslut för att säkerställa sökandens rätt. En ändring har gjorts i första stycket som innebär att bestämmelsen blir tillämplig också i de fall som omfattas av 15 kap. 1 och 2 §§. Skälen till ändringen behandlas i avsnitt 19. 18 kap. 8 a § Tredje stycket är nytt och innebär att ersättning för rättegångskostnad i småmål, utöver vad som gäller enligt andra stycket, får avse samtliga kostnader som är ersättningsgilla enligt 18 kap. 8 § om en part handlat så att 18 kap. 3 § eller 6 § är tillämplig. I sådana fall innefattar ersättningen alltså även t.ex. ombudsarvode och ränta enligt 18 kap. 8 §. Vid en tillämpning av 6 § måste givetvis de förutsättningar som anges i bestämmelsen vara uppfyllda för att kostnadsansvar skall komma i fråga, nämligen att kostnaderna har orsakats motparten genom sådan vårdslöshet eller försummelse som anges i bestämmelsen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 12.2.2. I sjunde stycket har den ändringen gjorts att hänvisningen har slopats till de särskilda bestämmelser regeringen meddelar. Ersättning skall i stället i normalfallet betalas med ett belopp som motsvarar högst hälften av den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) . Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 12.2.3. I enlighet med Lagrådets förslag har i första meningen ordet högst lagts till så att det klarare framgår att ersättning kan avse skälig kostnad för högst en rättegångsskrift eller inställelse vid högst ett sammanträde inför rätten. 19 kap. 12 § Det nuvarande andra stycket har ändras något i sak och arbetats in i första stycket. Behörigheten för andra domstolar än de som är behöriga enligt bestämmelserna i kapitlet i övrigt utvidgas till att omfatta all befattning med förundersökning och användande av tvångsmedel. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13. En sådan behörighet förutsätter enligt bestämmelsens nya lydelse att ett beslut av rätten bör fattas utan dröjsmål. Beslut om häktning kan beslutas av en s.k. jourdomstol på sätt som förekommer . När det gäller frågor om andra tvångsmedel får bedömas från fall till fall om omständigheterna är sådana att beslut behöver fattas utan dröjsmål. Beslut om att förordna offentlig försvarare och målsägandebiträde för att förhör skall kunna hållas så snabbt som möjligt innefattas. 25 kap. 7 § I ett nytt andra stycke har införts en möjlighet för åklagaren att, innan åtal har väckts, häva ett beslut om reseförbud som har meddelats eller fastställts av rätten. Bestämmelsen har vidare förtydligats när det gäller rättens allmänna möjlighet att häva beslut om reseförbud när frågan är väckt vid domstolen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 18. Bestämmelserna i första och tredje styckena har ändrats språkligt. Någon ändring i sak är inte avsedd. 35 kap. 13 § I paragrafens tredje stycke ges regler för de fall bevis inte tas upp på nytt. Enligt gällande regler skall ett bevis förebringas genom protokoll eller på annat lämpligt sätt. Bestämmelserna i 6 kap. innebär att ett protokoll inte alltid behöver föras (se avsnitt 9). Lydelsen av den sista meningen har mot den bakgrunden ändrats på så sätt att det anges att beviset skall läggas fram på lämpligt sätt. 42 kap. 6 § Paragrafens andra stycke innehåller reglerna om sådana tidsplaner för handläggningen av tvistemål som har behandlats i avsnitt 7. En tidsplan måste givetvis på ett eller annat sätt dokumenteras av rätten för att fylla sin funktion t.ex. om ett domarbyte sker. Tidsplanen är inte formellt bindande men rätten kan utöva påtryckningar på parterna för att förmå dem att följa planen, t.ex. genom preklusionsförelägganden enligt 42 kap. 15 §. En parts underlåtenhet att följa planen kan också komma att få betydelse vid bestämmande av ansvaret för rättegångskostnaderna i målet. Vid behov kan den upprättade planen bli föremål för justeringar, t.ex. om parterna vill få på sig för förlikningsförhandlingar. 