prop · GN0372 · 2000-01-01 00:00:00 — 12 Övriga bestämmelser 12.1 Ansvar Regeringens förslag: Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bygger eller använder naturgasledning eller naturgaslager utan till- stånd där sådant krävs, eller som bryter mot villkor som meddelats i koncessionen till skydd för allmänna intressen och enskild rätt, skall kunna dömas till ansvar. Värme- och gasmarknadsutredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag med den skillnaden att utredningen inte före- slagit att det i ringa fall inte skall dömas till ansvar. Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat utredningens för- slag utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att det är viktigt att de villkor som har meddelats i koncessionen till skydd för allmänna in- tressen och enskild rätt följs. Det bör därför införas regler om ansvar i naturgaslagen. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet drar fram och använder naturgasledning utan tillstånd där sådant krävs samt den som uppför och använder naturgaslager utan tillstånd eller som bryter mot villkor som meddelats i koncessionen till skydd för allmänna intressen och enskild rätt, skall kunna dömas till ansvar. 12.2 Överklagande m.m. Regeringens förslag: Beslut av en myndighet enligt 2 kap. 14 och 15 §§ samt 6 kap. 2, 3, 6 och 9 §§ får överklagas hos allmän förvalt- ningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammar- rätten. Värme- och gasmarknadsutredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av remissinstanserna. Skäl för regeringens förslag: Beslut enligt 2 kap. 14 och 15 §§ samt 6 kap. 2, 3, 6 och 9 §§ bör kunna överklagas. Med hänsyn till målens karaktär bör prövningen ske hos allmän förvaltningsdomstol. Vem som får överklaga beslut framgår av 22 § förvaltningslagen (1986:223). Enligt det till Lagrådet remitterade förslaget skulle tvister mellan en ledningsinnehavare och ett naturgasföretag eller en berättigad kund i vissa angivna frågor prövas av en myndighet, vars beslut skulle kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Lagrådet har i sitt yttrande i anslutning till 3 kap. 1, 2 och 4 §§ riktat kritik mot förslaget och också framfört ett förslag till reglering av frågan. Enligt regeringens uppfattning uppfyller Lagrådets förslag kraven i artikel 21.2 i gasmarknadsdirektivet som uppställler krav på en tvistlösningsmyndighet. Regeringen har därför valt att utforma sitt förslag i enlighet med Lagrådets förslag. Konsekvenser för domstols- och åklagarväsendet Det i lagrådsremissen framlagda lagförslaget innebär att redan befintlig lagstiftning överförs till en ny lag och att den nya lagen även skall tillgo- dose naturgasmarknadsdirektivets bestämmelser om handel och över- föring av naturgas. Tillkommande beslut av myndighet som regeringen föreslår får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol gäller i allt väsentligt tvister om skäliga anslutnings- och överföringsvillkor samt mätnings- och rapporteringsskyldighet. Med hänsyn till att lagförslaget innebär en begränsning av det redan låga antalet aktörer på den svenska naturgasmarknaden förväntas det inte medföra någon nämn- värd ökning av antalet ärenden som överklagas till allmän förvaltnings- domstol. Det förväntas inte heller öka ärendemängden vid åklagarmyn- digheter och allmänna domstolar. Lagförslaget väntas inte medföra något merarbete för domstolarna och åklagarmyndigheterna. Eventuella mer- kostnader bör därför kunna rymmas inom befintliga ramar. 