prop · GN0332 · 2000-01-01 00:00:00 — Samråd med parterna om de samhällsekonomiska förutsättningarna skall inte ha i uppdrag att verka för en samordning av avtalens materiella innehåll. Däremot bör institutet ha till uppgift att samråda med parterna i syfte att skapa samsyn om de samhällsekonomiska förutsättningarna för förhandlingarna. I uppgiften bör också ingå att föra diskussioner med parterna om de samhällsekonomiska konsekvenserna av olika tänkbara avtalsutfall. Härigenom skapas förutsättningar för ett bättre samspel mellan olika avtalsområden. Genom att agera tidigt kan påverka de beslutsunderlag som kommer att ligga till grund för parternas yrkanden i kommande förhandlingar. Förväntningar om den samhällsekonomiska utvecklingen spelar en väsentlig roll när parterna fastställer sina yrkanden. Regeringen menar därför att en samsyn i dessa frågor underlättar förhandlingarna och skapar förutsättningar för överenskommelser som är förenliga med fortsatt god ekonomisk tillväxt och sysselsättningsutveckling. Ett underlag för institutets diskussioner med parterna är de rapporter om löneutveckling m.m. och samhällsekonomi som regeringen anser bör publiceras , vilket utvecklas i avsnitt 8.5. Här kan exempelvis ingå känslighetsberäkningar av konsekvenserna för sysselsättningen vid olika antaganden om arbetskraftskostnadsutvecklingen. I uppgifter som berör normbildning bör de tre expertråd involveras som regeringen har för avsikt att ge institutet i uppgift att inrätta. Expert- rådet för lönestatistik bör ha till uppgift att bedöma utfallet av föregående avtalsrörelse och löneutvecklingen på arbetsmarknaden som helhet. Hit kan exempelvis höra avtalens utfall, förändrade lönestrukturer, chefslönesättning, jämställdhetsfrågor och andra diskrimineringsfrågor. för samhällsekonomi bör ha till uppgift att diskutera de samhällsekonomiska rapporterna. Härvid bör lönebildningsproblem kopplat till rekryteringsproblem, kompetensbrister, höga övertidsuttag och andra tecken på flaskhalsar och överhettning uppmärksammas. för avtalsförhandlingar bör ha till uppgift att utvärdera föregående avtalsrörelse och diskutera vilka slutsatser, som bör dras för de kommande förhandlingarna mot bakgrund av bedömningar av utvecklingen av samhällsekonomin, utvecklingen på arbetsmarknaden i och omvärlden och annat, som kan vara av betydelse för förhandlingarna. och med flera har i sitt gemensamma remissvar framfört att det inte bör vara en uppgift för att samråda med parterna om de samhällsekonomiska förutsättningarna för förhandlingarna. Om parterna har förtroende för institutets opartiskhet och kompetens menar man att sådana samtal ändå kommer att föras. Som framgår av resonemanget ovan ser dock regeringen ett stort värde i att har denna uppgift. Parternas uppfattning att det är av värde om en samsyn kan nås om de samhällsekonomiska förutsättningarna har också bekräftats genom den så kallade Europanormen som utarbetades på parternas initiativ. Europanormen formulerades som att arbetskostnaderna , i genomsnitt för samtliga löntagare i , inklusive uppkommen löneglidning i alla former, på medellång sikt får öka i samma takt som de västeuropeiska arbetskraftskostnaderna . Utredningen föreslår att , utöver uppgiften att samråda om de samhällsekonomiska förutsättningarna, också bör ha i uppgift att när det är lämpligt verka för en samordning av avtalens materiella innehåll vad gäller löner och allmänna anställningsvillkor. Uppgiften skulle syfta till att uppnå en lönebildning i balans med de samhällsekonomiska förutsättningarna. Utredningen anser att övervägande skäl talar för en högre grad av samordning av avtalsinnehållet i förhandlingar om löner och allmänna avtalsvillkor och att bör ha i uppgift att verka för en sådan samordning. Detta är emellertid som utredningen själv konstaterar ingen självklar slutsats. Utredningen hänvisar till en samhällsekonomisk studie av Calmfors och Driffill som tyder på att det är en fördel att antingen gå mot mer