prop · GN03149 · 2000-01-01 00:00:00 — Här har framtidens primärvård en av sina viktigaste roller, att ansvara för kontinuitet och sammanhang i vården av människor med komplexa sjukdomar samt att fungera som vägledare i ett allt mer mångskiftande vårdutbud. En fast läkarkontakt familjeläkare som är lätt tillgänglig utgör en viktig förutsättning för att skapa kontinuitet och sammanhang i vården. För den enskilde är en sådan fast läkarkontakt också ofta en förutsättning för reell delaktighet och inflytande. Primärvård innebär med nödvändighet arbete i team. Utöver insatser från läkare och distriktssköterskor krävs insatser från en rad andra kompetenser, paramedicinska och beteendevetenskapliga, inte minst i vården av människor med kroniska sjukdomar, i mödra- och barnhälso- vård samt i habilitering och rehabilitering. I primärvården kan också ingå specialiserad mottagningsverksamhet som diabetes-, astma- och ADL- mottagningar. Insatser från andra medicinska specialiteter än allmän- medicin, t. ex. inom barnsjukvård, gynekologi, psykiatri och geriatrik kan utgöra viktiga delar. Med tanke på de olika förutsättningar som råder på olika håll i landet är det viktigt att inte sträva efter en likformig detaljerad vårdmodell att tillämpa över allt. Hur primärvården organiseras och vilka olika kompe- tenser som finns där är en fråga för respektive landsting. Uppdragen kan ju skifta även inom ett landsting utifrån lokala förhållanden, t.ex. mellan tätort och glesbygd eller beroende på tillgången till andra vårdgivare. Det som är viktigt är att den enskilde oavsett var i landet han eller hon bor skall ha möjlighet att välja en egen läkare i primärvården. Denne läkare måste dessutom ha praktiska förutsättningar att fylla den ovan beskrivna funktionen som fast läkarkontakt/familjeläkare. Familje- läkaren skall tillsammans med andra yrkeskategorier i primärvården genom en långsiktig relation svara för invånarnas grundläggande vård- och rehabiliteringsbehov och fungera som patientens rådgivare och samordnare av olika vårdinsatser. Tillgängligheten inom vården skall förbättras. Personer med akuta behov skall ha tillgång till adekvat kompetens och erforderliga resurser inom hälso- och sjukvården dygnet runt , i första hand inom primärvården. Detta kräver flexibilitet avseende lokalisering och utformning av mottagningsverksamhet, öppettider och transportlösningar, vilket kan åstadkommas genom samverkan inom primärvården och med hälso- och sjukvården i övrigt. För personer i särskilt boende och i hemsjukvård skall det vara möjligt att få hembesök dygnet runt. Ett uttryck för denna målsättning är den gemensamma ambitionen att öka läkartätheten inom primärvården för att uppnå tillgänglighets- och kvalitetsmålen. Detta förutsätter i sin tur satsningar på utbildning och rekrytering och även vidareutbildning av läkare som är verksamma inom i första hand den slutna vården vid sjukhus. Den närmare avväg- ningen mellan olika insatser måste avgöras lokalt och är även beroende av primärvårdens lokala uppdrag och samverkan med andra vårdgivare. Mot denna bakgrund är vi överens om följande: Landstingen svarar för att utifrån regionala förutsättningar precisera primärvårdens uppdrag bl.a. med avseende på funktion och tillgäng- lighet. Landstingen svarar för att: Alla invånare som så önskar får tillgång till och kan välja en egen läkare/familjeläkare. Alla invånare får tillgång till information om primärvården om val- möjligheter, tillgänglighet och funktion. Det oavsett tidpunkt är möjligt för invånarna att få till- gång till adekvat kompetens och adekvata insatser. Läkartätheten inom primärvården avsevärt förstärks. Kunskapsutvecklingen inom primärvården stärks genom stöd till forsknings- och utvecklingsarbete samt genom förbättrade möjligheter till kompetensutveckling och fortbildning. Vård och omsorg om äldre Det är angeläget att ge människor, inte minst äldre, möjligheten att få sina sjukvårdsbehov tillgodosedda på ett sätt som är integrerat i eget boende och vardagsliv. Det är också något som de allra flesta önskar, under förutsättning att de medicinska insatserna