12.3 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Naturgaslagen skall träda i kraft . De nya reglerna skall tillämpas även på koncession för natur- gasledning meddelad enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar. Värme- och gasmarknadsutredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Utredningens förslag lämnas utan invändning av remissinstanserna. Skäl för regeringens bedömning: Naturgasmarknadsdirektivet skall vara genomfört i medlemsstaternas lagstiftning . Naturgaslagen bör träda i kraft . De nya reglerna skall tillämpas även på koncession meddelad enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar. 13 Författningskommentar 13.1 Förslaget till naturgaslag Föreskrifter om rörledningar för transport av naturgas finns i lagen (1978:160) om vissa rörledningar (rörledningslagen). I den lagen före- skrivs som huvudregel att en rörledning för transport av naturgas inte får dras fram och användas utan koncession. Övriga bestämmelser handlar nästan uteslutande om beviljande av koncession och om villkor för samt överlåtelse och upphörande av koncession. Huvudvikten hos lagens be- stämmelser ligger alltså på anläggande och drift av själva rörledningarna. I linje med detta ligger också att lagen är tillämplig på rörledningar för transport av även annat än naturgas, nämligen fjärrvärme, råolja och an- nan vätska och gas som är ägnad att användas som bränsle. Den nu föreslagna lagstiftningen har ett vidare syfte än rörledningsla- gen. Den nya lagstiftningen är avsedd att genomföra och rådets direktiv /30/EG av om gemensamma reg- ler för den inre marknaden för naturgas (gasmarknadsdirektivet), vars primära syfte är att skapa en inre marknad för naturgas. Det främsta medlet för att uppnå detta syfte är att öppna medlemsstaternas naturgas- marknader, och däribland alltså också den svenska, för konkurrens. Denna marknadsöppning skall främst uppnås genom att naturgasföre- tag och så kallade berättigade kunder ges tillträde till systemet, dvs. det samlade rörledningsnätet, så att de kan ingå leveransavtal med varandra. Det har bedömts vara mest ändamålsenligt att samla alla de bestäm- melser som behövs för att genomföra gasmarknadsdirektivet i en ny lag med namnet naturgaslag. Huvuddelen av rörledningslagens bestämmelser om koncession såvitt avser transport av naturgas förs därvid över till den nya naturgaslagen. Gasmarknadsdirektivet har en struktur som starkt påminner om EG:s s.k. elmarknadsdirektiv, vilket har genomförts i svensk lagstiftning ge- nom ellagen (1997:857). Den nya naturgaslagen har därför i stor ut- sträckning utformats efter mönster från ellagen, både vad gäller struktur och enskilda bestämmelser. Inledande bestämmelser Lagens tillämpningsområde 1 § I denna lag ges föreskrifter om naturgasledningar och natur- gaslager samt om handel med naturgas i vissa fall. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Beträffande naturgasled- ningar finns föreskrifter i 2 kap. Koncession, 3 kap. Skyldigheter för den som innehar en naturgasledning och i 4 kap. Redovisning och revision. Föreskrifter om naturgaslager finns i 2 kap. Koncession och i 4 kap. Redovisning och revision. Föreskrifter om handel med naturgas i vissa fall finns i 5 kap. Kommu- nala naturgasföretag. Begreppet naturgasledning definieras i 2 §. Av paragrafen framgår även att lagen endast tillämpas på naturgas. Utanför tillämpningsområdet faller andra former av gas, såsom stadsgas och gasol. Definitioner 2 § Med naturgasledning avses rörledning, mät- och reglerstation, linjeventilstation, rensdonsstation och kompressorstation. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § rörledningslagen. I paragrafen definieras begreppet naturgasledning. Detta begrepp an- vänds som ett samlande namn på den infrastruktur som används vid överföring och distribution av naturgas. I paragrafen anges de olika kom- ponenter som används vid sådan överföring och distribution och som alltså sammanfattas i begreppet naturgasledning. Huvuddelen av infrastrukturen utgörs av de rörledningar som används för själva överföringen och distributionen av naturgasen. Dessa rörled- ningar är i allmänhet nedgrävda under markytan. Rörledningarna har oli- ka diameter och är tillverkade av olika material beroende på det tryck som råder i rörledningen. Rörledningar indelas i två huvudgrupper, överföringsledningar och distributionsledningar. Överföringsledningar