prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — För mål om enskilt åtal finns motsvarande regler i 47 kap. 2 4 §§ RB. Vad en stämningsansökan skall innehålla i vissa formella hänseenden framför allt uppgifter som behövs för delgivningar i målet framgår av 33 kap. 1 § RB. Om sådana uppgifter saknas, och bristen inte är av ringa betydelse för frågan om delgivning, kan föreläggande om komplettering ske med stöd av 10 och 12 §§ i samma kapitel. Enligt dessa regler kan i ett dispositivt tvistemål en underlåtenhet att följa ett föreläggande leda till att stämningsansökan avvisas, om det inte är oskäligt. När det gäller indispositiva tvistemål och brottmål kan avvisning inte ske, men under- låtenheten att fullgöra uppgiftsskyldigheten kan i stället föranleda ett vitesföreläggande. Bestämmelsen i 42 kap. 4 § första stycket RB fick ett nytt innehåll (prop. 1983/84:78). Syftet med lagändringen var att åstadkomma en skärpning av domstolarnas praxis när det gäller kraven på stämnings- ansökningarnas fullständighet (prop. s. 74). I samband med ändringar i RB (prop. 1986/87:89) skärptes också kraven på innehållet i en stämningsansökan beträffande redogörelsen för åberopade omständigheter (se 42 kap. 2 § första stycket 2 RB). Tankar på att öka möjligheterna till avvisning av misskötta käromål har aktualiserats från domstolshåll. Med ett misskött käromål förstås här att käranden inte har kunnat förmås att presentera ett material som ger ett tillfredsställande underlag för domstolens prövning, i vissa fall trots omfattande arbetsinsatser från domstolens sida. En första fråga man ställer sig är om det skulle kunna ställas högre krav på innehållet i en stämningsansökan. Som har nämnts skärptes kraven när det gäller redogörelsen för åberopade omständigheter . I promemorian görs bedömningen att det inte är en framkomlig väg för att skapa bättre förutsättningar för en effektiv rättegång att gå längre än vad som anges i 42 kap. 2 § RB. De krav på innehållet i en stämningsansökan som anges i paragrafen är tillräckliga för att ge det underlag för rättegången domstolen behöver. En annan fråga är om det går att skärpa bestämmelsen i 42 kap. 4 § första stycket RB. är möjligheten att avvisa ofullständiga ansökningar inskränkt till sådana fall då bristerna är av mer väsentlig art. Den skärpning som ligger närmast till hands är att ta bort väsentlig- hetskravet. För avvisning skall det i så fall räcka med att stämnings- ansökningen är så ofullständig att den inte utan olägenhet kan läggas till grund för en rättegång. Det är en sådan ordning efterlyser, i vart fall för de mål som inte är småmål. Här måste emellertid kärandenas intressen anses väga tungt. Det är en svår konst att skriva en stämningsansökan och på ett klart och redigt sätt få med de omständigheter som åberopas. Erfarenheten visar att nästan alla stämningsansökningar i dispositiva tvistemål innehåller någon felaktighet. Detta föranleder givetvis olägenheter för domstolen och för motparten. Men det är självklart att alla dessa stämningsansökningar inte kan avvisas. Här ställs i stället höga och berättigade krav på domstol- ens processledning. Samma argument gör sig gällande beträffande kärandens talan i mål som har inletts genom en ansökan om betalnings- föreläggande. I likhet med den bedömning som görs i promemorian anser regeringen att det inte finns tillräckliga skäl att öka domstolens möjligheter enligt 42 kap. 4 § RB att avvisa ofullständiga stämningsansökningar. Men det bör framhållas att de möjligheter som lagen ger bör utnyttjas fullt ut inte minst av hänsyn till svaranden. 11.4 Innehållet i en ansökan om återvinning Regeringens bedömning: Det finns inget behov av att ändra reglerna om vad en ansökan om återvinning skall ha för innehåll eller om möjlig- heterna att sanktionera brister i ansökningen. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat promemori- ans bedömning utan erinran. delar dock inte promemorians bedömning. Tingsrätten anser att det bör krävas att en ansökan om återvinning når upp till kraven på ett svaromål enligt 44 kap. 7 a § RB för att tas upp till behandling och att parterna vid hand- läggningen hos kronofogdemyndigheten bör ges utförliga anvisningar om vilka krav som ställs. Skälen för regeringens bedömning: En ansökan om återvinning av en tredskodom skall göras skriftligen. För det fall tredskodom har getts under förberedelsen, bör skriften innehålla allt från sökandens sida som erfordras för förberedelsens fullföljande (44 kap. 9 § andra stycket RB). När det gäller återvinning av ett utslag i mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning gäller att inga andra krav på ansökan om återvinning än att den skall vara skriftlig (53 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning). Det har från domstolshåll framförts önskemål om att sökanden skall åläggas att i en ansökan om återvinning alltid skall ange sin inställning i målet och skälen härför. I de återvinningshänvisningar som domstolarna använder uppmanas svaranden att ange sin ståndpunkt i enlighet med vad lagen föreskriver. Även i kronofogdemyndigheternas utslag finns en uppmaning för den som söker återvinning att ange varför han gör det, vad han vill ha för ändring och vilka bevis han åberopar. Varken när det gäller tredskodomar eller utslag finns emellertid någon direkt sanktion mot dem som inte följer dessa anvisningar. lämnade i sitt första delbetänkande (SOU 1982:26 s. 550) ett förslag som innebar att svaranden skulle tvingas att prestera relevanta skäl för ett bestridande av käromålet för att få en återvinningsansökan upptagen. Om käranden inte gjorde detta skulle ansökan avvisas. I lagstiftningsarbetet (prop. 1986/87:89 s. 230) uttalade departementschefen att en sådan ordning skulle medföra en del praktiska komplikationer. Genom möjligheten att efter återvinningen på nytt förelägga svaranden att avge skriftligt svaromål vid påföljd av tredskodom som i så fall inte blir återvinningsbar ansåg han att domstolen har ett påtryckningsmedel mot svaranden som i praktiken är lika effektivt som möjligheten att avvisa återvinningsansökningen vid brist på relevanta skäl. Regeringen ansluter sig till den bedömningen. Det kan i klarhetens intresse tilläggas att strängare krav naturligtvis ställs på återvinningssökanden när det gäller att få till stånd ett beslut om inhibition än när det gäller själva återvinningen. 12 Småmål tillskapades ett särskilt domstolsförfarande för lösande av tvister om mindre värden då den numera upphävda lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen) infördes. Bestämmelserna om småmål finns numera i . Ett mål är, med vissa undantag, ett s.k. småmål om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbasbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Hälften av prisbasbeloppet för är . En av grundtankarna bakom särreglerna för småmål är att underlätta för enskilda att föra fram sina anspråk vid domstol. Det mest framträdande medlet för att uppnå det syftet är att se till att kostnaderna för förfarandet hölls nere. Ett annat viktigt moment är att se till att den enskilde har möjlighet att förutse hur höga rättegångskostnaderna kan komma att bli. Kostnaderna hålls framförallt nere genom att behovet av ombudsmedverkan är litet. Domstolen har normalt en mera aktiv processledning i småmålen. Vid processreformen upphävdes den särskilda småmålslagen. Småmålen ansågs kunna handläggas enligt det reformerade och mer flexibla förfarande som infördes för tvistemålsprocessen i allmänhet. Vissa särregler behölls dock. Rätten består i småmål alltid av en domare, prövningstillstånd krävs vid överklagande till hovrätten och särskilda bestämmelser för rätten till ersättning för rättegångskostnader gäller. Vidare finns en särskild forumbestämmelse för konsumentmål som rör mindre värden. Med rättegångskostnader avses bl.a. parternas kostnader för ombud, sakkunniga och