prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — Precis som i kan en konventionsstat vid ratificering av konventionen i en förklaring ange att denna huvudprincip får vika i vissa avseenden, bl.a. om gärningen har förövats i den sistnämnda konven- tionsstaten eller om gärningen omfattar brott mot den statens säkerhet m.m. Även i denna konvention innebär en brottmålsdom i en konven- tionsstat alltid hinder mot ny lagföring i en annan konventionsstat om den sistnämnda staten beviljat överförande av lagföring av den aktuella gärningen eller beviljat utlämning till den berörda staten eller om gärningen helt eller delvis begåtts i den stat som meddelat domen. Konventionen träder i kraft när samtliga tolv stater som 1987 var med- lemmar i de europeiska gemenskaperna har deponerat sina anslutnings- instrument. Konventionen medger att, till dess konventionen träder i kraft, stater som tillträder eller har tillträtt konventionen ömse- sidigt avtalar om förtida tillämpning av konventionen. Det finns ingen formell skyldighet för EU:s medlemsstater att tillträda de konventioner som arbetats fram inom ramen för det europeiska poli- tiska samarbetet. Däremot är det önskvärt och följer av den skyldighet att samarbeta som åvilar EU:s medlemsstater (prop. 1994/95:19 s. 430). Nya medlemsstater i EU har här samma samarbetsplikt som de EU-stater som en gång förhandlade fram de aktuella konventionerna. Mot bakgrund av att konvention i sak överensstämmer med Schengenkonventio- nens reglering finns det från svenska utgångspunkter inget som hindrar att tillträder konventionen i anslutning till att lagstiftningen an- passas till krav. Så länge något eller några av EU:s medlemsstater står utanför kan kon- vention, den dag den träder i kraft eller börjar tillämpas mellan vissa EU- stater, fylla en självständig funktion. Regeringen föreslår därför att riks- dagen godkänner konvention. På motsvarande sätt som vid tillträdet till bör vid ratificering av konventionen avge en förklaring med inne- börden att inte är bunden av huvudprincipen om utländsk doms hinderverkan (artikel 1) om gärningen har förövats helt eller delvis på svenskt territorium utom när gärningen även begåtts i den stat som med- delat domen eller om gärningen har skadat statens säkerhet eller andra för lika viktiga intressen. Vid deponeringen av ratifikationsinstrumentet bör vidare förklara att , till dess att konventionen träder i kraft, avser att tillämpa konventionen i förhållande till de stater som har gjort motsvarande deklaration. På motsvarande sätt som i avsnitt 13.1 föreslås i fråga om Schengen- konventionen, bör uppräkningen i 2 kap. 5 a § kompletteras med konvention. bör kunna ge en dom från en EU-stat som har tillträtt konvention hinderverkan utan krav på annan ömsesidighet än att staten i fråga har tillträtt konvention, dvs. utan krav på att staten i fråga har avgivit en förklaring om förtida tillämp- ning av konventionen. En särskild föreskrift om att regleringen bara gäller i förhållande till stater som har avgivit en förklaring om förtida tillämpning av konventionen skulle tynga regleringen i onödan. Vi vill här också hänvisa till vårt motsvarande ställningstagande när det gäller (avsnitt 13.1). Härigenom kan den här föreslagna ändringen i 2 kap. 5 a § träda i kraft med den änd- ring som föreslås i avsnitt 13.1 och oberoende av när konventionen i kraft eller om och när någon EU-stat avgivit en deklaration om förtida tillämpning av konventionen. 