används för att överföra naturgasen över längre sträckor. De indelas i två grupper, stamledningar och grenledningar. I finns endast en stamledning, vilken börjar i utanför , där den är ansluten till det danska ledningsnätet. har ingen egen produktion av naturgas utan all naturgas som används i Sveri- ge importeras från och förs alltså i in i den svenska stamledningen. Denna ledning går under till utanför , där gasen tas emot i en mottagningsstation. Från denna station fortsätter stamledningen längs till , där det svenska ledningsnätet slutar. Från olika punkter på denna stamledning går grenledningar till de sam- hällen där gasen distribueras. Överföringsledningarna är av stål och dimensionerade för ett tryck på bar. Stamledningen har en diameter medan grenledningarnas diameter varierar . Distributionsledningar är indelade i fördelningsledningar, distribu- tionsledningar och servisledningar. Fördelningsledningar tillverkas i stål eller polyetenplast och har en di- ameter . Trycket i dessa ledningar uppgår till 4 bar. Vissa fördelningsledningar leder direkt till större förbrukare men de flesta fördelningsledningarna leder till ett system med distributionsled- ningar, i vilka gasen distribueras till förbrukare. Distributionsledningarna är tillverkade av plast. Trycket i dessa ledningar är 0,1 bar. Sista biten av en distributionsledning kallas servisledning. Denna ledning slutar i för- brukarens abonnentcentral. Längs ledningsnätet finns olika typer av stationer. I slutet av en gren- ledning finns en mät- och reglerstation, även kallad MR station. Där mäts den överförda gasmängden och där sänks trycket från grenledning- ens 80 bar till 4 bar varefter gasen förs vidare i fördelningsledningar. Som nämnts tidigare leder vissa fördelningsledningar direkt till en större förbrukare. Övriga fördelningsledningar slutar i en reglerstation, där trycket reduceras från 4 bar till 0,1 bar varefter gasen förs vidare i distri- butionsledningar. En annan typ av stationer är linjeventilstationer, som finns med jämna mellanrum längs stamledningen och längs större grenledningar. Med hjälp av ventilerna i dessa stationer kan gasflödet stängas av. Man kan också tömma systemet genom att leda ut gasen genom s.k. tömningsrör som mynnar ovan mark. Detta blir aktuellt vid läckage och i samband med reparationer. Även vid grenledningarnas anslutning till stamledning- en finns ventiler, s.k. grenventiler. Rensdonsstationer finns längs stamledningen och de större grenled- ningarna. I dessa stationer finns rensdon med vilka man kan rengöra led- ningarna invändigt utan att ledningssystemet behöver tas ur drift. Kompressorstationer byggs längs en ledning för att göra det möjligt att öka trycket i ledningen och därmed öka överföringskapaciteten. Några sådana stationer finns dock ännu inte i . Enligt 2 kap. 1 § krävs koncession för att bygga och använda en natur- gasledning. Koncessionskravet omfattar alltså inte bara rörledningar utan också övriga komponenter som ingår i begreppet naturgasledning. Distri- butionsledningar är dock undantagna från kravet på koncession varför bara överföringsledningar omfattas av detta krav. 3 § Med överföring av naturgas avses överföring genom såväl över- föringsledningar som distributionsledningar till naturgasföretag eller förbrukare av naturgas. Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, har ut- formats i enlighet med Lagrådets förslag, vilket innebär att andra stycket i det till Lagrådet remitterade förslaget har strukits. Den fråga som regle- rades i det stycket behandlas nu i författningskommentaren till 4 kap. 1 §. Motsvarande bestämmelser beträffande naturgaslager fanns i 4 § i det förslag som remitterades till Lagrådet. Även den paragrafen har strukits. I gasmarknadsdirektivet definieras såväl överföring som distribution av naturgas, vilket sker genom överförings- respektive distributionsled- ningar. Regleringen i direktivet skiljer sig endast marginellt mellan