och tryggheten i övrigt är tillfredsställande. Även med omfattande och långvariga behov av sjuk- vård skall det därför vara möjligt att bo hemma, i det ordinarie boendet eller i ett särskilt boende. Därför måste erforderlig medicinsk kompetens och resurser i övrigt finnas i särskilt boende och i hemsjukvård. Kommunerna måste höja kompetensen hos dem som arbetar i vård. har 30 av baspersonalen ingen vårdutbildning och strävan skall vara att de som arbetar i särskilda boenden och inom hemsjukvården minst skall ha en gymnasial utbildning inriktad på vård och omsorg. Det finns också ett stort behov att anställa fler personer med högskoleutbildning dvs. sjuksköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter, kuratorer, m fl. Behovet av utökad systematisk fortbildning är också stort. De flesta som erhåller sjukvård i särskilt boende eller inom hem- sjukvården har behov av och kontakter med primärvård och/eller sjukhus. Ett gott sammantaget resultat förutsätter samordnade insatser från de olika vårdgivare som medverkar i behandling och reha- bilitering. Annars riskeras redan uppnådda effekter att gå förlorade. Som särskilt känslig situation framstår byte av vårdnivå, i synnerhet tiden närmast efter en sjukhusvistelse. Detta förutsätter stor förmåga till praktisk samverkan. Samarbete mellan landsting och kommun är en nödvändig förutsättning för en god vård och omsorg. Det finns stora krav på samverkan och att utveckla teamarbete för att tillgodose den enskildes vård och stödbehov oberoende av organisation och huvudman. Utvecklad samverkan mellan kommunen och andra vårdgivare, liksom mellan olika yrkesgrupper inom den kommunala verksamheten är viktiga för vårdens kvalitet. Insatserna behöver individualiseras och den medicinska säkerheten förbättras. Med stigande ålder och nedsatt funktionsförmåga tar det ofta att känna sig hemma i en ny miljö och att anpassa sig till nya rutiner. Byte av vårdnivå skapar lätt otrygghet och förvirring och varje sådant byte som inte är medicinskt motiverat utgör en allvarlig kvalitetsbrist. För den äldre människan är det därför av största vikt att de medicinska insatserna kan garanteras inom ramen för ett särskilt boende eller i hem- sjukvården. Oavsett organisation måste behovet av sjukvårdsinsatser och erforderlig medicinsk kompetens tillgodoses både i särskilt boende och i hemsjukvård. Det gäller insatser från såväl läkare som från annan sjuk- vårdspersonal. Vid otillräckligt stöd behöver fler patienter få vård vid akutsjukhus vilket är påfrestande för de patienter som drabbas. Vid ut- skrivning från sjukhus skall nödvändiga fortsatta insatser, både medi- cinska och sociala, vara väl förberedda. Det förutsätter fungerande informationsöverföring och gemensam vårdplanering mellan lands- tingens vårdenheter, kommunen och den enskilde. Vården i livets slut sker i stor utsträckning i särskilda boende- former och i hemsjukvård. Kommittén om vård i livets slut framhåller i sitt delbetänkande (SOU 2000:6) vikten av att den palliativa vården utvecklas. Vården skall utgå från patientens behov av en aktiv helhets- vård genom tvärprofessionellt sammansatta vårdlag. Även de närståendes behov av stöd och hjälp måste beaktas. Detta är en gemensam uppgift för landsting, kommuner och berörda vårdgivare. Trots att samverkan på många sätt är nödvändig för att åstadkomma goda resultat för den enskilde visar både centrala och lokala uppfölj- ningar på uppenbara brister i samverkan mellan och inom olika vård- nivåer. Utvärderingar har visat på särskilda brister när det gäller läkarmed- verkan/tillgången till läkare i särskilda boenden och inom hemsjuk- vården. Det handlar om både direkta vårdinsatser till enskilda patienter och om vårdplanering och stöd till verksamhetsutveckling. Därför måste läkarmedverkan i särskilda boenden och i hemsjukvården förbättras. Det gäller både de specifika läkarinsatser som sker i mötet med patienten och en aktiv medverkan i vårdlaget, där olika yrkesgrupper samarbetar utifrån patienternas behov. Landsting och kommuner bör reglera läkarinsatsernas omfattning och innehåll i avtal. De anhörigas