prop · GN0345 · 2000-01-01 00:00:00 — För att samtycke skall kunna ges i det första fallet krävs enligt protokollet att gärningen som avses skall kunna utgöra grund för utlämning eller att utlämning skall ha varit utesluten endast på grund av straffets längd. Tilläggs- protokollet hindrar emellertid inte att verkställighetslandet vidtar åtgärder enligt dess gällande regler för att förhindra att preskriptionstider löper ut. IVL bör därför enligt regeringens mening ändras så att den person som överförs till med stöd av artikel 3 i tilläggsprotokollet (utvisningsfallet) ges det skydd som protokollet kräver. Vidare bör infö- ras bestämmelser som medger att under vissa förutsättningar kan godkänna att immuniteten inte skall gälla för en person som har överförts från till en annan stat enligt samma artikel. Något skydd av detta slag uppställs inte när den dömde flytt från domslandet (flyktfallet). Även i övrigt saknas det skäl att ge ett sådant skydd i dessa fall. Någon immunitet skall således inte gälla för den som flyr till för att undvika att påföljden verkställs i domslandet. I IVL finns vissa bestämmelser som reglerar frågan om immunitet. I 23 § regleras det immunitetsskydd en dömd person har när han eller hon enligt brottmålsdomskonventionen har överförts till . I 34 § regle- ras de fall då en annan stat, efter att en här i dömd person över- förts till den staten, gör en framställning om att immuniteten för den per- sonen inte längre skall gälla. Under vissa förutsättningar kan regeringen, i vissa fall efter prövning av , bifalla en sådan fram- ställning. Med hänsyn till att dessa bestämmelser i , med gjorda ändringar, innebär samma skydd som tilläggsprotokollet kräver behövs enligt regeringens meningen inte några nya bestämmelser om immunitet i IVL. En hänvisning till de nuvarande reglerna är tillräcklig. När det gäller under vilka förutsättningar skall pröva fram- ställningen föreslås en ändring i 34 § andra stycket IVL (se författnings- kommentaren). Bestämmelserna i 23 och 34 §§ IVL skall således gälla i tillämpliga delar när överförande av verkställighet sker med stöd av artikel 3 (utvisningsfallet) i tilläggsprotokollet. 7.3 Ändringar i den nordiska verkställighetslagen Regeringens förslag: Motsvarande bestämmelser som föreslås i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom om möjligheten att använda tvångsmedel i flyktfallet samt om offentligt biträde i dessa fall skall även föras in i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för- slag. Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Överförande av straffverkställighet mellan och , , eller regleras i en enhetlig nordisk lagstiftning, för del i NVL. Bestämmelserna i är inte tillämpliga enligt 42 § IVL. Överförandekonventionen har ingen inverkan på det nordiska samar- betet. Enligt artikel 22.2 och förklaranderapporten till konventionen framgår det att gemensam lagstiftning mellan konventionsstater på områ- det får tillämpas i stället för konventionen. Den samnordiska lagstift- ningen anges i förklaranderapporten som ett exempel. Tilläggsprotokollet kommer inte heller att påverka det nordiska samarbetet eftersom proto- kollet hänvisar till överförandekonventionen i de delar som inte regleras i protokollet. Motsvarande bedömning torde enligt regeringens mening kunna göras beträffande artikel 67 69 i (utom vad avser kravet på samtycke från den dömde) eftersom konventionen i artikel 69 hänvisar till överförandekonventionen. Detta hindrar emellertid inte att den nordiska lagstiftningen kan låta sig påverkas av bestämmelserna i tilläggsprotokollet eller Schengenkonven- tionen. De situationer som regleras i tilläggsprotokollet och Schengen- konventionen där överförande kan ske utan den dömdes samtycke täcks av bestämmelserna i . Den dömdes samtycke är inte något krav för att ett frihetsstraff skall kunna överföras och frågan om överförande kan ske även om den dömde uppehåller sig i