överföring och distribution. Dessa skillnader saknar relevans för den svenska gasmarknaden, varför någon åtskillnad mellan överföring och distribution inte görs i lagen. Därför används bara termen överföring, oavsett om det gäller överförings- eller distributionsledningar. För att anses som överföring enligt paragrafens definition måste över- föringen gå till antingen ett naturgasföretag eller en förbrukare. definieras i följande paragraf. Kort uttryckt gäller det företag som innehar en naturgasledning eller naturgaslager eller ett företag som säljer naturgas utan att ha ledningar eller lager. Utanför definitionen av överföring faller därmed sådan överföring som sker i s.k. interna rörledningsnät. Sådana nät används inom hamn- och industriområden och används uteslutande för att distribuera gasen inom ledningsinnehavarens eget område och därmed för hans eget behov. I gasmarknadsdirektivet finns i kapitel VI bestämmelser om rätt till tillträde till systemet för naturgasföretag och berättigade kunder. Med systemet avses naturgasledningar. Dessa bestämmelser genomförs i naturgaslagen genom att ledningsinnehavare blir skyldiga att överföra gas för andra naturgasföretags och berättigade kunders räkning. Sådan överföring definieras i 6 § som transport av naturgas. Med systemet avses, som nämnts, naturgasledningar men inte natur- gaslager. Därför innehåller inte naturgaslagen någon uttrycklig föreskrift om skyldighet att lagra naturgas för annans räkning. För naturgaslager gäller däremot de mer allmänt hållna bestämmel- serna i kapitel III i direktivet. Där föreskrivs bl.a. att lagringsföretag inte får diskriminera mellan systemanvändare eller kategorier av systeman- vändare, i synnerhet inte till förmån för sina anknutna företag, dvs. främst företag i samma koncern. Föreskriften finns i artikel 7.2. Någon uttrycklig föreskrift som genomför denna bestämmelse införs inte i naturgaslagen. Denna skyldighet för lagringsföretagen regleras ge- nom konkurrensrättens bestämmelser om förbud mot missbruk av domi- nerande ställning. Naturgaslager är naturliga monopol. För att kunna bedöma om ett lag- ringsföretag missbrukar sin dominerande ställning genom att exempelvis ställa upp oskäliga ersättningsvillkor för upplåtelse av utrymme i lagret krävs en korrekt redovisning av verksamhetens intäkter och kostnader. Därför föreskrivs i 4 kap. 1 § att lagringsverksamhet skall redovisas sär- skilt. 4 § avses den som överför eller säljer naturgas samt den som lagrar naturgas för annans räkning. Paragrafen saknar motsvarighet i utredningens förslag. Enligt gasmarknadsdirektivet skall gasmarknaden öppnas för konkur- rens bl.a. genom att naturgasföretag och berättigade kunder ges tillträde till systemet, dvs. ledningsnätet, så att de kan ingå leveransavtal med varandra. I förevarande paragraf definieras begreppet naturgasföretag. Definitionen utgår från den som finns i artikel 2.1 i gasmarknads- direktivet. Där definieras naturgasföretag som varje fysisk eller juridisk person, med undantag för slutförbrukare, som bedriver åtminstone en av följande verksamheter: produktion, överföring, distribution, försörjning, köp eller lagring av naturgas. Någon produktion, dvs. utvinning av naturgas förekommer inte i Sve- rige och någon sådan kan heller inte förutses . har därför lämnats utanför definitionen. Överföring av naturgas definieras i 3 §. Överföringsföretag är i prak- tiken de företag som innehar naturgasledningar, med undantag för interna nät. Vidare nämns i gasmarknadsdirektivets definition företag som ägnar sig åt köp och försörjning beträffande naturgas. Med försörjning avses leverans och/eller försäljning av naturgas. På dagens monopoliserade marknad har ingen aktör tillträde till någon annans naturgasledning. Detta innebär att alla företag som innehar naturgasledningar köper och säljer all naturgas som de överför genom sina ledningar. På en avregle- rad, konkurrensutsatt gasmarknad är det sannolikt att även