42 kap. 11 § I andra stycket ges en möjlighet att vid påföljd av att tredskodom kan komma att meddelas förelägga en kärande som inte medverkar i processen att ange om han eller hon vidhåller sin talan. En förutsättning för att ett tredskodomsföreläggande skall få utfärdas är att käranden underlåtit att agera i målet, exempelvis genom att inte svara på kompletteringsförelägganden. Ett föreläggande kan också utfärdas om käranden i något skede i målet uttalat att han eller hon inte vill fortsätta processen och därefter inte hörs av. Bestämmelsen som har behandlats i avsnitt 11.1 gäller i dispositiva tvistemål. Förutsättningarna för att meddela tredskodom ges i en ny bestämmelse, 44 kap. 7 c § RB. Tredskodomsföreläggandet skall givetvis vara skriftligt. Det kan vara kortfattat men kravet på tydlighet får inte eftersättas. I föreläggandet bör domstolen kort ange skälet till föreläggandet, dvs. att käranden underlåtit att svara på domstolens tidigare skrivelse(r) i målet. Av en ny mening i första resp. andra styckena följer att ett föreläggande som ges vid påföljd av tredskodom skall innehålla en upplysning om när en tredskodom kan komma meddelas. Upplysningen bör ange att tredskodom kan komma att meddelas efter det att den tid som anges i föreläggandet har löpt ut och motparten om nödvändigt beretts tillfälle att slutföra sin talan. Bestämmelserna har lagts till efter synpunkter från Lagrådet. 42 kap. 15 a § Paragrafen, som är ny, avser den möjlighet till preklusion av nya omständigheter och bevis som har behandlats i avsnitt 8. För preklusion krävs att målet är dispositivt och att tingsrätten meddelat parterna att förberedelsen skall anses vara avslutad . Meddelandet förutsätter inte att parterna har visat prov på någon försumlighet i processföringen. Regeln om meddelande är fakultativ, dvs. den lägger i tingsrättens hand att bedöma om ett meddelande behövs. Regeln är i första hand tänkt för huvudförhandlingsfall, men det är i princip inte något som hindrar att den tillämpas i ett mål som skall avgöras på handlingarna. Meddelandet bör i normalfallet förutsätta att domaren för sin del inte ser något behov av fortsatta förberedelseåtgärder. Den tidpunkt som anges i meddelandet bör bestämmas med beaktande av regeln om skäligt rådrum i 32 kap. 1 § RB. Det uppställs i paragrafen inget krav på att meddelandet skall ha formligen delgetts men i de flesta fall torde en förenklad delgivning komma i fråga. Meddelandet skall innefatta en upplysning om meddelandets betydelse när det gäller preklusion och när det gäller begränsningar av rätten att väcka ett genkäromål eller en regresstalan i och för gemensam handläggning av målen. Innebörden av meddelandet är i första hand att en part efter den angivna tidpunkten inte får åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis utan att ettdera av två fall föreligger. Det ena fallet är att parten gör sannolikt att han eller hon har haft en giltig ursäkt att inte göra åberopandet tidigare. Det andra fallet är att ett tillåtande av åberopandet inte innebär att målets prövning fördröjs i någon väsentlig mån. Om en part trots ett meddelande gör ett nytt åberopande först vid huvudförhandlingen, kan det bli aktuellt att tillämpa preklusionsregeln i 43 kap. 10 § RB när ett åberopande av nya omständigheter eller bevis inte orsakar att målets prövning fördröjs på det sättet. Som utredningen föreslagit skulle man i den anmärkta paragrafen kunna ge en upplysning om att preklusion kan ha inträtt redan enligt den nya bestämmelsen. Den typen av upplysningar är emellertid mindre väl förenliga med systematik för situationer av det aktuella slaget. Konsekvent genomförda skulle de göra balken svåröverskådlig. Det skall tilläggas att det inte finns någon anledning att ge ett meddelande enligt paragrafen i ett fall där parterna redan har fått ett föreläggande enligt 42 kap. 15 § RB, dvs. på grund av försumlig processföring. 42 kap. 18 § Innan ett mål avgörs enligt den nya bestämmelsen i 44 kap. 7 c § skall svaranden ges tillfälle att yttra sig slutligt. Detta har föranlett en ny bestämmelse i ett nytt fjärde stycke. 42 kap. 20 § Av skäl som anges i avsnitt 7 har bestämmelsen i paragrafen om att tiden för huvudförhandlingen skall bestämmas när förberedelsen avslutats tagits bort. 43 kap. 3 § I paragrafen finns bestämmelser om hur rätten skall agera då det föreligger hinder mot huvudförhandling enligt 2 §. I anslutning till den föreslagna regleringen i 11 § har första stycket justerats språkligt. Hänvisningen till 11 § andra stycket har ersatts av en hänvisning till tredje stycket. 43 kap. 11 § Den föreslagna bestämmelsen reglerar uppehåll i en huvudförhandling och ersätter nuvarande regler om avbrott i 1 kap. 9 § och om uppskov i paragrafens nuvarande lydelse. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5. I första stycket slås den grundläggande principen och huvudregeln fast, nämligen att en huvudförhandling skall genomföras utan onödiga uppehåll och så långt som möjligt i ett sammanhang. Denna grund- läggande princip gäller i alla mål och alltså även de som omfattas av den särskilda regleringen i andra stycket. I kravet på att en huvudförhandling skall genomföras utan onödiga uppehåll ligger att förhandlingen skall återupptas så snart det är möjligt. I andra stycket ges närmare föreskrifter om en sådan huvudförhandling som inte kan slutföras . Om målet är av den omfattningen att huvudförhandlingen inte beräknas pågå , skall förhand- lingen genomföras . Tar huvudförhandlingen i anspråk, skall förhandlingen pågå minst . Med vecka avses inte kalendervecka (måndag fredag) utan utgångspunkten är den veckodag då förhandlingen börjar. I ett tredagarsmål kan huvudförhandling alltså hållas t.ex. i samt tisdag i . Tredje stycket första meningen ger rätten möjlighet att besluta om längre uppehåll i en huvudförhandling än vad som har sagts, om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning, huvud- förhandlingens längd eller andra särskilda omständigheter. Bestämmelsen tar sikte både på de fall där oförutsedda händelser inträffar sedan tid för huvudförhandling väl har bestämts eller kanske redan påbörjats men också vid utsättandet av en huvudförhandling kan det finnas skäl att tillämpa regeln. Det kan gälla mål med många parter där det kan vara mycket svårt att hitta förhandlingstider som passar alla. I vissa mål kan vidare materialet vara så svårt att tillgodogöra sig att handläggningen vinner på längre uppehåll (se SOU 1982:26 s. 531). Rättens och övriga inblandades behov av sommarsemester kan också beaktas. Vid bedömningen av om ett uppehåll kan göras måste beaktas om huvudförhandlingen kan fortsätta enligt tredje stycket andra meningen. Om det redan när uppehållet beslutas står klart att en ny huvudförhandling måste hållas skall förhandlingen ställas in. Givetvis kan och bör rätten överväga att i stället för att göra uppehåll i en huvudförhandling dela upp handläggningen av målet och meddela särskilda domar. Rätten bör beakta dessa möjligheter att på andra sätt än genom uppehåll i förhandlingen bemästra uppkommande problem och få till stånd den mest ändamålsenliga handläggningen av målet. I tredje stycket andra meningen regleras frågan om en fortsatt eller ny huvudförhandling skall hållas efter uppehåll i förhandlingen. Med fortsatt huvudförhandling förstås i enlighet med vad som gäller att handläggningen fortsätter där den slutade sist (43 kap. 13 §). Det läggs i rättens hand att bestämma hur den fortsatta handläggningen skall gestalta sig och bedömningen får göras med ledning av förhållandena i det enskilda målet. Samråd bör ske med parterna. Och här skall alltid hållas i minnet att valet att fortsätta huvudförhandlingen, som framgår av lagtexten, aldrig får gå ut över koncentrationsprincipens syfte, dvs. att möjliggöra en samlad och omedelbar bedömning av processmaterialet. Om syftet med en sammanhållen huvudförhandling väsentligen gått förlorat, skall ny huvudförhandling hållas. Så som Rättegångsutred- ningen och departementschefen särskilt poängterade (SOU 1982:26 s. 532 och prop. 1986/87:89 s. 224) bör upptagande av olika bevis, vilkas värde skall vägas mot varandra, i de allra flesta fall ske inom en kort tidsrymd. Ett exempel på detta är den situationen att två vittnen, som lämnar motstridiga uppgifter på en avgörande punkt, skall höras vid förhandlingen. Rätten bör vidare alltid överväga sina möjligheter att komma ihåg vad som har förekommit under huvudförhandlingen och ställa sig frågan om vilka utsikter det finns att en eventuell ny huvudförhandling kan genomföras på ett mer koncentrerat sätt än den tidigare (jfr SOU 1982:26 s. 532). Hur rätten skall förfara efter uppehåll i huvudförhandlingen framgår av 12 14 §§. Ändringarna i sista stycket är endast språkliga. 43 kap. 13 § I paragrafens andra stycke ges regler om bevisupptagning vid ny huvudförhandling. Om ett bevis inte tas upp på nytt vid den nya huvudförhandlingen skall det enligt gällande regler förebringas genom protokoll eller på annat lämpligt sätt. Bestämmelserna i 6 kap. innebär att ett protokoll inte alltid behöver föras (se avsnitt 9). Lydelsen av den sista meningen har mot den bakgrunden ändrats på så sätt att det anges att beviset skall läggas fram på lämpligt sätt. 44 kap. 7 c § Bestämmelsen är ny (se avsnitt 11.1) och innebär att tredskodom kan meddelas mot en kärande som inte följer ett föreläggande enligt 42 kap. 11 § andra stycket att ange om talan vidhålls. Föreläggandet skall anses ha följts i samtliga fall där käranden svarar, alltså både om han eller hon uppger att talan vidhålls och om svaret är att talan inte vidhålls.