samordnade avtalsförhandlingar eller mot mer lokal lönebildning. Företagsvisa avtal respektive samordnade centrala avtal ger enligt studien det bästa resultatet i bemärkelsen att låg arbetslöshet har kunnat kombineras med låg inflation. Motsatt gäller att okoordinerade branschvisa förhandlingar tenderar att ge högre arbetslöshet. skattningar har inte visat stabila resultat men utredningen menar att det i samordnade förhandlingar finns bättre förutsättningar att utforma avtalen så, att de tar hänsyn till sysselsättningen på arbetsmarknaden i stort. Utredningen hänvisar också till goda resultat av samordnade förhandlingar i och , där system med nationella inkomstpolitiska uppgörelser tillämpas, samt i och , där samordning sker genom medlingen. I sin samlade bedömning skriver utredningen att det finns både teoretiska argument och erfarenheter från andra länder, som talar för att en högre grad av samordning kan ge ett bättre resultat än okoordinerade branschvisa löneförhandlingar. Alternativet att övergå till en lokal lönebildning, skriver utredningen, skulle troligen också ge ett bättre resultat, men torde inte vara möjligt att genomföra på grund av den höga organisationsgraden och den internationellt sett starka inriktningen på relativt små inkomstskillnader i det svenska samhället. Ett stort antal remissinstanser avvisar utredningens förslag i denna del. skriver att det bakomliggande antagandet för en samordning tycks vara att mer centraliserade avtalsförhandlingar skapar förutsättning för en lugnare löneutveckling. Några definitiva bevis för detta föreligger inte enligt , som menar att olikheterna mellan olika länder är så stora att det är mycket vanskligt att dra några slutsatser av komparativ prägel. skriver vidare det är osäkert vilka reaktioner från parternas sida som starka påtryckningar för att öka samordningen kommer att mötas av. Av historiska skäl är det, enligt , inte omöjligt att sådana påtryckningar kommer att motverka sitt syfte. SAF avstyrker förslaget med motivet att det riskerar att leda till statlig inkomstpolitik. Det är en brist, skriver SAF, att utredningens förslag inte beaktar lönebildningen på den lokala nivån eftersom en betydande del av lönebildningen sker lokalt. Ledarna för ett likartat resonemang. och med flera menar att det är fel att söka befästa en centralt styrd normbildning eftersom det leder till minskad flexibilitet och ökad konfrontation mellan normer och marknadsmässigt initierade löneökningar. Facken inom industrin stöder enligt sitt yttrande en utveckling där samordningen av kommande avtalsrörelser ökar, antingen genom att parterna kommer överens om formerna för förhandlingarna, eller genom att de processregler som utredningen föreslår kan komma att gälla för övriga parter på arbetsmarknaden. Enligt Facken inom industrin är det däremot principiellt felaktigt att detta, såsom utredningen anger, exempelvis kan ske genom ett förfarande där kan ge en medlare en instruktion, som binder medlaren till att lägga ett avtalsförslag med en viss inriktning. menar att varje sektor måste kunna ha löne- och anställningsvillkor som passar de egna behoven och att systemen lätt skall kunna anpassas till förändringar i den egna sektorns verksamhet. Det finns enligt risk för att detta försvåras om får den diskuterade befogenheten och att en samordning skulle leda till sämre lösningar. Regeringen gör bedömningen att ett uppdrag till att verka för samordning av avtalens materiella innehåll inte är förenligt med de principer om ansvarsfördelning mellan parterna och staten som diskuteras i avsnitt 4 och 5. För utvecklingen av relativlöner för olika grupper har arbetsmarknadens parter det fulla ansvaret. Utvecklingen avseende större eller mindre grad av likhet i avtalsinnehållet mellan olika avtalsområden är inte en fråga och regeringen har att ta ställning till. Det legitima intresse staten har är att verka för att de samlade arbetskraftskostnaderna utvecklas på ett sådant sätt som är förenligt