14 Ändringar av svenska förbehåll till vissa konventioner m.m. 14.1 rättshjälpskonvention Regeringens förslag: Ett flertal förbehåll och förklaringar till rättshjälpskonvention skall återkallas mot bakgrund av förslagen i avsnitt 7, bl.a. om kommunikationsvägar och kravet på dubbel straff- barhet. Andra förbehåll och förklaringar som inte har någon koppling till de förändringar som föreslås i anslutning till denna lagstiftning skall återkallas eller ändras med hänsyn till att de är otidsenliga eller mot bakgrund av förändringar i andra delar av lagstiftningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Som redovisats i avsnitt 5.2 gjorde vid sitt tillträde till rättshjälpskonvention olika förbehåll och förklaringar som gällde såväl i vilken utsträckning som rättslig hjälp kunde lämnas och under vilka förutsättningar så kunde ske som vilka förfaranden kunde godta när det gällde kommunikationen mellan den andra staten och (SÖ 1968:15). förbehöll sig att inte lämna något bistånd bl.a. vad avsåg husrannsakan och beslag (artikel 5) och överförande av frihetsberövade (artikel 11). Dessa förbehåll har återtagit (SÖ 1977:88 och 1992:4) men för att rättslig hjälp skall lämnas i dessa avseenden måste ett flertal villkor uppfyllas. Som påpe- kats i avsnitt 5.2 begränsar dessa förbehåll möjligheter att bistå andra stater och det finns exempel på förbehåll som inte har täckning i nuvarande lagstiftning och som inte heller tillämpas i praktiken. Detta förhållande är otillfredsställande, bl.a. mot bakgrund av att andra länder avstår från att begära bistånd eftersom förbehållen finns; dessa stater kan ju inte veta att förbehållen inte avspeglas i vår lagstiftning. Vidare kan de gjorda förbehållen innebära att svenska myndigheters möjligheter att erhålla bistånd begränsas eftersom en konventionsstat är inte tvungen att lämna rättslig hjälp mer än vad den andra staten är beredd att göra. Av dessa anledningar är det av stor vikt att se över samtliga förbehåll som gjorts i anslutning till konventionen oavsett om de förslag som redogörs för i avsnitt 7 direkt föranleder ändringar i förbehållen. Förbehållen I anslutning till artikel 2, som tar upp vissa generella avslagsgrunder, har förbehållit sig att en framställning om rättsligt biträde kan avslås a) om den gärning ansökan avser inte är belagd med straff i svensk lag, b) om förundersökning rörande gärningen har inletts i eller i tredje stat, c) om den i den ansökande staten misstänkte i eller i tredje stat har åtalats för gärningen eller dom rörande denna har meddelats, d) om i eller i tredje stat beslut har fattats att nedlägga för- undersökning eller åtal för gärningen eller att inte inleda förundersökning eller åtal för gärningen, eller e) om straff för brottet är förfallet enligt svenska lag. Dessa krav gäller således samtliga framställningar om rättslig hjälp från andra stater. I avsnitt 7.6 föreslås att något generellt krav på dubbel straffbarhet inte längre skall gälla utan endast gälla ansökningar om hus- rannsakan och beslag. Förbehållet under a) om ett generellt krav på dubbel straffbarhet kan därför återkallas. Vad sedan gäller förbehållen under b) d) föreslås i avsnitt 7.14.5 att dessa grunder för avslag skall be- gränsas till fall då dom eller beslut om åtalsunderlåtelse har meddelats i . Det svenska förbehållet bör således ändras till att avse just nämnda fall. Med hänsyn till vad som föreslås i avsnitt 7.14.6 om att preskription inte skall utgöra en avslagsgrund bör förbehållet under e) återkallas. Förbehållet beträffande artikel 10.3 innebär att inte utbetalar förskott till vittnen eller sakkunniga som har kallats på begäran endast av den tilltalade. Förbehållet ställdes upp mot bakgrund av att enligt den då gällande lagstiftningen en tilltalad själv fick stå för sina kostnader (se prop 1961:48 s. 10 f.). Det finns någon anledning att hålla fast vid denna ordning utan bör även i dessa fall kunna förskottera medel för att tillgodose de önskemål som finns i brottmålsrättegången i den ansökande staten. Vidare finns det möjlighet för att återkräva det förskotterade beloppet. Förbehållet kan av denna anledning återkallas. Enligt artikel 13.1 skall översända utdrag ur straffregister och uppgifter ur detsamma till den ansökande statens rättsliga myndigheter i ett brottmål i samma utsträckning som svenska rättsliga myndigheter kan erhålla sådana utdrag och uppgifter i liknande fall. Förbehållet