riket när frågan om överförande aktualiseras, se 5 § NVL. Några lagändringar behöver därför inte övervägas i detta avseende. I NVL finns inga bestämmelser om användande av tvångsmedel i de situationer där den dömde flyr till från , , eller innan påföljden verkställts, motsvarande de som finns i tilläggsprotokollet eller . I de flesta fall där en dömd person avviker från ett nordiskt land för att undvika avtjänande av en frihetsberövande påföljd används bestämmelserna i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . I fall då utlämning inte kan ske, se 2 § nämnda lag, kan ett överförande av verk- ställigheten vara den enda möjligheten för att den dömde skall kunna verkställa påföljden. Vid de nordiska överläggningarna som hållits beträffande tilläggspro- tokollet och , bl.a. om bestämmelserna om använ- dande av tvångsmedel i de fall en dömd person flyr till sitt hemland, har samtliga nordiska stater ansett att sådana bestämmelser kan fylla ett behov i de situationer där utlämning inte kan ske och att sådana bestäm- melser bör föras in i den gemensamma nordiska lagstiftningen. Enligt regeringens mening bör det därför införas bestämmelser om an- vändande av tvångsmedel, i huvudsak motsvarande de som finns i IVL. Den tid som den dömde varit frihetsberövad med stöd av dessa bestäm- melser skall räknas honom eller henne till godo. I NVL finns inga regler om avräkning i dessa fall, till skillnad från IVL, varför nya bestämmelser om detta bör införas. På de skäl som anges i avsnitt 7.2.3 bör det i flyktfallen finnas en möj- lighet att förordna om offentligt biträde även i de nordiska ärendena. 8 Ikraftträdande Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft den dag som regeringen bestämmer. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. Skälen för regeringens förslag: I artikel 4 i tilläggsprotokollet före- skrivs att protokollet träder i kraft i den månad som följer efter utgången av en period efter deponeringen av det tredje ratifikationsinstrumentet hos generalsekreterare. () har inte tre ratifikationsinstrument deponerats. Tidpunkten för protokollets ikraftträdande kan således inte förutses. Det är även tänkbart att kan komma att träffa en bilateral överens- kommelse med en annan stat om tillämpning av protokollets regler utan hinder av att protokollet inte har trätt i kraft. När det gäller kommer troligen att bli fullvärdig medlem i . Då skall i stort sett den anpassning som har gjorts av svensk lagstiftning till träda i kraft. Ändringarna i lagen bör därför träda i kraft som protokollet eller när blir fullvärdig medlem i eller vid någon annan tidpunkt, bl.a. till följd av en träffad bilateral överenskommelse. Denna tidpunkt kan inte förutses . Det bör därför ankomma på regeringen att bestämma tidpunkten för ikraftträdandet. 9 Ekonomiska konsekvenser tillträde till tilläggsprotokollet, det förhållandet att blir fullvärdig medlem i och de därvid föreslagna lag- ändringarna bedömer regeringen inte medföra några ökade kostnader för staten. Den möjlighet som införs att förordna om offentligt biträde i flyktfallet kommer inte att medföra några nämnvärt ökade kostnader med hänsyn till de ytterst få fall då det kommer bli aktuellt. I stället torde resultatet bli att kostnaderna i viss mån blir mindre. De svenskar som har dömts till en frihetsberövande påföljd på grund av brott i en annan stat samtycker som regel till att verkställigheten överförs till . Tilläggsprotokollet och bestämmelser kommer därför inte att medföra några större förändringar i detta avse- ende. Däremot finns det ett flertal utländska intagna i som utöver fängelsepåföljden även utvisats på grund av brottet och som inte sam- tycker till att verkställigheten överförs till hemlandet. I dessa fall kommer tilläggsprotokollet och de lagändringar som föreslås att göra det möjligt att överföra dessa personer, vilket inte kan ske med nuvarande reglering. Storleken av de besparingar som härigenom kan uppkomma är dock beroende av vilka länder som tillträder tilläggsprotokollet, vilka reservationer de anger och när detta sker. Med det ökade rättsliga samarbetet som sker på det internationella planet i syfte att bekämpa brottsligheten kan emellertid enligt regeringens be- dömning besparingar förutses . När denna bedömning kan göras återkommer regeringen vid behov med förslag till anslagskonsekvenser. 