med en god ekonomisk tillväxt och sysselsättningsutveckling. Genom att tillhandahålla statistik och analyser kan staten genom att skapa ökad öppenhet underlätta ett bättre samspel mellan olika avtalsområden. Samsyn om den konkurrensutsatta sektorns lönenormerande roll bör enligt regeringen ha i uppgift att tillvarata och upprätthålla den breda samsyn som finns på arbetsmarknaden om den konkurrensutsatta sektorns lönenormerande roll och ha möjlighet att, när så är lämpligt, verka för giltighetsperioder för kollektivavtalen som befrämjar en väl fungerande lönebildning och att förhandlingar inom internationellt konkurrensutsatta avtalsområden avslutas först om det förs i tiden parallella förhandlingar. Enligt den bedömning som och gjorde i sin rapport till regeringen finns en bred samsyn bland arbetsmarknadens parter om att det är bra om förhandlingar inom internationellt konkurrensutsatta avtalsområden avslutas först om det förs i tiden parallella förhandlingar. Den konkurrensutsatta sektorn har små möjligheter att övervältra sina produktionskostnader på andra aktörer, vilket diskuteras närmare i avsnitt 4 och 5. Konkurrensen på världsmarknaden är ofta hård och priserna till stor del givna. Möjligheterna till en väl fungerande lönebildning över hela arbetsmarknaden är därför störst om exportberoende verksamheter tecknar nya avtal före andra avtalsområden. Flera remissinstanser anser att en tidsmässig samordning försämrar möjligheterna att hitta lösningar på branschspecifika problem och att ta hänsyn till branschers olika bärkraft. menar att förbundets förhandlingar med 1995 antagligen inte hade kunnat lösas om en tidsmässig samordning med övriga varit nödvändig. framhåller att avtalsförhandlingar inte bara handlar om löner utan att en överenskommelse kan innebära att parterna löser flera frågor. är kopplingen till löneavtalet den enda möjligheten att komma fram till en överenskommelse, menar , som anser att sådana överenskommelser mycket väl kan motivera en avvikande avtalsperiod i förhållande till andra avtalsområden. BAO för ett liknande resonemang. Tidningsutgivarna menar att en samordning av tidsplaner som har till syfte att underlätta för parterna att komma överens om avtal som är förenliga med de samhällsekonomiska målsättningarna inte tar hänsyn till de avsevärt olika branschförutsättningar som kan finnas. Resultatet av en sådan samordning kan enligt Tidningsutgivarna bli att vissa branscher får högre avtal än de egentligen kan bära. anser att en risk med samordning är att felaktiga bedömningar får stora konsekvenser genom att alla gör samma misstag. för fram liknande argument. IFAU menar att avtalsperiodernas längd kan vara svåra, och knappast önskvärda, att samordna på en heterogen arbetsmarknad eftersom det riskerar att skapa onödiga flaskhalsproblem i en situation där relativlöner mellan yrken och sektorer kan behöva förändras. Regeringen anser att en utifrån påtvingad samordning av avtalsperioderna inte är önskvärd. Däremot kan det vara av stort värde att med parterna om hur de olika kollektivavtalens giltighetstider och slutdatum bör utformas. Det kan i vissa lägen vara en fördel att mer komplicerade förhandlingar slutförs först när flertalet övriga avtalsområden redan är klara. Vidare konstaterar regeringen att frågan om vilket materiellt innehåll parterna kan enas om i hög grad påverkas av vilken tidsrymd avtalet avser. Genomgripande arbetsorganisatoriska förändringar inom ett avtalsområde kan kräva än vad som är vanligt förekommande på arbetsmarknaden. Samrådet i denna del syftar därför inte till att alla förhandlingar skall föras parallellt, eller att alla avtalsperioder bör vara lika långa och löpa ut på samma datum. Syftet är i stället att genom ökad öppenhet och bättre samspel mellan olika avtalsområden bidra till att de olika intressemotsättningar som finns på arbetsmarknaden kan lösas på ett så smidigt och för den samhällsekonomiska utvecklingen fördelaktigt sätt som möjligt. Det är inte heller här meningen att skapa parallella ordningar för överläggningar eller förhandlingar för de parter som har avtal om förhandlingsordning. Även om det råder samsyn om den konkurrensutsatta sektorns lönenormerande roll måste i sin verksamhet beakta andra sektorers behov av att uppnå balanserade lönestrukturer exempelvis i syfte att motverka rekryteringsproblem och lönediskriminering. 