till artikel 13.2 innebär att inte översänder utdrag ur det svenska straff- register i andra fall. Den princip som genomsyrar den nya lagen är att svenska myndigheter skall hjälpa utländska myndigheter i samma ut- sträckning som de kan hjälpa andra nationella myndigheter. Denna princip bör även gälla i detta avseende. Enligt 11 § lag (1998:620) om belastningsregister får uppgifter ur registret lämnas ut till en utländsk myndighet om utlämnandet följer av en internationell överenskommelse som efter godkännande har tillträtt. Enligt 13 § 3 i samma lag får regeringen meddela föreskrifter om att de uppgifter som får lämnas ut enligt 11 § skall begränsas. Sådana föreskrifter finns i för- ordningen (1999:1134) om belastningsregister. Regeringen kan i den för- ordningen bestämma vilka uppgifter som skall lämnas ut i andra fall än de som regleras av artikel 13.1 i konventionen. Mot bakgrund härav kan förbehållet återkallas. I förbehållen till artikel 15.7 och artikel 20 anges att ett protokoll om inbördes rättshjälp mellan , och skall gälla gentemot dessa stater. I samband med att den nordiska överens- kommelsen om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupp- tagning (SÖ 1975:42) trädde kraft upphörde, enligt den överenskommel- sens artikel 5 b, protokollet att gälla. Förbehållen bör återkallas och er- sättas av en förklaring till artikel 26 i konventionen om att ovan nämnda nordiska överenskommelse gäller mellan de nordiska staterna. I artikel 16 har förbehållit sig att vid tvångsdelgivningar skall delgivningshandlingarna vara översatta till svenska. I avsnitt 7.3 föreslås att huvudregeln bör vara att ansökningar med bilagor skall vara översatta till svenska, danska eller norska. Med hänsyn härtill och då särregleringar bör undvikas bör förbehållet återkallas och översättningsfrågan helt regleras i anslutning till förklaringen till artikel 16.2 (se nedan). I artikel 22 åtar sig konventionsstat att underrätta annan konventions- stat om straffdomar och efterföljande åtgärder, som införts i straffregister avseende den senare statens medborgare samt att dessa underrättelser skall ske mellan staterna justitieministerier. Enligt den förklarande rap- porten till konventionen anges efterföljande åtgärder vara rehabiliterande åtgärder avseende den dömde. I det svenska förbehållet till artikeln anges att underrättelse inte kommer att lämnas beträffande efterföljande åtgär- der samt att underrättelser skall skickas från och till Utrikesdepartemen- tet. Åtagandet gäller endast i den mån som uppgifterna finns i ett straff- register. De uppgifter som enligt 3 § lag (1998:620) om belastnings- register registret skall innehålla omfattar inte efterföljande åtgärder. Av den anledningen bör förbehållet kunna återkallas. Återkallelsen bör emellertid, för det fall innehållet i belastningsregistret ändras , ersättas med en förklaring att underrättelser om efterföljande åtgärder kommer att ske i den mån så kan ske enligt svenska föreskrifter. På mot- svarande sätt som angetts under artikel 13 kan regeringen i förordning bestämma vilka uppgifter som kan lämnas ut. Med hänsyn till de ändringar som föreslås i avsnitt 7.2 kan förbehållet om att underrättelse skall skickas till och från återkallas. Förklaringarna Enligt konventionens artikel 5 får konventionsstater genom en förklaring förbehålla sig rätten att ställa upp följande villkor vid ansökningar om husrannsakan och beslag, nämligen a) att gärningen är straffbar i både den ansökande och anmodade staten, b) gärningen skall kunna föranleda utlämning, och c) verkställande av framställningen skall vara förenligt med den anmodade statens lagstiftning. När accepterade att lämna rättslig hjälp enligt artikel 5 återkallades reservationen och avgavs i stället i en förklaring vissa förutsättningar och villkor för att rättslig hjälp skall kunna ges (SÖ 1977:88). För att egendom skulle tas i beslag och överlämnas krävs att någon i den ansökande