10 Författningskommentar 10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom 2 § I paragrafen görs ett tillägg till andra stycket för att vissa bestämmelser i skall bli tillämpliga när överförande av verkställighet skall ske till eller från med stöd av både överförandekonventionen och tilläggsprotokollet. Frågan om skall tillträda tilläggsprotokollet har behandlats i avsnitt 7.1. Det skall noteras att tilläggsprotokollet aldrig kan tillämpas isolerat utan det sker alltid tillsammans med överförandekonventionen. Proto- kollet innehåller endast bestämmelser om att överförande av en frihetsbe- rövande påföljd i vissa situationer kan ske utan den dömdes samtycke. I övrigt tillämpas överförandekonventionens bestämmelser, t.ex. vad avser kravet på dubbel straffbarhet och om förfarandet. De bestämmelser i som rör överförande enligt överförandekonventionen skall således i huvudsak gälla när överförande även sker med stöd av tilläggsproto- kollet. Vissa bestämmelser som bl.a. avser situationer där den dömde fortfarande befinner sig i domslandet torde emellertid inte bli aktuella i flyktfallet, t.ex. 40 § om transitering, eftersom den dömde redan befinner sig i det eventuella verkställighetslandet. I utvisningsfallet kan bestäm- melsen däremot bli aktuell. Till paragrafen har ett nytt tredje stycke lagts till med hänsyn till artikel 67 69 i . Gör en medlemsstat i Schengen en fram- ställning enligt överförandekonventionen och artikel 68 i Schengenkon- ventionen (flyktfallet) skall de bestämmelser som stycket hänvisar till gälla. Vad som särskilt skall poängteras är att en Schengenstat, som gör en framställning, enligt denna bestämmelse inte behöver ha tillträtt tilläggsprotokollet för att överförande skall kunna ske. Överförandet grundas på att staten i fråga dels har tillträtt överförandekonventionen, dels deltar som fullvärdig medlem i . På mot- svarande sätt skall , eller när det är fråga om överlämnande till rättspsykiatrisk vård, i dessa fall kunna göra en framställning till en Schengenstat om ett överförande av en svensk ådömd påföljd. I fjärde stycket har en redaktionell ändring gjorts. Vidare har hänvis- ningen i slutet av stycket, efter påpekande av Lagrådet, ändrats så att någon hänvisning till de nya bestämmelserna om tvångsmedel m.m. inte görs. 3 och 25 §§ Redaktionell ändringar har gjorts i paragraferna med hänsyn till det nya tredje stycket i 2 §. 25 a § I paragrafen har ett nytt andra stycke lagts till. Verkställighet av frihets- berövande påföljd i en annan stat får ske i även med stöd av tilläggsprotokollet eller . I dessa fall krävs inte samtycke från den dömde för att verkställighet skall få ske i . I stycket hänvisas till 25 b § där det framgår att samtycke inte krävs för verkställighet i i flykt- och utvisningsfallet (punkterna 1 och 2). Det senare fallet gäller emellertid inte när överförande skall ske med stöd av , varför hänvisning endast sker till punkt 1. En förutsättning är att den andra staten har tillträtt överförandekonventionen. Vidare krävs att staten i fråga har tillträtt tilläggsprotokollet eller anslutit sig till eller slutit avtal om samarbete enligt . Frågan har behandlats närmare i avsnitt 7.1 och 7.2.1. I förhållande till lagrådsremissen har vissa redaktionella ändringar gjorts. Vidare har en ändring gjorts i det sista stycket. Nuvarande bestämmel- sen i sista stycket ger både myndighet i domslandet och den svenska re- geringen behörighet att göra en framställning om verkställighet i enligt överförandekonventionen. En framställning om överförande av verkställighet som sker med stöd av tilläggsprotokollet eller Schengen- konventionen kan emellertid göras endast av behörig myndighet i den stat som har meddelat domen. Den har således inga möjligheter att göra en framställning om verkställighet i . Däremot kan framställning göras om verkställighet i annat land av en påföljd ådömd i , se 34 a §. 