vittnen. Huvudregeln i är att den vinnande parten får dessa kostnader ersatta av den förlorande. För småmålen gäller dock att endast vissa i lagen uppräknade kostnadsslag utgör ersättningsgilla rättegångskostnader. Det viktigaste undantaget från huvudregeln är att kostnaden för advokat eller annat biträde den regelmässigt största kostnaden i en rättegång i princip inte är ersätt- ningsgill i småmål. Den särskilda kostnadsregeln knyter an till den bestämmelse i rättshjälpslagen (1996:1619), som innebär att rättshjälp i form av advokat eller annat biträde inte annat än undantagsvis får beviljas i småmål. 12.1 Förfarandereglerna i småmål Regeringens bedömning: Förfarandereglerna för småmål bör inte ändras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har lämnat promemorians bedömning utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: småmålslag fanns en särskild rättegångsordning för målen om mindre värden som bl.a. innebar att förfarandet saknade uppdelningen i förberedelse och huvudför- handling, som ju är skiljelinjen mellan domstolens uppgift i rättegången att utreda vad parterna tvistar om och dess uppgift att presentera målet för domstolens avgörande. När småmålslagen infördes fanns ett behov av att skapa en mindre formell och mer flexibel ordning än den som då gällde för ordinära tvistemål. När småmålslagen arbetades in i var ambitionen att skapa gemensamma förfaranderegler för alla dispositiva tvistemål. Departementschefen slog fast (prop. 1986/87:89 s. 75) att det inte fanns anledning att i fortsättningen ha två skilda regelsystem beroende på tvisteföremålets värde, utan att hela tvistemålsprocessen i tingsrätt borde bli föremål för en gemensam reglering inom ramen för . Reglerna för förfarandet i tvistemål gjordes genom reformen mer flexibla med erfarenheterna från just småmålsregleringen som utgångspunkt. I promemorian diskuteras möjligheterna att återigen ändra och ytterligare förenkla förfarandereglerna för småmål. Tre frågor har behandlats. För det första har man i promemorian övervägt en utökning av möjligheterna att avgöra småmål genom en enbart skriftlig handläggning. Regler om avgörande av mål utan huvudförhandling finns i 42 kap. 18 § första stycket 5 RB. De innebär bland annat att ett mål där det inte finns någon muntlig bevisning kan avgöras efter enbart skriftlig handläggning under förutsättning att ingen av parterna begär förhandling. Att utvidga rättens möjligheter att avgöra ett seriöst mål utan förhandling utöver vad som följer av denna bestämmelse anses i promemorian vara i praktiken otänkbart med hänsyn särskilt till förpliktelserna enligt Europa- konventionen. Regeringen har samma uppfattning. För det andra har övervägts om den s.k. omedelbarhetsprincipen bör kunna frångås i de fall en huvudförhandling hålls och rätten ges möjlighet att grunda sitt avgörande inte bara på vad som kommer fram vid förhandlingen utan även på vad som finns i handlingarna. Något sådant förslag lämnas dock inte i promemorian. Regeringen anser att möjligheterna att göra ändringar på denna punkt är värda att undersökas för samtliga mål. En tillsatt utredning om processen i allmän domstol (dir. 1999:62) har fått i uppdrag bl.a. att undersöka om muntligheten vid avgörande av mål kan begränsas på ett eller annat sätt och avgörandet alltså kunna grundas även på annat än vad som har förekommit vid en huvudförhandling. För det tredje har i promemorian övervägts om rätten vid ett sammanträde för muntlig förberedelse skall utöver de möjligheter som finns när saken är uppenbar kunna gå över till huvudförhandling och avgöra målet trots att någon av parterna motsätter sig det. Enligt regeringens mening finns det emellertid goda skäl för att en part som är kallad till ett förberedande sammanträde skall kunna få till stånd betänketid innan han eller hon överlämnar målet till slutlig prövning. Det är dessutom ofta möjligt att undvika risken för två förhandlingar i ett bagatellartat mål genom att förbereda målet genom skriftväxling och sedan kalla till huvudförhandling utan att gå omvägen över en muntlig förberedelse. 