staten är misstänkt, till- talad eller dömd för där straffbelagd gärning samt att egendomen skäli- gen kan antas ha betydelse för utredning om gärningen eller vara från- händ någon genom denna. Vidare ställs krav på att gärningen är straffbar i , att det kan ådömas ett straff i fängelse, samt att verkställigheten är förenlig med svensk lag. I avsnitt 7.6. föreslås att kravet på att brottet skall vara utlämningsbart tas bort och förbehållet återkallas i denna del. bör begränsa sin förklaring till att avse de villkor som anges i artikelns punkt a) och c). I anslutning till artikel 7 punkt 3 förklarade att en kallelse som avser en tilltalad som vistas i skall överlämnas till svensk myn- dighet senast före den dag då den tilltalade skall inställa sig. Tidsfristen är rimlig med hänsyn till den tilltalades intresse att få reda på att han eller hon skall inställa sig i den ansökande staten och mot bakgrund av att det kan ta innan delgivningen skett. Förklaringen bör finnas kvar. När genomfört lagändringar och kunde bistå med att överföra frihetsberövade personer till en ansökande stat enligt artikel 11 åter- kallade förbehållet mot artikel 11 och avgav i stället en förkla- ring om att sådant bistånd kunde ges under vissa villkor (SÖ 1992:4). Samtliga villkor, utom två, överensstämmer med de villkor som enligt artikel 1.2, artikel 2 och artikel 11 får ställas upp utan särskild förklaring om detta. I de delarna kan förklaringen således återtas. I avsnitt 7.13.2 föreslås att något krav på dubbel straffbarhet inte skall gälla. Även i den delen kan förklaringen återtas. I förklaringen angavs att förhöret eller konfrontationen inte får avse den frihetsberövades egen brottslighet. I den delen får förklaringen stå kvar, men i övrigt kan förklaringen till artikel 11 återkallas. I anslutning till artikel 15.6 och artikel 21.1 förklarade att framställningar skulle ske via diplomatiska kanaler samt att i brådskande fall kunde framställningen sändas direkt till . Mot bakgrund av de ändringar som föreslås i avsnitt 7.1.1 och 7.2 bör dessa förklaringar återkallas. Konventionens bestämmelser om att framställ- ningar skall översändas mellan staternas justitieministerier eller i vissa, t.ex. brådskande, fall direkt till berörda myndigheter kommer därmed att gälla. I artikel 16 finns bestämmelser om översättning av en ansökan och de därtill bifogade handlingarna. har förklarat att framställning jämte bilagor som gäller bevisupptagning och överförande av lagföring skall vara översatta till svenska, danska eller norska. Mot bakgrund av vad som föreslås i avsnitt 7.3 om att den instans som handlägger ärendet kan tillåta annat bör förbehållet modifieras på detta sätt och omfatta alla slags ansökningar enligt konventionen. Enligt artikel 24 skall konventionsstat ange vilka myndigheter som anses vara rättsliga myndigheter i konventionens mening. I anslutning till detta har i sin förklaring angett att såsom judiciell myndighet avses domstol, undersökningsdomare, och i vissa fall åklagare. Med hän- syn till att förklaringen är till för att ange vilka myndigheter som anser är rättsliga myndigheter i kan undersökningsdomare tas bort. Åklagare bör i samtliga fall anses vara rättslig myndighet i konven- tionens mening och förklaringen bör ändras i detta avseende. 14.2 Övriga konventioner Regeringens förslag: Med hänsyn till de ändringar som föreslås om centralmyndigheten i avsnitt 7.2 skall förklaringar som gjorts i de konventionerna där har utsetts till centralmyndighet ändras. I stället skall utses till centralmyndighet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har påpekat att en ändring vad avser central- myndigheten i det brittiska förverkandeavtalet också måste ske. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 7.1.1 och 7.2 föreslås att den diplomatiska vägen såsom ett kommunikationssätt skall tas bort, att direktkommunikationer skall tillåtas bl.a. i den mån det framgår av en internationell överenskommelse som är bindande för samt att centralmyndighetsfunktionen skall överflyttas från till . Överflyttningen av centralmyndighetsfunktio- nen avser såväl det straffrättsliga som civilrättsliga samarbetet. Mot bak- grund av dessa förslag kan återta sina förklaringar som anger att är mottagande och avsändande myndighet samt att framställningar skall skickas på diplomatisk väg. De förklaringar som kan återkallas i konventioner och tilläggsprotokoll som utarbetats inom det straffrättsliga området är följande: artikel 5 andra tilläggsprotokollet till kon- vention om utlämning artikel 27.4 i konvention om övervakning av villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer, artikel 15.4 i konvention om straff för väg- trafikbrott, artikel 15.3 i konvention om brottmålsdoms internationella verkningar, artikel 13.3 i konvention om överförande av lagföring i brottmål, artikel 5.3 i konvention om överförande av dömda personer, artikel 7.8 och 17.7 i FN:s konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen, och artikel 23.2 i konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott. I flera bilaterala avtal, t.ex. i det brittiska förverkandeavtalet anges, som påpekat, som centralmyndig- het. Även här bör anmäla att centralmyndighetsfunktionen flyttats. Beträffande det civilrättsliga samarbetet vad avser delgivning och bevisupptagning skall förklaringar ändras i följande konventioner: artikel 21 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, artikel 2 och artikel 15 17 om bevisupp- tagning i utlandet i mål och ärenden av civil och kommersiell natur, artikel 2 i konvention om översändande av ansökningar om rättshjälp, och artikel 29 om internationell rättshjälp. I de bilaterala avtal som träffat med andra stater vad gäller det civilrättsliga samarbetet bör motsvarande ändringar göras. Beträffande konvention angående upplysningar om innehållet i utländsk rätt och dess tilläggsprotokoll har inga förklaringar gjorts be- träffande centralmyndigheten utan centralmyndighetens placering fram- går av förordningen (1981:366) om rätt att i vissa fall begära upplysning- ar om innehållet i utländsk rätt. De ändringar som föranleds av de förslag som anges i avsnitt 7.2 kan tas om hand genom förordningsändringar. 15 Ikraftträdande Den nya lagstiftningen bör, särskilt med hänsyn till intresse av att praktiskt och operativt kunna delta i (se avsnitt 5.3), träda i kraft möjligt. En lämplig dag för ikraftträdande är . Genom den nya lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål upp- hävs lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat och lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbetet på brottmålsområdet. I lagrådsremissen föreslås inte några särskilda övergångsbestämmelser. Lagrådet har anmärkt att det när lagen träder i kraft kan finnas ett antal aktuella åtgärder, vilka beslutats med stöd av de äldre bestämmelserna och för vilka lagstödet upphör. Enligt Lagrådet måste avsikten vara att dessa åtgärder i stället skall anses beslutade enligt motsvarande nya bestämmelser. Enligt Lagrådets mening fordras en uttrycklig lagregel. Lagrådet föreslår därför att det till det andra stycket i ikraftträdandebestämmelsen fogas en övergångsbestämmelse. Frågor om övergångsbestämmelser vid processlag behandlades ingå- ende av Processlagsberedningen vid införandet av . Processlagsberedningen uttalade att enligt allmänt vedertagna grunder skall en ny processlag tilllämpas på varje processuell företeelse som in- träffar efter det att lagen har trätt i kraft och att det är utan betydelse om det materiella rättsförhållandet som är rättegångens föremål har upp- kommit innan lagen trätt i kraft. Detta gäller alla nya bestämmelser av processrättslig innebörd, vare sig det angår domstolsväsendet, förfaran- det, ordningen för överklagande eller bevisrätten. En ny processlag får således inte någon retroaktiv verkan. Den ändrar och rubbar inte det