25 b § Paragrafen är ny och har ersatt den gamla 25 b § (som skall betecknas ). I den nya bestämmelsen regleras närmare de två situationer där sam- tycke från den dömde inte skall vara ett krav för att den dömdes straff skall kunna verkställas i . Bestämmelsen har behandlats under avsnitt 7.2.1. Av artikel 1 i tilläggsprotokollet och artikel 69 i Schengen- konventionen som hänvisar till överförandekonventionen följer att endast frihetsberövande påföljder omfattas av regleringen. Under den första punkten tas flyktfallet upp (artikel 2 i tilläggsproto- kollet och artikel 68 i ). I enlighet med Lagrådets förslag har lagtexten ändrats. Bestämmelsen är tillämplig när den dömde, efter att ha ådömts en påföljd i en annan konventionsstat som har vunnit laga kraft, har flytt till innan verkställigheten av påföljden har påbörjats eller när han eller hon har flytt då verkställigheten pågår i den andra staten. Enligt förklaranderapporten är bestämmelsen inte tillämplig i de fall när en person är dömd i sin utevaro i den andra staten. Efter det att den dömde har frigetts villkorligt eller verkställig- heten skjutits upp tills vidare av någon annan anledning kan överförande av någon verkställighet av påföljd inte heller ske. Om den dömde i en sådan situation återvänder till och den villkorliga frigivningen förverkas eller verkställigheten av någon annan anledning återupptas där- efter, kan överförande inte ske med stöd av tilläggsprotokollet. Den dömde kan i en sådan situation inte anses ha flytt från domslandet. I den andra punkten regleras utvisningsfallet (artikel 3 i tilläggsproto- kollet). Innebörden är att verkställigheten kan överföras till utan den dömdes samtycke när han eller hon utvisas eller avvisas från den andra staten eller på något annat sätt förbjuds att vistas i den staten efter det att han eller hon försätts på fri fot. Bestämmelsen innefattar varje åt- gärd som innebär att den dömde inte får vara kvar i domslandet när han eller hon friges. I enlighet med Lagrådets förslag har beslut av en admi- nistrativ myndighet bytts ut mot administrativt beslut för att nå en bättre överensstämmelse med konventionstexten. Beslutet kan fattas med domen när påföljden utdöms eller i anslutning till verk- ställigheten av den ådömda påföljden. Beslutande myndighet i den andra staten kan vara domstol eller administrativ myndighet. 25 c § Paragrafen är ny och har närmare berörts i avsnitt 7.2.2. Tvångsmedel i enligt denna bestämmelse kan tillgripas endast i flyktfallet, dvs. när den dömde befinner sig i efter att ha flytt från den stat som meddelat domen när frågan om överförande av verkställigheten aktualiseras. Lagrådet har haft vissa synpunkter på denna bestämmelse och i anslut- ning till bestämmelserna i 25 d och 25 e §§. Enligt Lagrådet bör bestäm- melserna om när häktning får äga rum eller när reseförbud och anmäl- ningsskyldighet får meddelas föras ihop. Vidare anser Lagrådet att 25 d § bör utformas efter förebild av 25 c § samt att regler bör införas i paragra- ferna om att föreskrifter om offentlig försvarare skall gälla offentligt biträde. Lagrådet har också föreslagit vissa andra juste- ringar. Regeringen har följt Lagrådets förslag, med den justeringen att bestämmelser skall tillämpas beträffande offentligt biträde. I första stycket anges att den dömde kan häktas om det finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig verkställig- heten av påföljden. Frihetsberövandet syftar till att säkerställa att den dömde finns kvar i landet till dess regeringen har fattat sitt beslut om att