12.2 Ansvaret för rättegångskostnader i småmål Huvudregeln om hur rättegångskostnaderna skall fördelas mellan parterna i tvistemål finns i 18 kap. 1 § RB. Enligt denna bestämmelse skall den förlorande parten ersätta den vinnande hans rättegångs- kostnader. När det gäller de dispositiva tvistemålen kan i huvudsak undantag endast göras i fall av onödigt processande eller försumlig processföring (18 kap. 3 § och 6 § RB). Ersättning för rättegångskostnad skall enligt 18 kap. 8 § RB fullt motsvara kostnader för rättegångens förberedande och talans utförande vilket inkluderar arvode till ombud eller biträde. En förutsättning för rätt till ersättning är dock att kostnaden har varit skäligen påkallad för att ta tillvara partens rätt. Ersättning skall också utgå för partens arbete och tidsspillan i anledning av rättegången. Bestämmelsen i 18 kap 8 § regel gäller inte småmålen. För småmålen gäller i stället en särskild bestämmelse; 18 kap. 8 a § RB, som innebär att ersättningen är begränsad till vissa kostnadsslag och i vissa fall till schablonbestämda belopp. Även här gäller att förutsättningen att kostnaden har varit skäligen påkallad. Ersättningsgilla poster är kostnader för rättslig rådgivning för varje instans och med ett belopp som högst motsvarar den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Ersättningen för en timmes rådgivning är för år , ansökningsavgift (enligt förordningen [1987:452] om avgifter vid de allmänna domstolarna), resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig inställelse inte har föreskrivits, resa och uppehälle för ombud. Ersättning betalas enligt vissa schabloner som finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. (se 1 § förordningen [1987:965] om ersättning för rättegångskostnader m.m. i mål där 1 kap. 3 d § tillämpas), vittnesbevisning, samt översättning av handling. Om målet har inletts genom en ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning och handläggs som tvistemål efter överlämnande till tingsrätten eller efter att målet tagits upp efter ansökan om återvinning, betalas ersättning för kostnader i det tidigare förfarandet enligt de regler som gäller för det förfarandet (18 kap. 8 a § femte stycket RB). Vad som kan ersättas inom ramen för det summariska förfarandet är normalt ansökningsavgiften, (enligt förordningen [1992:1094] om avgifter vid kronofogdemyndigheterna), kostnader för eget arbete samt ombudsarvode (högst i mål om betalnings- föreläggande och högst i mål om handräckning, såvitt avser sökanden, och med , såvitt avser svaranden, i mål om särskild handräckning enligt förordningen [1991:1340] om ersättning för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning hos kronofogdemyndighet). Ersättning betalas också för kostnader för registreringsbevis, för delgivning, för översättning av inlagor eller andra handlingar samt för viss kopiering. Bestämmelsen i femte stycket får betydelse även i det fallet att ett tvistemål angående ett mindre värde med stöd av reglerna i 22 kap. RB inledningsvis handlagts inom ramen för en brottmålsrättegång men därefter avskilts för att handläggas som tvistemål. I vissa fall kan ersättning också betalas för en rättegångsskrift eller för inställelse till en förhandling med skäligt belopp. Ersättning betalas med (förordningen [1987:965] om ersättning för rättegångskostnader m.m. i mål där 1 kap. 3 d § RB tillämpas), om inte särskilda skäl föranleder en annan bedömning. Denna regel gäller emellertid endast i de fall ett mål inletts genom ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning och därefter överlämnats till tingsrätt, som avgör målet genom tredskodom. Ränta på utdömd ersättning för rättegångskostnader kan inte dömas ut, vilket är en avvikelse från regeln för ordinära tvistemål i 18 kap. 8 § RB (se NJA 1981 s. 1006). Den särskilda