pro- cessuella läge som vid dess ikraftträdande redan har inträtt eller de processuella rättigheter eller skyldigheter som uppstått på grund av redan företagna processhandlingar. Å andra sidan skall enligt beredningen en ny processlag principiellt tillämpas också på en rättegång som börjat redan innan lagen trätt i kraft (se Fitger, Kommentaren till vid RP:1). De principer som Processlagsberedningen uttalade har genomgående följts när ny processrättslig lagstiftning genomförts. Av större reformer kan nämnas lagen (1996:242) om domstolsärenden som ersatte ärendelag (prop. 1995/96:115, bet. 1995/96:JuU17 och rskr. 1995/96:193). Endast vid stora olägenheter och svårlösta konflikter mellan gammal och ny lag har särskilda bestämmelser givits i fråga om lagens tillämpning på rättegångar som pågår vid lagens ikraftträdande. Sådana övergångsregler har exempelvis givits vid införandet av en be- gränsning av möjligheten att överklaga ett beslut eller vid ändrat kost- nadsansvar för rättegångskostnader och har inneburit att äldre bestäm- melser skall tillämpas i vissa fall även efter ikraftträdandet av den nya lagen. Ett exempel på en sådan övergångsbestämmelse finns i nämnda lagstiftningsärende; äldre bestämmelser i fråga om rätten att överklaga skulle fortfarande gälla i fråga om beslut som meddelats före ikraftträdandet enligt ärendelag. Några sådana bestämmelser är inte aktuella i detta lagstiftningsärende. Beslut om åtgärder som kan ha fattats med stöd av äldre bestämmelser i detta lagstiftningsärende är framför allt beslut om beslag och kvarstad som fattats med stöd av reglerna i tvångsmedelslagen. Enligt de process- rättsliga principer som redovisats ovan finns det lagstöd för dessa åtgär- der även efter ikraftträdandet. Förutsättningarna för en åtgärd som för övrigt är de samma i tvångsmedelslagen och i den nya lagen som har beslutats enligt äldre lagstiftning skall efter ikraftträdandet prövas enligt den nya lagstiftningen. Det finns mot denna bakgrund inte något behov av en sådan övergångsbestämmelse som Lagrådet föreslår. En sådan bestämmelse skulle tvärtom innebära ett markant avsteg från den ordning som gällt sedan tillkomst och skulle därmed kunna leda till olyckliga motsatsslut och utgöra en oönskad förebild för framtida processrättsreformer. Regeringen föreslår därför ingen övergångsbestämmelse till den nya lagen. Regeringen vill framhålla att bestämmelser av det slag som Lagrådet föreslår däremot ofta är nödvändiga när ny materiell lagstiftning, dvs lagstiftning utanför processrättens område, införs. Ett tydligt exempel är punkten 4 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård som föreskriver att den som vid ikraffträdandet är intagen på sjukvårdsinrättning enligt vissa paragrafer i den gamla lagen skall anses intagen för tvångsvård enligt viss paragraf i den nya lagen. 16 Ekonomiska konsekvenser Den samlade effekten av förslaget om en ny lag om internationell rättslig hjälp i brottmål bör bli att resurserna inom rättsväsendet, framför allt inom åklagarväsendet, kan användas på ett mer rationellt och effektivt sätt. Detta sker främst genom att direkt kommunikation i stor utsträck- ning tillåts mellan den ansökande myndigheten och den svenska åklagare eller domstol som skall verkställa ansökan. Detta innebär att kommuni- kationsvägarna förkortas och att antalet handläggningsnivåer minskas. Antalet beslutsnivåer minskas också genom att regeringen inte längre prövar ansökningar om överlämnande av beslagtagen egendom till annan stat. förenklas och effektiviseras handläggningen hos de svenska åklagarna och domstolarna genom att enhetliga och generella förfaranderegler införs vid handläggningen av en utländsk begäran om rättslig hjälp. Vidare införs flexibla behörighetsregler som innebär att onödigt dubbelarbete kan undvikas vid verkställande av en ansökan om rättslig hjälp som avser flera åtgärder som annars skulle behövt hand- läggas av olika åklagare inom riket.