återförsäljare av gas kommer att etablera sig på marknaden. De kommer alltså att yr- kesmässigt köpa och sälja naturgas men de kommer inte att inneha natur- gasledningar. Även denna kategori kommer att omfattas av definitionen i förevarande paragraf. I gasmarknadsdirektivets definition av naturgasföretag ingår också fö- retag som lagrar naturgas. Även vad gäller naturgaslager finns det s.k. interna lager. Sådana lager används av ledningsinnehavaren uteslutande för internt bruk, dvs. för att hantera variationer i den egna överföringen. De har så liten kapacitet att det inte finns utrymme för upplåtelse av ka- pacitet till andra. Man kan säga att dessa lager endast används för själva driften av rörledningssystemet. Innehavare av sådana lager har i para- grafen lämnats utanför definitionen av naturgasföretag. Den som innehar ett internt lager innehar emellertid alltid en naturgas- ledning, i vilken överföring av naturgas sker. Företaget är därmed ett na- turgasföretag enligt definitionen i förevarande paragraf. Definitionen i paragrafen anger bara företag som lagrar naturgas för annans räkning. Sådan lagring sker alltid i lager av större omfattning än de interna lagren. finns inget sådant naturgaslager i Sve- rige men ett första större lager är under uppförande i södra . Om gassystemet byggs ut kommer det antagligen att behövas fler större lager i . Man kan se dessa gaslager som komplement till rörlednings- systemet med uppgift att hantera variationer i större förbruka- res gasförbrukning. Som nämnts i inledningen till denna kommentar skall naturgasföretag ges tillträde till ledningsnätet så att de kan ingå leveransavtal med berät- tigade kunder. Detta uppnås i lagen genom föreskrifterna i 3 kap. 1 och 2 §§. I 3 kap. 1 § föreskrivs att innehavaren av en naturgasledning är skyldig att ansluta en naturgasledning som innehas av ett naturgasföretag. I prak- tiken innebär det en skyldighet att ansluta dels naturgasledningar som innehas av andra företag, dels naturgaslager som innehas av andra före- tag. Någon anslutning av återförsäljare blir inte aktuell eftersom dessa inte har vare sig ledningar eller lager. I 3 kap. 2 § föreskrivs att innehavaren av en naturgasledning är skyldig att överföra naturgas för ett naturgasföretags räkning. I praktiken innebär det att ledningsinnehavaren är skyldig att i sin ledning överföra naturgas som ett annat naturgasföretag köper eller säljer. 5 § Med berättigad kund avses 1. förbrukare som har naturgaseldad kraftproduktion, och 2. övriga förbrukare som enligt ingångna inköpsavtal kommer att förbruka mer än naturgas på minst ett förbrukningsställe. Paragrafen motsvarar 3 § i utredningens förslag. I kommentaren till 4 § nämns att gasmarknaden skall öppnas för kon- kurrens bl.a. genom att naturgasföretag och berättigade kunder ges till- träde till systemet, dvs. ledningsnätet, så att de kan ingå leveransavtal med varandra. I 4 § definieras den första kategorien, naturgasföretag, medan i förevarande paragraf den andra kategorien, berättigade kunder, definieras. I gasmarknadsdirektivet anges i artikel 18 punkten 1 att medlemssta- terna skall ange vilka kundkategorier som är berättigade kunder, dvs. kunder som har rätt till tillträde till systemet. Som berättigade kunder måste därvid, enligt punkten 2, två kundkategorier anges. Den första kategorien är kunder som har naturgaseldad kraftproduk- tion, dvs. elproduktion, oavsett förbrukningsnivå. Den kundkategorien anges i paragrafens första punkt. För att räknas som berättigad kund en- ligt denna punkt krävs inte att all inköpt naturgas används till elproduk- tion, det räcker att en viss del av inköpen används för detta ändamål. Kunden är berättigad för hela sin gasförbrukning, alltså inte bara för den del som används för elproduktion. Den andra kategorien är övriga förbrukare som enligt ingångna in- köpsavtal kommer att förbruka mer än gas och förbrukningsställe. Den kategorien anges i paragrafens andra