verkställigheten kan överföras, eller till dess påföljden börjar verkställas. Häktningsgrunderna kollusions- och recidivfara blir därför inte aktuella. Att den dömde har en viss benägenhet att avvika torde han eller hon redan visat genom att undandra sig verkställigheten av påföljden i doms- landet och fly hit. I stycket slås också fast att beslut om häktning kan fattas även efter det att framställning om överförande av verkställighet har gjorts eller beviljats. I andra stycket fastslås att beträffande häktning och anhållande gäller vad som föreskrivs om brottmål. Hänvisningen till avser att fånga upp bestämmelser om bl.a. vilken dom- stol som har att pröva en häktning och bestämmelserna om överklagande. Vad som i föreskrivs om offentlig försvarare skall i stället tillämpas beträffande offentligt biträde med undantag vad som stadgas i 25 f §. Vidare anges vilka bestämmelser i 24 kap. rättegångsbal- ken som skall tillämpas. Dessa bestämmelser kan inte i alla delar tilläm- pas ordagrant. När det gäller offentligt biträde skall bestämmelserna i t.ex. 31 kap. inte gälla eftersom de utgår ifrån att någon döms. Beträffande användande av tvångsmedel talas det i ett flertal om den misstänkte, men skall här i stället avse den dömde. Ett flertal bestäm- melser har undantagits, bl.a. bestämmelser om tidsfrister för väckande av åtal och anhållande och häktning som sker av utredningsskäl. Dessa kommer inte att bli aktuella med hänsyn till att personen i fråga redan har ådömts en påföljd i den andra staten som har vunnit laga kraft. Enligt fjärde stycket kan den häktade begära en omprövning av häkt- ningsfrågan. En häktningsförhandling skall hållas efter det att den häktades begäran kommit in till rätten. En sådan förhandling behöver dock hållas tidigast från det att beslut i häkt- ningsfrågan senast meddelats. 25 d § Paragrafen är ny och har berörts i avsnitt 7.2.2. Beträffande Lagrådets synpunkter, se kommentaren till 25 c §. I stället för att tillgripa anhållan- de och häktning kan åklagaren eller rätten meddela beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet om det kan antas vara en tillräcklig åtgärd för att undvika att den dömde avviker eller på annat sätt undandrar sig verk- ställighet av påföljden. På samma sätt som i 25 c § har en hänvisning gjorts till bestämmelser m.m., och till vilka särskilt an- givna bestämmelser i 25 kap. som skall gälla när rese- förbud eller anmälningsskyldighet åläggs med stöd av denna bestämmel- se. På motsvarande sätt som angetts i författningskommentaren till 25 c § skall de delar av bestämmelserna som syftar till den misstänkte i stället avse den dömde. Bestämmelser som avser om åtal har väckts eller om huvudförhandling skall hållas torde inte bli aktuella i dessa sammanhang. 25 e § Paragrafen är ny och har behandlats i avsnitt 7.2.2. Beträffande Lagrådets synpunkter, se kommentaren till 25 c §. I första stycket anges att beslut om tvångsmedel enligt 25 c och 25 d §§ gäller till dess ärendet om överförande av verkställigheten har avgjorts eller, om framställningen bifalls, till dess att påföljden har börjat verk- ställas i . Detta gäller dock inte om beslutet om tvångsmedel dess- förinnan har hävts. I andra och tredje styckena finns särskilda regler om när ett beslut om tvångsmedel skall hävas. I de flesta fallen kommer en begäran från en annan stat att en person skall frihetsberövas före en formell framställning om överförande av straffverkställighet till . En tidsfrist har därför förts in. Efter ett beslut om tvångsmedel skall en fram- ställning göras . Sker inte detta skall tvångsåtgärden hävas av åklagaren eller rätten. Frihetsberövandet får inte heller överstiga den tid som personen i fråga skulle ha varit frihetsberövad om han eller hon hade verkställt straffet i den stat som meddelat domen, varvid skall beaktas även den tid som den frihetsberövande påföljden har verkställts i den andra staten samt bestämmelser om villkorlig frigivning som kan finnas i den andra staten. I paragrafens fjärde stycke införs en bestämmelse som ger regeringen en möjlighet att häva åtgärden i samband med att ärendet prövas. I bråds- kande fall har även chefen för en möjlighet att häva en tvångsåtgärd. En framställning om överförande av verkställighet till handläggs av . Under handläggningen kan omständigheter uppkomma, som inte är kända för åklagaren eller rätten, som medför att tvångsmedlet bör hävas. 