insatser spelar en viktig roll. Inte minst gäller detta vid vård i livets slut. För att patienter och deras närstående skall våga och orka med vård i hemmet är det viktigt att de anhöriga ges stöd och avlösning. Utvärderingar visar dock att även om många kommuner erbjuder olika former av hjälp är stödet sammantaget svagt utvecklat. Mot denna bakgrund föreslog regeringen i budgetpropositionen för ett särskilt stimulansbidrag och framåt med . I stort sett samtliga kommuner har tagit fram handlingsplaner som visar att de avser att satsa på utbyggnad av korttidsplatser, möjligheter till avlösning samt stödgrupper. Många kommuner planerar också uppsökande verksamheter för att finna dolda anhöriginsatser. Arbetet med att utveckla dess handlingsplaner har skett i nära samarbete med frivilligorganisationer och organisationer för anhö- riga. Det är angeläget att kommunerna även efter perioden med stimulans- medel arbetar aktivt för att stödja anhöriga som vårdar svårt sjuka, äldre eller funktionshindrade människor. Vården skall utformas i samverkan med anhöriga och den berörda personen på sådant sätt att den enskildes inflytande och rättssäkerhet tillgodoses. Mot denna bakgrund är vi överens om följande: Kommunerna svarar för att: Förstärka den medicinska kvaliteten i särskilt boende och i hemsjuk- vård genom t.ex. att; - en ökad andel av de anställda erhåller adekvat vårdutbildning, dvs. lägst gymnasiekompetens inriktad på vård och omsorg eller mot- svarande, - fler personer med högskoleutbildning anställs, t. ex. sjuksköterskor, arbetsterapeuter, sjukgymnaster, psykologer och kuratorer, - fler sjuksköterskor erbjuds möjlighet att fördjupa sin medicinska kompetens. Anhöriga som vårdar svårt sjuka, äldre eller funktionshindrade män- niskor även fortsättningsvis erhåller stärkt stöd i enlighet med den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken. Landstingen svarar för att: De som bor i särskilt boende eller har hemsjukvård vid behov av läkare får en medicinsk bedömning samt konsultation eller hembesök utan dröjsmål. Mot denna bakgrund bör avtal träffas mellan landsting och kommun som reglerar insatsernas omfattning och innehåll, bl.a. med avseende på till- gänglighet samt uppföljning av behandlingsinsatser och läkemedels- användning samt vårdplanering och stöd till den kommunalt anställda personalen. Landsting och kommuner svarar för att: Alla patienter erhåller vård på rätt vårdnivå genom att samverkan mellan landsting och kommuner utvecklas. Mot denna bakgrund skall landsting och kommuner tillsammans utforma vårdprocesserna för gemensamma patientgrupper så att insatser i sluten och öppen vård samordnas. I detta sammanhang bör särskild uppmärk- samhet ägnas åt att utveckla vården i livets slutskede. Psykiatri Upprepade epidemiologiska studier har påvisat en ökning av olika former av psykisk ohälsa. Främst handlar det om före- komsten av känslor som nedstämdhet, trötthet, sömnstörningar, oro, ångestkänslor m.m. . Det är viktigt att denna ökade psykiska ohälsa bildar utgångspunkt för ett förebyggande arbete som syftar till att förhindra att sådan ohälsa fördjupas och leder till utvecklandet av allvarlig psykisk ohälsa. I slutbetänkande Det gäller livet stöd och vård till barn och ungdomar med psykiska problem identifieras ett stort behov av att arbeta förebyggande med inriktning på barn och ungdomar som riskerar att utveckla och fördjupa psykisk ohälsa. Kommittén lyfter också fram barns och ungdomars behov av information, råd och stöd när en förälder har psykiska och/eller missbruksproblem, är kroppsligt sjuk eller dör. Om inte insatser sätts in tidigt riskerar problemen att fördjupas, vilket kan leda till psykotiska och depressiva tillstånd där det finns risk för självmordshandlingar, tvångssyndrom och ätstörningar. För ungdo- mar med psykiska problem och missbruk krävs vidare att vårdinnehållet utvecklas. För ungdomar som befinner sig i gränslandet mellan barn- och ung- domspsykiatrin och vuxenpsykiatrin uppstår ofta onödiga kontinui- tetsbrott i samband med övergången mellan de båda specialiteterna. Psykiatrireformen syftade till att