punkt. I de flesta fall kommer det antagligen inte att uppstå tvist mellan led- ningsinnehavaren och förbrukaren huruvida förbrukaren är en berättigad kund eller inte. Om en sådan tvist trots allt uppstår är det förbrukaren som måste visa att han uppfyller kriterierna för att räknas som berättigad kund. Därvid skall följande beaktas. Det avgörande är inte om förbrukarens faktiska förbrukning har över- stigit gränsvärdet utan det avgörande är om han har ingått av- tal om köp av gas för en årlig förbrukning över gränsvärdet. Förbrukaren har alltså uppfyllt kriterierna för berättigad kund om han kan förete in- gångna inköpsavtal som överstiger gränsvärdet. Någon kontroll i efter- hand av förbrukningens omfattning skall alltså inte ske. Med år avses inte kalenderår utan en period framåt. Om en förbrukare har visat att han uppfyller kriterierna för att räknas som be- rättigad kund har han de rättigheter som följer av detta framåt. Därefter måste han på nytt visa att han uppfyller kriterierna. Med förbrukningsställe avses ställe i fysisk bemärkelse, t.ex. en verk- stad, en fabrik eller ett kontor som ligger på en viss plats. För att ett fö- retag som förbrukar naturgas på skilda ställen skall bli klassificerat som berättigad kund krävs att detta företags förbrukning av naturgas uppgår till naturgas på minst ett av dessa förbrukningsställen. De förbrukare som uppfyller definitionen för berättigade kunder har rätt att dels, enligt 3 kap. 1 §, få bli anslutna till en naturgasledning, dels, enligt 3 kap. 2 §, få naturgas, som de köpt av ett annat naturgasföretag än ledningsinnehavaren, överförd genom den sistnämndes naturgasledning. 6 § Med transport av naturgas avses överföring av naturgas till an- slutningspunkten hos ett naturgasföretag eller en berättigad kund som innehavaren av en naturgasledning gör för ett annat naturgas- företags räkning. Paragrafen saknar motsvarighet i utredningens förslag. Det är endast sådan överföring som faller under paragrafens definition av transport som regleras i naturgaslagen. Annan överföring är i lagen oreglerad. Det senare gäller överföring som ledningsinnehavaren gör för egen räkning, dvs. naturgas som ledningsinnehavaren själv köper och säljer, oavsett om leveransen går till förbrukare som är berättigade kunder eller ej. De viktigaste föreskrifterna om transport av naturgas finns i 3 kap. 2 § där transportskyldigheten regleras och i 3 kap. 6 §, där föreskrifter ges om de villkor som skall tillämpas vid transport av naturgas. Beträffande den närmare innebörden av paragrafens reglering kan följande nämnas. För att anses som transport måste överföringen alltid ske för ett annat naturgasföretags räkning. Det är detta naturgasföretag som säljer gasen. Det kan vara både ett naturgasföretag som överför naturgas, dvs. ett företag som innehar ledningar, och ett naturgasföretag som säljer naturgas, dvs. en återförsäljare, som alltså inte innehar led- ningar. Därutöver måste överföringen ske till anslutningspunkten hos ett naturgasföretag eller en berättigad kund. För de naturgasföretag som innehar distributionsledningar, s.k. distri- butionsföretag innebär regleringen följande. Utgångspunkten är därvid att en ledningsinnehavare, enligt 3 kap. 2 §, är skyldig att transportera natur- gas. Avgörande för omfattningen av denna skyldighet blir därmed defini- tionen av transport i förevarande paragraf. Då ett distributionsföretag köper naturgas har de rätt att få den inköpta gasen transporterad till sin anslutningspunkt, vilket framgår av para- grafens ordalydelse. Det saknar därvid betydelse till vilka kunder distri- butionsföretaget säljer gasen vidare. Ett distributionsföretag har alltså rätt till transport av all den naturgas som det säljer till de kunder, vilka är anslutna till distributionsföretagets ledningsnät, oavsett om kunderna är berättigade eller icke berättigade kunder. Då ett distributionsföretag säljer naturgas blir situationen något mer komplicerad.