8.3 Externa medlare bedömning: Den direkta medlingsverksamheten bör även huvudsakligen bedrivas av externa medlare. Utredningens förslag: Enligt utredningens förslag bör ha tre medlare anställda, varav en också är chef. Remissinstanserna: LO, (), , och stöder eller har inget att invända mot förslaget om anställda medlare vid . Förslaget avvisas av och med flera, Förlikningsmannaexpeditionen, , och . Skälen för regeringens bedömning: Utredningen menar att dess förslag till uppgifter och befogenheter för förutsätter anställda medlare. Medlarnas arbetssätt förändras enligt utredningens förslag vilket skulle innebära att de måste kunna verka innan avtalen löper ut och i ett tidigt skede av förhandlingarna. De ökade befogenheter för medlarna som utredningen föreslår förutsätter också enligt utredningen en organisatorisk stabilitet, som inte har varit nödvändig tidigare. Utredningen framhåller vidare att det är vanligt med anställda medlare i andra länder med statliga medlingsinstitut som och . Ett alternativ är enligt utredningens mening emellertid att endast en medlare anställs inledningsvis eftersom behovet av statliga medlare är svårbedömt. Utredningen lyfter fram en rad osäkerhetsfaktorer avseende behovet av statliga medlare. En fråga gäller om större delar av arbetsmarknaden kommer att omfattas av avtal om egna ordningar för konfliktlösning och om dessa kommer att göra att parterna inte behöver anlita medlare från . En annan fråga är i hur stor utsträckning parterna kommer att vilja att erbjuder förhandlingsledare. Det är vidare oklart om antalet svårlösta intressetvister på arbetsmarknaden kommer att öka eller minska samt hur många medlare som kommer att behövas om flera medlingar pågår parallellt. Ytterligare en fråga är om, och i så fall i vilken takt och utsträckning, lönebildningen blir mer lokal, vilket skulle kunna komma att kräva större insatser ifrån . Förslaget om anställda medlare kritiseras av flera remissinstanser. Som skäl för att avvisa förslaget framförs bland annat medlingens karaktär av förtroendeuppdrag och den stora variationen över tiden i behovet av medlarinsatser. Flexibiliteten som finns i dagens system skulle enligt dessa remissinstanser inte heller vara möjlig att åstadkomma i det system utredningen föreslår. Även flera av de remissinstanser som stöder förslaget om anställda medlare menar att möjligheterna att anlita externa medlare bör utökas i förhållande till utredningens förslag. och med flera anser att medlare, liksom , bör väljas ur en krets av personer som parterna har stort förtroende för. Medlingsfunktionens roll inom bör, skriver man vidare, begränsas till att intressera lämpliga personer för medlaruppgiften och svara för utbildning av och information till medlare. framhåller att det råder stor konsensus bland arbetsmarknadens parter om att olika medlare skall kunna användas vid olika tillfällen. Förlikningsmannaexpeditionen menar att nuvarande system med sin stora flexibilitet gör det möjligt att rekrytera de för medlingsuppgifter bäst lämpade personerna med avseende på kunskaper, erfarenheter och personliga egenskaper. En grundförutsättning för att kunna utföra uppdraget är enligt Förlikningsmannaexpeditionen att medlaren har parternas förtroende. När en medlare skall förordnas inhämtas därför regelmässigt parternas synpunkter. Denna möjlighet för parterna att påverka valet av medlare har alltid ansetts grundläggande i det svenska medlingsförfarandet skriver expeditionen. Det är därför enligt expeditionen av stort värde att ha stor frihet i valet av medlare och inte vara bunden vid ett