tillförsäkra psykiskt funktions- hindrade bättre livsvillkor och ett fullgott socialt liv i samhället. Genom reformen tydliggjordes kommunernas ansvar för sociala insatser som boende, sysselsättning och dagligt umgänge och landstingens ansvar för psykiatriska insatser, t.ex. att vårdplanering sker i samverkan med , att informationsöverföringen är tillfredsställande samt att patientansvarig läkare upprätthåller nödvändig kontakt med den funktionshindrade. Psykiatrireformens ambition var att främja vård i öppna former genom att utveckla boendet och annat socialt stöd utanför institutionerna. Reformen har ökat kraven på en effektiv öppen psykiatri, i samverkan med insatser, med krav på kompetensutveckling, inom såväl psykiatrin som . Psykiatrin, och primärvården måste finna varandra för att gemensamt utveckla en ny och utvecklad kunskap för att genom samlad kompetens skapa ett fungerande stöd för psykiskt funktionshindrade. Behovet är särskilt stort för personer med psykiska problem och missbruk. Utvärderingar av psykiatrireformen visar att utvecklingen allmänt sett varit positiv. finns uppenbara brister, både när det gäller hur psykiatriska och somatiska vårdbehov tillgodoses och när det gäller samarbetet mellan landsting och kommuner. Psykisk ohälsa hos äldre är ett i allt för stor utsträckning dolt vård- behov. Det gäller i synnerhet olika depressiva tillstånd där de äldres symtombild ofta skiljer sig från yngres varför särskild kunskap erfordras. För alla dessa grupper är behovet av samverkan med andra stort. Mot denna bakgrund är vi överens om följande: Landstingen svarar för att: Barn och ungdomar Barn och ungdomar som visar tecken på psykiska problem erbjuds tidigt och adekvat stöd. Vårdinnehållet utvecklas för barn och ungdomar med psykiska problem och missbruk. Vårdbehoven hos ungdomar i åldersgruppen 16 25 tillgodoses genom samordnade insatser mellan barn- och ungdomspsykiatrin och vuxen- psykiatrin. Psykiskt funktionshindrade Psykiskt funktionshindrade särskilt uppmärksammas så att deras psykiatriska och somatiska vårdbehov blir tillgodosedda genom en utvecklad samverkan mellan landstingens primärvård, psykiatrin och . Äldre Äldre med psykiatriska vårdbehov identifieras och erbjudas behand- ling. Tillgänglighet och mångfald Syftet med resurstillskott till den öppna vården utanför sjukhusen är att åstadkomma förbättrad tillgänglighet i hela vården. Sådana arbetsformer som främjar tillgänglighet och kontinuerlig verk- samhetsutveckling skall eftersträvas. Det krävs arbetsformer som frigör den enskildes och arbetslagets vilja och förmåga. Det är ingen enkel och snabb väg utan förutsätter ett långsiktigt arbete med alla berörda profes- sioners aktiva medverkan. Ett inslag i ett sådant arbete kan vara att öka mångfalden av producenter. Privata inslag kan frigöra innovationskraft och nytänkande, bl.a. när det gäller administration, arbetsorganisation, service och bemötande. Mot denna bakgrund är vi överens om följande: Landsting och kommuner svarar för att: Olika driftsformer i den öppna vården och omsorgen stimuleras, genom att fler privata, kooperativa och ideella entreprenörer ges möjlighet att sluta avtal med sjukvårdshuvudmännen. Uppföljning Ett väsentligt inslag i avtalet är att det skall följas upp, vilket skall ske på såväl lokal som nationell nivå. Resurstillskotten i enlighet med avtalet syftar till att stödja en angelägen utveckling inom hälso- och sjukvården. Med mer resurser till den öppna vården utanför sjukhusen, i landsting och kommuner, förväntas vården mer effektivt kunna tillfredsställa befolkningens sjukvårdsbehov. Eftersom det i flera avseenden handlar om djupgående förändringar vore det emellertid vilseledande att utlova snabba och omedelbara resultat på alla punkter. Att göra primärvården i landsting och kommuner till en väl fungerande bas i hälso- och sjukvården kräver insatser och utvecklingsarbete under en följd av år. Desto viktigare är det att tillse att resurstillskotten år och i takt med att tillskotten trappas upp leder till sådana delförändringar inom de prioriterade områdena specificerade i detta avtal