kostnadsregeln i 18 kap. 8 a § RB sammanhänger som sagts med regleringen i rättshjälpslagen (1996:1619). Enligt 11 § 4 får rättshjälp i småmål endast beviljas om det finns särskilda skäl. Om den rättssökande har behov av bistånd för bevisning eller för resa i samband med en förhandling kan sådant bistånd lämnas enligt bestämmelserna i 11 kap. 6 § och 36 kap. 24 § RB. 12.2.1 Räckvidden av kostnadsansvaret i småmål Regeringens bedömning: Den grundläggande regleringen av kostnads- ansvaret i småmål bör inte ändras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat promemorians bedömning utan erinran. och anser dock att kostnadsreglerna för småmål inte bör gälla i mål mellan näringsidkare. Skälen för regeringens bedömning: Regeln om det begränsade kostnadsansvaret i småmål har återkommande utsatts för kritik. Det görs gällande att kostnadsregeln erbjuder möjligheter till missbruk genom att en betalningsovillig gäldenär kan utnyttja rättegångsförfarandet för att få betalningsanstånd utan att löpa någon risk att få betala mer än begränsade kostnader. Detta anses förekomma framförallt i mål om mindre värden näringsidkare emellan. redovisade i sitt första betänkande en utvärde- ring av den då gällande småmålslagen och den särskilda kostnadsregeln för småmålen (SOU 1982:26). I betänkandet föreslogs att kostnader för ombudsarvoden skulle vara ersättningsgilla även i småmål men att en särskild regel om kvittning av kostnaderna i konsumentmål skulle införas. Förslaget kritiserades av många remissinstanser. I det påföljande lagstiftningsärendet framhölls bl.a. att en regel som den föreslagna skulle få en alltför processavhållande effekt och att den skulle innebära en bristande förutsebarhet för parterna och tillämpningssvårigheter för domstolarna (prop. 1986/87:89 s. 71 f.). Småmålslagens kostnadsregel med principen att ersättning till den vinnande parten för ombudsarvode och egen tidsspillan inte skall utgå kom därmed i allt väsentligt att behållas och införas som en ny paragraf, 18 kap. 8 a §, i RB (SFS 1987:747). En viss uppmjukning av principen skedde dock genom att det sista stycket i paragrafen lades till i syfte att stävja det missbruk av regeln som ändå konstaterats (prop. 1986/87:89 s. 120 f. och 162). Den nya bestämmelsen innebar att viss ytterligare ersättning betalas i de fall ett mål har inletts genom ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning och därefter överlämnats till tingsrätt, som avgör målet genom tredskodom. Avvägningar mellan intresset av att domstolsförfarandet skall vara lättillgängligt för vanliga människor och kravet att systemet inte får ge alltför stora möjligheter till missbruk är oftast svåra att göra. Det är självklart att förfarandet kan missbrukas när en part inte kan få ens helt nödvändiga kostnader ersatta av motparten. Ett generellt avskaffande av kostnadsbegränsningarna skulle dock leda till klara försämringar för den enskilde och i negativ bemärkelse ha en alltför processavhållande effekt. Av de skäl som fördes fram lagstiftningsärende bör det förslag lämnade inte heller nu genomföras. När det gäller tankarna på att låta småmål mellan näringsidkare omfattas av de kostnadsregler som gäller för övriga tvistemål delar regeringen pro- memorians bedömning att en sådan åtgärd skulle vara ett alltför trubbigt instrument för att kunna skilja ut de tvister där den särskilda kost- nadsregeln kan göra skada. Bland tvisterna mellan näringsidkare finns tvister där svaranden inte processar enbart för att förhala indrivning av klara fordringar. I ett inte ringa antal av målen är det fråga om en verklig tvist mellan parterna. För dessa mål väger visserligen skälen för en begränsning av kostnadsriskerna inte lika tungt som för de mål som rör privatpersoner. Även de som bedriver en mindre omfattande närings- verksamhet kan antas ha större möjligheter än privatpersoner att bära rättegångskostnader och att försäkra sig mot sådana. Riskerna med en process kan dock innebära att särskilt sådana näringsidkare i stor utsträckning avstår från att hävda sin rätt i tvister om mindre värden, om kostnadsansvaret är obegränsat. Regeringen är därför inte beredd att utan ytterligare analyser gå fram med ett förslag som ändrar reglerna om kostnadsansvar i småmål för näringsidkare. 