fåtal. Erfarenheterna av den nuvarande ordningen, som grundar sig på en 90-årig tidsperiod, är enligt Förlikningsmannaexpeditionen mycket goda och utredningen har enligt expeditionen inte redovisat några skäl till varför den skulle frångås. Förlikningsmannaexpeditionen menar också att de nuvarande fasta förlikningsmännens verksamhet inte utretts tillräckligt och att det därför inte finns grund för att avveckla systemet. Vid en samlad bedömning av utredningens argument och de synpunkter som framförts av remissinstanserna finner regeringen att det inte finns skäl att införa ett system där medlingsverksamheten i huvudsak skall bedrivas av medlare som är anställda vid . Det främsta skälet för regeringens bedömning är medlarfunktionens karaktär av förtroendeuppdrag. För en framgångsrik medling är det av stor vikt att medlaren har båda parters förtroende. En viktig grund för förtroende är att parterna vet att medlaren är fristående och inte agerar på någon annans uppdrag. Det är troligt att ett litet antal anställda medlare genom ett välavvägt agerande faktiskt skulle kunna bygga upp ett sådant förtroende på stora delar av arbetsmarknaden. De nackdelar som skulle uppkomma om detta misslyckas är emellertid omfattande. Regeringen ser därför betydande fördelar med ett system där ett större antal medlare finns att tillgå. Ingenting hindrar emellertid att parter som så önskar anlitar en person som är anställd vid . De mer kontinuerliga arbetsuppgifterna för medlarna som utredningen beskriver kan enligt regeringens bedömning med fördel utföras av personal. Kontakterna mellan medlarna och bör vara regelbundna och medlarna kan väntas ha stor nytta av det underlag kan tillhandahålla. Enligt regeringens bedömning bör knyta till sig en grupp externa medlare som består av ett tillräckligt stort antal personer för att parterna skall ha möjlighet att välja mellan olika medlare även under en anhopning av parallella konflikter på arbetsmarknaden. Det är ansvar att det finns en sådan grupp personer som är förberedda av med kort varsel kunna åta sig ett medlingsuppdrag samt att återväxten av nya medlare säkras. Detta fordrar att institutet regelbundet har konferenser och utbildning för personer som är aktuella för medlingsuppdrag. Särskilt bör tid avsättas för att vidareutveckla konfliktlösningsmetoder, utbyta erfarenheter med andra personer som har medlingsuppdrag och med medlare i andra länder samt att genomföra övningar och förhandlingsspel. Den praxis Förlikningsmannaexpeditionen tillämpat där två medlare förordnas i flertalet tvister torde vara värd att arbeta vidare med. Metoden syftar till att introducera nya medlare för parterna som det ger mindre erfarna medlare en möjlighet att pröva uppgiften som medlare. Vidare förutsätts att med medlarna om utvecklingen på arbetsmarknaden och redovisar institutets bedömningar inför kommande avtalsförhandlingar samt att medlarna deltar i utvärderingar av genomförda avtalsrörelser. Systemet med så kallade fasta förlikningsmän vid lokala konflikter bör enligt regeringens uppfattning bibehållas. finns det sex fasta förlikningsmän som i form av bisyssla medlar i lokala ärenden. bör emellertid utvärdera systemet och föreslå sådana eventuella förändringar som är till gagn för lösandet av lokala konflikter. 8.4 Lönestatistik 8.4.1 Statistikansvarig myndighet för den officiella lönestatistiken Regeringens förslag: blir statistikansvarig myndighet för den officiella lönestatistiken från . Regeringens bedömning: Samrådsförfarandet med andra statistikanvändare bör fördjupas. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: LO, , , , Facken inom industrin, RRV, RSV, BAO och stöder förslaget. Några anger vissa förutsättningar för sitt stöd. Förslaget avvisas av Förlikningsmannaexpeditionen, Arbetsgivaralliansen, SAF, VI, och med flera, SCB, , , för Regelgranskning (NNR), Tidningsutgivarna, och . menar att i stället bör ha statistikansvaret. Skälen för regeringens förslag Principer för statistikansvaret Remissopinionen är delad i frågan om var statistikansvaret för lönestatistiken bör ligga. Bland de remissinstanser som förordar som statistikansvarig myndighet finns LO och RSV som menar att förslagen ligger väl i linje med den mer aktiva och normbildande roll som ges enligt utredningens förslag. Flera remissinstanser, även sådana som anser att SCB bör kvarstå som statistikansvarig myndighet, menar att användarnas inflytande över statistiken behöver förstärkas. Exempelvis skriver och med flera i sitt gemensamma remissvar att olika intressenters inflytande över statistiken bör förstärkas genom en tydligare beställar- och utförarrelation. Skälen som anges av de remissinstanser som avvisar förslaget varierar. SAF anser att en statlig myndighet inte skall svara för en allmän medlingsfunktion och vara statistikansvarig eftersom en sammanblandning av rollerna kan leda till en centralism och likformighet som försvårar och skadar lönebildningsprocessen. Andra menar att det faktum att statistiken har en bred användarkrets talar för SCB som statistikansvarig myndighet. SCB hävdar att intresse gäller statistik som underlag för förhandlingar och att därför inte har något entydigt stort intresse för lönestatistik. Institutets behov av den officiella lönestatistiken kommer enligt SCB:s bedömning huvudsakligen att vara av mer övergripande art såsom underlag för samhällsekonomiska analyser. Med den inriktning som institutet föreslås få menar SCB att stora delar av den löne- och sysselsättningsstatistik som produceras vid SCB kommer att ligga utanför institutets intresseområde. Det finns vidare enligt SCB:s uppfattning starka motiv för en produktionsmässig samordning av hela lönestatistiken. Det omfattande arbetet gentemot ställer enligt SCB mycket höga krav på samordning både inom och utom SCB. En flyttning av statistikansvaret till det nya skulle enligt SCB också skapa problem med den samordning av den ekonomiska statistiken som görs inom SCB. SCB menar vidare att man har ett gott samarbete med arbetsmarknadens parter avseende lönestatistikens utformning och i den löpande statistikproduktionen. Vissa remissinstanser har framfört farhågor om att inte skulle vara ett tillräckligt obundet organ för att kunna verka för en neutral lönestatistik. Farhågor finns både för att i syfte att upprätthålla en god relation med parterna skulle komma att vilja redovisa en mer dämpad löneutveckling än vad som är fallet och att i form av ett slags lönepolis skulle vilja överdriva löneutvecklingen i samhället. Regeringen konstaterar att båda dessa uppfattningar baseras på missuppfattningar om roll. Det är väsentligt att påpeka att med sin analysfunktion inte är parternas organ utan en myndighet som bland annat har att bevaka statens övergripande samhällsekonomiska ansvar på lönebildningsområdet. har alltså inte något intresse av att statistiken förvanskas i enlighet med ett resonemang om att parterna i ohelig allians skulle vilja redovisa en långsammare löneutveckling än vad som är fallet. Inte heller finns incitament för att överdriva löneutvecklingen. För att med någon framgång skall kunna referera till statistiken i sina diskussioner med parterna krävs att den är så välunderbyggd att parterna inte kan negligera den med argumentet att den inte ger en rättvisande bild. I stället har intresse av att den lönestatistik som produceras är så rättvisande och av så god kvalitet som möjligt. Regeringen konstaterar också att intresse för den officiella lönestatistiken inte påverkas av huruvida parterna själva i sina förhandlingar använder sig av den som underlag. Viljan att överhuvudtaget referera till lönestatistik i förhandlingar varierar påtagligt mellan olika organisationer på arbetsmarknaden medan intresse har sin grund i uppgiften att bevaka att samhällsintresset tillvaratas i lönebildningen. Enligt regeringens bedömning skulle det inte inverka negativt på förtroendet för den officiella lönestatistiken om görs till statistikansvarig myndighet.