som sammantaget förväntas ge avsedda effekter . Lokal uppföljning Den lokala uppföljningen skall baseras på de handlingsplaner som lands- tingen enligt detta avtal skall ta fram . Handlingsplanerna skall utifrån lokala förutsättningar beskriva vilka insatser som planeras samt vilka resultat som skall uppnås för att fullfölja detta utvecklings- avtal. Handlingsplanerna skall redovisas till . Det åligger respektive landsting att följa upp de lokala handlingspla- nerna. Landstingen skall åren 2003 2005 till Social- styrelsen redovisa hur de lokala handlingsplanerna har genomförts samt vilka resultat som uppnåtts. Därutöver åligger det landstingen att till redovisa en samlad bedöm- ning av resultatet av utvecklingsinsatserna samt hur intentionerna i detta utvecklingsavtal uppfyllts i respektive landsting. Nationell uppföljning kommer att få i uppdrag att sköta den nationella uppfölj- ningen av detta utvecklingsavtal samt sammanhängande resurstillskott till vården och omsorgen. I uppdraget kommer att ingå att med början 2002 till regeringen redovisa en samlad bedömning av hur utvecklingen i landsting och kommuner överensstämmer med intentionerna i detta avtal. En kontrollstation skall finnas . I samband med denna skall en bedömning göras av hur de avsatta medlen har använts och vilken effekt de har haft i verksamheten. redovisning skall baseras dels på landstingens lokala handlingsplaner och redovisade uppföljningar av dessa, dels på egenini- tierade studier som skall belysa utvecklingen inom centrala områden som täcks av detta utvecklingsavtal, exempelvis: - Satsningen på den öppna vården utanför sjukhusen görs för att åstadkomma en bättre balans mellan resurser och arbetsuppgifter och därmed främja den samlade effektiviteten i sjukvården. I Social- styrelsens uppdrag kommer därför att ingå att initiera studier för att bedöma den öppna vårdens betydelse för systemeffektiviteten i sjukvården. - Särskild uppmärksamhet bör också ägnas informationsöverföringen och samverkan mellan sjukhus, landstingens primärvård och sjukvård för gemensamma patientgrupper. En viktig fråga att belysa därvidlag är i vilken utsträckning de ökade resurserna i den öppna vården utanför sjukhus förmår bidra till ökad trygghet och kvalitet i vården av äldre människor. - Patienternas möjligheter att etablera långsiktiga och förtroendefulla relationer med familjeläkaren och andra yrkeskategorier i primär- vården och effekterna därav bör göras till föremål för studier. - Vidare bör utvecklingen för barn och ungdomar med psykisk ohälsa följas, bl.a. avseende hur psykiatrin i samverkan med andra förmår åstadkomma tidigt stöd samt hur övergången mellan barn- och ung- domspsykiatrin och vuxenpsykiatrin underlättas. skall vad gäller uppföljningsarbetet samverka med och . Som ett första steg ansvarar för att en plan för uppföljningsarbetet tas fram till . Tidplan för uppföljningen 2001 presenterar plan för uppföljningen. Landstingen redovisar sina lokala handlingsplaner till . 2002 redovisar sin första årliga uppföljning till regeringen. 2003 Landstingen redovisar uppföljning av sina lokala hand- lingsplaner till . redovisar sin andra årliga uppföljning till regeringen. 2004 Landstingen redovisar uppföljning av sina lokala hand- lingsplaner till . redovisar sin tredje årliga uppföljning till regeringen. 2005 Landstingen redovisar uppföljning av sina lokala hand- lingsplaner till . redovisar sin fjärde årliga uppföljning till regeringen. Landstingen redovisar en samlad bedömning av resultatet av utvecklingsinsatserna och hur intentionerna i detta utvecklingsavtal uppfyllts i respektive landsting. redovisar en samlad uppföljning till regeringen. Godkännande av avtalet Avtalet blir giltigt under förutsättning att det godkänns av regeringen, respektive Svenska Kommunförbundets styrelse, samt under förutsättning av godkännande av budget- propositionen för åren 2002 2004. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsrådet , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1999/2000:149 Nationell handlingsplan för utveckling av hälso- och sjukvården 1999/2000:149 Bilaga 1