25 f § Paragrafen är ny och har berörts i avsnitt 7.2.3. I första stycket finns en allmän bestämmelse om att offentligt biträde skall utses i ärenden där överförande av verkställighet kan ske till enligt 25 b § 1, dvs. i flyktfallet, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. I de fall den dömde blir föremål för frihetsberövande torde ofta, utom i rena undantagsfall, finnas ett behov av biträde. I det andra stycket ges regeringen en möjlighet att utse en departe- mentstjänsteman att besluta i dessa frågor. Innan en framställning getts in till regeringen får frågan om förordnande av offentligt biträde handhas av domstol om det finns ett ärende i domstolen, enligt bestämmelserna i lagen (1996:1620) om offentligt biträde. Domstolen får pröva frågan i samband med att den tar ställning till användning av tvångsmedel. Beslut om ersättning för arbete m.m. som lagts ned i förfarandet hos domstolen får också beslutas av domstolen enligt nämnda lag. Ersättning för arbete m.m. i ärendet hos regeringen beslutas dock av den tjänsteman som rege- ringen utsett. Ersättningen avser även tidsspillan och utlägg. I det sista stycket anges att beslut som fattas enligt andra stycket kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol och att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt. § Paragrafen betecknades tidigare 25 b §. I första stycket har ett tillägg gjorts för att bestämmelsen skall gälla även när tilläggsprotokollet eller tillämpas. Ett tillägg har gjorts till sista stycket. I detta stycke stadgas att om en påföljdsomvandling skall ske tillämpas bestämmelserna i 24 och 25 kap. , dvs. häktning, reseförbud eller anmälningsskyldighet kan beslutas. En dömd person som flyr till kan häktas med stöd av bestämmelsen i 25 c § eller åläggas reseförbud eller anmälnings- skyldighet enligt 25 d §. Ett sådant beslut gäller till dess påföljden börjar verkställas. Om regeringen överlämnar ärendet till Riksåklagaren att ansöka om påföljdsomvandling blir även bestämmelserna i sista stycket tillämpliga. För tydlighetens skull har ett tillägg gjorts att i flyktfallet skall bestämmelserna i 25 c § eller 25 d § ha företräde. 25 h § I den nya paragrafen har en hänvisning gjorts till 23 § IVL. Frågor om immunitet har berörts i avsnitt 7.2.4. Den person som överförs till med stöd av 25 b § 2 IVL (utvisningsfallet) skall under vissa för- utsättningar vara skyddad mot att på nytt lagföras på grund av brott som hänför sig till tiden före överförandet, med undantag för det brott som överförandet avser. Skyddet skall också avse användande av tvångsmedel för samma brott. Det skydd som artikel 4.4 i tilläggsprotokollet föreskri- ver i denna del täcks redan av 23 § IVL varför en hänvisning har skett till den bestämmelsen. 26 § Se 3 och 25 §§. 27 § Ett nytt andra stycket har lagts till. Bestämmelsen har berörts i avsnitt 7.2.3. och beslut i frågor om offentligt biträde skall överklagas till allmän förvaltningsdomstol (jfr 26 och 35 §§ NVL). I enlighet med Lagrådets förslag har lagtexten förtydli- gats på så sätt att det anges att även beslut om ersättning till offentligt bi- träde skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Enligt gällande ordning skall regeringen pröva dessa frågor enligt 41 § IVL och 7 § lagen (1996:1620) om offentligt biträde. En lämpligare ordning har ansetts vara att allmän förvaltningsdomstol prövar dessa frågor. Även beträffande dessa beslut krävs prövningstillstånd i kammarrätten.