prop · GN0393 · 2000-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1999/2000:93 Regeringen överlämnar denna proposition till . I propositionen föreslås att det införs en bestämmelse om regional konsumtion i varumärkeslagen (1960:644). Med konsumtion avses inom varumärkesrätten att ensamrätten att använda ett varukännetecken för en viss vara förbrukas efter det att varan har förts ut på marknaden av rättighetsinnehavaren eller med dennes samtycke. Den föreslagna konsumtionsbestämmelsen innebär att en varumärkesinnehavares ensam- rätt att använda ett varukännetecken för en viss vara förbrukas endast om varan av innehavaren eller med dennes samtycke förts ut på marknaden inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. I propositionen föreslås vidare att den regel i varumärkeslagen som innehåller undantag från konsumtionsprincipen utvidgas. De föreslagna ändringarna innebär en anpassning av varumärkeslagen till artikel 7 i rådets första direktiv /104/EEG om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 040, , s. 1, Celex 31989L0104) såsom artikeln tolkats i praxis. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 3 2 Förslag till lag om ändring i varumärkeslagen (1960:644) 4 3 Ärendet och dess beredning 6 4 Nuvarande ordning 7 4.1 Inledning 7 4.2 Konventionsåtaganden 8 4.3 EG 9 4.4 Varumärkeslagen 10 4.4.1 Huvuddragen 10 4.4.2 Konsumtion 11 5 Reformbehovet 11 5.1 Konsumtionsprincipen 11 5.2 Undantaget från konsumtionsprincipen 13 6 En regel om regional konsumtion införs 14 7 Undantaget från konsumtionsprincipen vidgas 17 8 Ikraftträdande 17 9 Ekonomiska konsekvenser av förslagen 18 10 Författningskommentar 18 Bilaga 1 RÅDETS FÖRSTA DIREKTIV av om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (89/104/EEG) 21 Bilaga 2 Sammanfattning av delbetänkande 41 Bilaga 3 lagförslag 42 Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser 44 Bilaga 5 Lagrådets yttrande 45 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 46 Rättsdatablad 47 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om ändring i varumärkeslagen (1960:644). 2 Förslag till lag om ändring i varumärkeslagen (1960:644) Regeringen har följande förslag till lagtext. Härigenom föreskrivs i fråga om varumärkeslagen (1960:644) dels att 4 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 4 a §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 4 § Rätten till ett varukännetecken enligt 1 3 §§ innebär, att annan än innehavaren inte får i näringsverksamhet använda ett därmed förväxlingsbart kännetecken för sina varor, vare sig på varan eller dess förpackning, i reklam eller affärshandling eller på annat sätt, däri inbegripet också muntlig användning. Vad som sagts skall gälla oavsett om varan tillhandahålls eller är avsedd att tillhandahållas här i landet eller utomlands eller också hit införs. Är i fall som avses i 2 § kännetecknet inte inarbetat i hela landet, gäller rätten endast inom det område där kännetecknet är inarbetat. Som otillåten användning enligt första stycket anses, att någon vid tillhandahållande av reservdel, tillbehör eller liknande, som lämpar sig för annans vara, åberopar dennes kännetecken på sådant sätt, att det kan ge sken av att vad som tillhandahålls kommer från kännetecknets innehavare eller av att denne medgett kännetecknets användning. Har en vara tillhandahållits under ett visst kännetecken och har den därefter förändrats eller försämrats, får inte, då varan på nytt tillhandahålls i näringsverk- samhet här i landet, kännetecknet användas om inte förändringen tydligt anges eller annars tydligt framgår. Rätten till ett varukännetecken enligt 1 3 §§ hindrar inte att någon annan än innehavaren använder kännetecknet för varor som innehavaren, eller någon med innehavarens samtycke, under kännetecknet fört ut på marknaden inom Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet. Första stycket gäller dock inte när varornas skick har förändrats eller försämrats sedan de förts ut på marknaden eller när det finns någon annan skälig grund för innehavaren att motsätta sig användningen. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning Europeiska gemenskapernas råd antog rådets första direktiv /104/EEG om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 040, , s. 1, Celex 31989L0104), bilaga 1. åtog sig att genomföra direktivet som en följd av tillträdet till avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (). Detta föranledde ändringar i varumärkeslagen (1960:644), vilka trädde i kraft (prop. 1992/93:48, bet. 1992/93:LU17, rskr. 1992/93:125). Artikel 7.1 i direktivet innehåller en bestämmelse om när en ensamrätt till ett varumärke konsumeras, dvs. när innehavaren av ett varumärke förbrukar rätten att ingripa mot att någon annan använder varumärket för en viss vara när varan omsätts på nytt. I artikel 7.2 finns ett undantag från denna bestämmelse. När direktivet genomfördes i ansåg riks- dagen att någon bestämmelse motsvarande artikel 7.1 inte skulle föras in i varumärkeslagen. Som skäl angavs bl.a. att det rådde en utbredd osäker- het om direktivets rätta innebörd på denna punkt. konstaterades att frågan fick övervägas på nytt i den mån Europeiska gemenskapernas domstol () skulle komma att uttala sig om artikelns innebörd. I fråga om artikel 7.2 bedömdes denna kunna genomföras genom en mindre ändring av 4 § tredje stycket varumärkeslagen. har meddelat två domar som rör tolkningen av artikel 7 i direktivet. Dessa domar har medfört att frågan om varumärkeslagens anpassning till direktivet har aktualiserats på nytt. tillkallade regeringen en kommitté med uppdrag att göra en samlad översyn av den varumärkesrättsliga lagstiftningen (dir. 1997:118). Kommittén har antagit namnet . Med anledning av de två domarna från fick kommittén i uppdrag att särredovisa frågan om konsumtion av de rättigheter som är knutna till ett varumärke (Ju98/4034). Kommittén redovisade detta uppdrag i delbetänkandet Artikel 7 i EG:s varumärkes- direktiv Ändringar i varumärkeslagen (SOU 1999:19). Delbetänkandet har remissbehandlats. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (hos Justitie- departementet, dnr Ju99/2003). En sammanfattning av delbetänkandet finns i bilaga 2. Det lagförslag som lades fram återges i bilaga 3. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 4. På grundval av förslaget i delbetänkandet lägger regeringen i propositionen fram förslag till en bestämmelse om konsumtion och till vissa andra ändringar i varumärkeslagen. Förslaget har till syfte att anpassa varumärkeslagen till artikel 7 i direktivet såsom artikeln tolkats i praxis. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över lagförslaget. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådsremissens lagförslag stämmer överens med propositionens lagförslag. Lagrådet har inte haft något att erinra mot förslaget. 4 Nuvarande ordning 4.1 Inledning Varumärkesrätten, som hör till den del av immaterialrätten som brukar betecknas industriellt rättsskydd, ger innehavare av varumärke en ensamrätt att använda varumärket som symbol för varor eller tjänster som tillhandahålls i dennes näringsverksamhet. Ensamrätten innebär att någon annan inte i näringsverksamhet får använda ett varumärke som kan förväxlas med det skyddade för varor eller tjänster av samma eller liknande slag. Genom sitt varumärke kan varumärkesinnehavaren särskilja och framhäva sina varor i förhållande till övriga varor på marknaden. Även för konsumenterna fyller varumärket en viktig funktion genom att underlätta identifieringen av varor. I likhet med vad som gäller för övriga rättigheter inom det industriella rättsskyddet är ensamrätten till ett varumärke i princip nationellt begränsad. Varje land bestämmer följaktligen, med de begränsningar som följer av internationella åtaganden, vem som kan inneha ett varumärke, vad som kan utgöra ett varumärke och vad ensamrätten till ett varumärke innebär. Normalt gäller ensamrätten att använda ett varumärke för en viss vara endast när den varan första gången förs ut på marknaden. I och med att detta sker förbrukas konsumeras ensamrätten. Innehavaren av varu- märket förlorar därmed rätten att ingripa mot att någon annan använder varumärket vid fortsatt omsättning av just den varan. En förutsättning för att ensamrätten skall anses vara konsumerad är att varan förts ut på marknaden av rättighetsinnehavaren eller med dennes samtycke. Det finns olika konsumtionsprinciper. Anses ensamrätten konsumerad endast i det land där den konsumtionsgrundande överlåtelsen ägt rum brukar detta betecknas som nationell konsumtion. Om ensamrätten anses förbrukad oavsett var i världen varan omsätts brukar man tala om global konsumtion. En annan princip är att ensamrätten anses konsumerad när varan förs ut på marknaden inom en viss region, t.ex. ett visst frihandelsområde. En sådan ordning kallas regional konsumtion. Principen om konsumtion har stor praktisk betydelse. En tillämpning av nationell konsumtion ger innehavaren av ett varumärke möjlighet att motsätta sig att varor som han själv eller någon med hans samtycke har fört ut på marknaden utomlands förs in i det land där han själv har ensamrätt att använda varumärket för dessa varor. Tillämpas