prop · GN0347 · 2000-01-01 00:00:00 — Som framgår av lagtexten är det en förutsättning att det är fråga om ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Bestämmelsen gäller alltså också i högre instans, oavsett om någon fråga som rör skadestånd för kränkning har överklagats dit. Tillämpning av bestämmelsen kan alltså komma i fråga både i situationer där den prövande instansen beslutar att tillerkänna ett offer för brott ersättning för kränkning och i situationer där sådan ersättning har beslutats i underinstansen och enbart andra frågor har överklagats. Bestämmelsen omfattar inte fall där ersättning för kränkning visserligen dömts ut i lägre instans men underinstansens dom ändras i högre instans på så sätt att kränkningsersättning inte döms ut. Bestämmelsen kan också tillämpas när andra skadeståndsfrågor har prövats i rättegången samt när frågan om skadestånd på grund av brottet har avskiljts. Skälen till detta har behandlats i avsnitt 6. Undantaget för de fall där det finns särskilda finns mot att begränsa den skadelidandes ansvar för rättegångskostnader har införts i enlighet med synpunkter från Lagrådet och har behandlats i avsnitt 6. I andra stycket ges en fakultativ regel om begränsning av brottsoffrets skyldighet att ersätta rättegångskostnader också i de fall skadestånd för sveda och värk, lyte, men eller olägenheter i övrigt har tillerkänts en person med anledning av ett brott. Bestämmelsens formella tillämpnings- område begränsas av att det skall vara fråga om skadestånd på grund av brott. Lokutionen "på grund av brott" är avsedd att ha samma innebörd som uttrycket "grundas på ett brott" i 22 kap. 2 § RB (se NJA 1994 s. 306). Skadeståndet behöver alltså inte grundas uteslutande på brottet för att bestämmelsen skall kunna tillämpas. Utrymmet för att inte förplikta brottsoffret att ersätta motpartens rättegångskostnader i de fall som avses i andra stycket är begränsat i förhållande till vad som gäller för skadestånd för kränkning. En förutsättning är att det finns särskilda skäl för kvittning. Bestämmelsen tar sikte på de fall där den som har utsatts för brott som ger rätt till ersättning enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen riskerar att få betala motpartens rättegångskostnader, och att detta i det enskilda fallet står i strid med principen att brottsoffret bör ha ett rimligt mått av skydd och stöd under processen. Bestämmelsen torde i första hand komma att tillämpas vid uppsåtliga brott som typiskt sett visserligen inte riktas mot den personliga integriteten eller innebär ofredande, men där personskador kan uppkomma. Så kan vara fallet vid vissa allmänfarliga brott (se NJA 1998 s. 310). Även vid allvarligare vårdslöshetsbrott bör bestämmelsen kunna tillämpas. Fall där ersättning för sveda och värk m.m. har tillerkänts efterlevande till personer som har dödats genom brott är ett annat exempel på när en tillämpning av bestämmelsen kan komma i fråga. För att brottsoffret inte skall förpliktas ersätta motpartens rättegångskostnader krävs att skadeståndet huvudsakligen grundas på den brottsliga gärningen och inte på andra omständigheter. Att kompletterande civilrättsliga grunder har legat till grund för bedömningen i skadeståndsfrågan utesluter dock inte att bestämmelsen tillämpas. Det gäller exempelvis kompletterande grunder som avser förekomsten av skada, orsakssamband mellan den brottsliga gärningen och skadan samt skadans storlek. På samma sätt som gäller för första stycket tillämpas bestämmelsen exempelvis också i de fall skadestånd på grund av brottet prövas i högre instans, oavsett om frågan om ersättning för sveda och värk m.m. är uppe till prövning i sak i den instansen. I tredje stycket görs undantag för de fall den skadelidande har föranlett en onödig rättegång, eller genom försummelse har orsakat kostnader för motparten på sätt som anges i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § RB. Är en sådan situation för handen att dessa paragrafer blir tillämpliga, kan brottsoffret alltså förpliktas att svara för motpartens rättegångskostnader i den omfattning som anges i dessa bestämmelser. Regleringen är begränsad till att avse merkostnader till följd av försumligheten och innebär alltså inte att möjligheten till kvittning helt slås ut. Promemorians lagförslag Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Härigenom föreskrivs att det i skadeståndslagen (1972:207) skall införas en ny paragraf, 6 kap. 5 §, av följande lydelse. 6 kap. 5§ En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för lidande enligt 1 kap. 3 § skall inte förpliktas att ersätta motparten dennes rättegångskostnader. Detsamma gäller en skadelidande som har tillerkänts skadestånd på grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller oläg-enheter i övrigt enligt 5 kap. 1 § första stycket 3, om det finns särskilda skäl. Första stycket gäller inte om den skadelidande har uppträtt på ett sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § . Denna lag träder i kraft . Den nya bestämmelsen skall dock endast tillämpas i de fall yrkandet om skadestånd har framställts efter ikraftträdandet. Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över promemorian Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader (Ju 1998/3690) ombudsmän, , Riksåklagaren, , , Hovrätten över och , , , , Lunds univer- sitet, , , , , , Föreningen vid allmänna advokatbyråer, Samman-slutningen för Juridiska byråer, , Svensk handel, för Kvinnojourer i , , , Föreningen Brottsoffer, för anhöriga till våldsdödade. Lagrådsremissens lagförslag Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs att det i skadeståndslagen (1972:207) skall införas en ny paragraf, 6 kap. 5 §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för lidande enligt 1 kap. 3 § skall inte förpliktas att ersätta den skade- ståndsskyldiges rättegångskostna- der i ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket också en skadelidande som har tillerkänts skadestånd på grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt enligt 5 kap. 1 § första stycket 3. Vad som sägs i första och andra styckena gäller inte om den skade- lidande har uppträtt på ett sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § . Denna lag träder i kraft . Lagrådet Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet . , regeringsrådet , justitierådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet: I lagrådsremissen föreslås begränsningar av brottsoffers skyldighet att ersätta en skadeståndsskyldigs rättegångskostnader. Förslaget i första stycket av paragrafen innebär att brottsoffer i princip inte skall behöva betala sådana rättegångskostnader, om den skadelidande har tillerkänts s.k. kränkningsersättning enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Undantag från denna princip skall gälla endast vid försumlig processföring från den skadelidandes sida. Förslaget väcker flera frågor. En mera grundläggande sådan är den nya regelns förhållande till artikel 6 i om mänskliga rättigheter. Denna artikel ställer krav på bl.a. rättvis rättegång, "fair trial", angående civila rättigheter och skyldigheter, t.ex. skadeståndsskyldighet. I detta krav ingår att det skall föreligga "equality of arms" mellan parterna i en sådan rättegång (se , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis s. 172 ff.). Det bör i det fortsatta lagstiftningsarbetet analyseras huruvida den föreslagna kategoriska regeln står i överensstämmelse med åtaganden enligt artikeln. Det är i och för sig vällovligt att brottsoffers ställning stärks. Lagrådet kan instämma i uppfattningen att det t.ex. i ett sådant fall som NJA 1997 s. 767 bör finnas möjlighet att kvitta parternas rättegångskostnader i ett skadeståndsmål. Frågan är emellertid om inte den föreslagna regeln om obligatorisk kvittning kan leda till otillfredsställande resultat i vissa fall. Ett sådant fall är att en kränkningsersättning har dömts ut i ett brottmål. Målsäganden väcker senare en separat skadeståndstalan i ett nytt mål angående person- eller sakskada på grund av samma brott. Den nya regeln innebär att kvittning också skall ske i ett sådant fall, även om svaranden, dvs. den dömde i brottmålet, vinner helt i alla instanser. En liknande situation är om bara andra skadeståndsfrågor än kränkningsersättningen som kan vara ostridig överklagas av målsäganden i brottmålet och föranleder en vidlyftig och kostsam process i överrätt samt målsäganden förlorar helt i överrätterna. En annan situation där tillämpning av den nya regeln kan ifrågasättas är den att kränkningsersättning visserligen dömts ut i första instans men det senare i överrätt efter överklagande i andra delar av målet visar sig att den åtalade inte skall dömas för det brott som ersättningen avser eller det då bedöms att brottet i fråga inte är av det slag som anges i 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Ytterligare ett fall där den föreslagna regeln inte alltid ter sig rimlig är skadeståndstalan på grund av ärekränkning, där käranden kanske tillerkänts bara en mycket liten del av yrkat skadestånd men driver processen vidare i högre rätt beträffande ett mycket större belopp men inte får någon framgång med det. Första stycket innehåller en kategorisk regel om kvittning medan andra stycket ger en möjlighet att kvitta rättegångskostnader, om det finns särskilda skäl, i mål om ersättning för sveda och värk m.m. För måls- äganden blir det då av stor betydelse att ersättning avser kränkning och inte sveda och värk e.d. Gränsdragningen mellan den ena och andra ersättningsgrunden är emellertid inte alldeles klar (se SOU 1992:84 s. 97 ff och 217 ff samt 1995:33 s. 86). Mot denna bakgrund synes skillnaden mellan möjligheterna till kvittning enligt första och andra styckena väl stor. Med hänsyn till det anförda anser Lagrådet att den föreslagna regeln i 6 kap. 5 § första stycket bör förses med någon form av "ventil" så att avsteg från principen om kvittning kan göras i sådana fall där regeln skulle ge ett klart otillfredsställande resultat med hänsyn till om- ständigheterna i målet. En möjlighet är att till första styckets lagtext lägga "om inte särskilda skäl föranleder annat". Beträffande tredje stycket i paragrafen vill Lagrådet anmärka att också denna regel synes alltför kategorisk. Om t.ex. ett brottsoffer inte anser sig orka komma till en huvudförhandling utan att laga förfall kan anses föreligga, verkar det inte rimligt att de nya kvittningsmöjligheterna helt slås ut. Försumlig processföring brukar annars leda till skyldighet att ersätta motpartens merkostnader och ingen rätt att få ersättning för egna kostnader som har samband med försumligheten (se 18 kap. 6 § och 31 kap. 4 § ). Motsvarande synsätt bör gälla fall som regleras i det föreslagna tredje stycket. I lagrådsremissen föreslås inte någon övergångsbestämmelse av det slag som fanns i den underliggande promemorian. När det gäller pågående processer anser Lagrådet det vara principiellt oriktigt att ändra "spel- reglerna" på det sätt som remissförslaget innebär. Har ett yrkande om skadestånd som avses i första eller andra stycket framställts före lagändringens ikraftträdande bör därför de nya bestämmelserna inte tillämpas. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , , , . Regeringen beslutar proposition 1999/2000:47 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader. 1999/2000:47 Bilaga 2 1999/2000:47 Bilaga 1 1999/2000:47 Bilaga 3 1999/2000: Bilaga 3 1999/2000:47 Bilaga 4 1999/2000:47 Bilaga 4