12.2.2 Ersättningsgilla kostnader vid försumlig processföring Regeringens förslag: En part i ett småmål som har förorsakat motparten kostnader genom försumlig processföring skall ersätta dessa kostnader utan begränsning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens med den skillnaden att det obegränsade kostnadsansvaret enligt promemorians förslag endast avser kostnader för arvode till ombud eller biträde. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat promemo- rians förslag utan erinran. anser att det inte är lämpligt att begränsa det fulla kostnadsansvaret till kostnader för ombud och biträde. En sådan ordning skulle ge fördelar till den som anlitar ett ombud och motverkar ambitionen att parterna inte skall ha ombud i småmål. avstyrker förslaget med hänvisning till att parterna normalt inte har ombud och att vissa övertramp i processföringen måste accepteras. Tingsrätten pekar också på att förslaget innebär bristande förutsebarhet. avstyrker förslaget då det måste finnas utrymme för brister i processföringen i konsumentmål. Skälen för regeringens förslag: Det finns ett behov av vissa förbättringar av kostnadsreglerna i småmål för att försvåra för parter som ägnar sig åt illojal processföring. I finns ett par bestämmelser som innebär att en part kan drabbas av ett ansvar för rättegångskostnader p.g.a. försumlig processföring. I 18 kap. 3 § RB anges att en vinnande part kan åläggas att stå för sina och/eller motpartens kostnader om han eller hon har inlett en rättegång utan att motparten gett anledning till det eller om han eller hon genom försummelse har föranlett en onödig rättegång. Enligt 18 kap. 6 § RB gäller att en part som genom vårdslöshet eller försummelse har föranlett uppskov i målet eller på annat sätt har vållat kostnader för motparten är skyldig att ersätta den kostnaden. Stötande resultat kan uppstå när en part gör sig skyldig till illojal eller försumlig processföring i småmål. I praxis har nämligen den särskilda kostnadsregeln i 18 kap. 8 a § RB ansetts tillämplig när en part genom försumlighet orsakat motpartens höga ombudskostnader. En försumlig part kan alltså i småmål inte åläggas att ersätta motpartens ombuds- kostnader till den del de överstiger arvode motsvarande rådgivningsavgift enligt rättshjälpslagen (se rättsfallet RH 1995:44). För att kunna stävja illojala och försumliga förfaranden av parter bör enligt den bedömning som görs i promemorian, reglerna om kostnads- ansvaret för försumlig processföring få tillämpning även i småmåls- förfarandet. Det bör inte vara möjligt för en part att medvetet kunna orsaka motparten dryga kostnader som denne inte har någon möjlighet att få ersatta. Det föreslås därför att det i 18 kap. 8 a § RB läggs till ett nytt stycke av innebörd att ersättning för rättegångskostnad, utöver vad som gäller enligt andra stycket 1, får avse kostnad för arvode till ombud eller biträde om en part har handlat så att 18 kap. 3 § eller 6 § är tillämplig. Några remissinstanser är negativa till förslaget och har framhållit småmålens särskilda funktion att tillhandahålla en snabb och enkel mekanism för tvistlösning där parterna skall kunna föra processen utan ombud. Detta förutsätter att det finns ett visst utrymme för brister i processföringen. Regeringen delar detta synsätt men anser att detta är väl förenligt med en ordning där en part riskerar att få stå för kostnader som han eller hon orsakar genom att vara försumlig i sin processföring. Man bör ha i åtanke att bestämmelser om försumlig processföring sällan kommer till användning. Varje vårdslöshet leder ju inte till att bestäm- melserna tillämpas.