i stället en princip om regional konsumtion kan innehavaren motsätta sig att varor som han själv fört ut på marknaden utanför regionen förs in i den eller de delar av regionen där han har ensamrätt att använda varumärket. En tillämpning av global konsumtion innebär däremot att en varumärkes- innehavare, så snart han har fört ut en viss vara under sitt varumärke på marknaden och oavsett var i världen detta har skett, inte kan hindra andra från att använda sig av varumärket när varan säljs vidare. Om en varu- märkesinnehavare säljer sina varor dels i till ett visst pris, dels i ett annat land till ett lägre pris, innebär detta att var och en fritt kan köpa ett parti av varorna till det lägre priset, föra in partiet till och här utbjuda det till försäljning i konkurrens med varumärkesinnehavaren. Denna typ av import brukar betecknas parallellimport. skiljer man mellan egentlig parallellimport och reimport. Med egentlig parallell- import avses import av varor som har sitt ursprung utanför importlandet eller, under förutsättning att principen om regional konsumtion gäller, utanför den region i vilken en konsumtionsgrundande överlåtelse kan äga rum. Reimport innebär import av varor med ursprung innanför något av dessa områden. Det har ofta hävdats att principen om global konsumtion gynnar den fria konkurrensen och motverkar konstlad prisdifferentiering. Frågan har varit föremål för ett flertal studier. lade fram en rapport om ekonomiska konsekvenser av olika principer för konsumtion (Parallellimport till effekter av Silhouette-domen). På uppdrag av Europeiska kommissionen presenterade utrednings- institutet en utredning om de ekonomiska konsekvenserna av valet av konsumtions- princip (The Economic Consequences of the Choice of a Regime of Exhaustion in the Area of Trademarks). 4.2 Konventionsåtaganden Som påpekas ovan är ensamrätten till ett varumärke i princip nationellt begränsad. Den omfattande utrikeshandeln har emellertid medfört att varumärkesrätten har en i hög grad internationell prägel. är anslutet till flera internationella konventioner på området. Den mest grundläggande av dessa är för industriellt rättsskydd , till vilken närmare 160 stater har anslutit sig. Konventionen bygger på principen om nationell behandling. Detta innebär att stater som är bundna av konventionen är skyldiga att ge skydd åt varumärken från alla andra konventionsländer på samma sätt som man skyddar sina egna varumärken. På det internationella planet har även vissa system för registrering av varumärken etablerats. De viktigaste av dessa system är det som bygger på Madridöverenskommelsen om den internationella registreringen av varumärken och det som bygger på ett protokoll till Madridöverens- kommelsen, det s.k. Madridprotokollet. Grundtanken i dessa båda system är att en sökande som uppfyller vissa förutsättningar kan ansöka hos för den intellektuella äganderätten () om registrering av ett varumärke i en eller flera av de stater som har anslutit sig till systemet och därigenom erhålla skydd i de angivna staterna. är anslutet till Madridprotokollet men inte till Madridöverens- kommelsen. Även det internationella avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter () innehåller bestämmelser av betydelse för varumärkesrätten. är bundet till detta avtal genom sin anslutning till (, WTO). I finns bl.a. regler om utformningen av medlems- ländernas lagstiftning såvitt gäller sanktioner och rättsmedel som syftar till att säkerställa ett fungerande rättsskydd mot intrång i immateriella rättigheter. Ingen av de nu nämnda konventionerna innehåller några bestämmelser om konsumtion. I anges uttryckligen att ingenting i det avtalet skall användas beträffande frågan om konsumtion av immateriella rättigheter (artikel 6). 4.3 EG EG-fördraget har stor betydelse för utformningen och tillämpningen av nationell varumärkesrätt. Av särskild vikt är artikel 12 (f.d. artikel 6) om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet, artikel 28 (f.d. artikel 30) om förbud mot kvantitativa importrestriktioner och liknande åtgärder, artikel 30 (f.d. artikel 36) om skydd för industriell äganderätt samt konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 (f.d. artiklarna 85 och 86). EG:s varumärkesdirektiv, som grundas på artikel 95 (f.d. artikel 100 a) i EG-fördraget, syftar till att eliminera vissa skillnader i de olika EG- ländernas nationella varumärkeslagar. Direktivet innebär inte att de olika varumärkeslagar harmoniseras helt. Harmoniseringen har begränsats till sådana nationella bestämmelser som på ett mera direkt sätt kan motverka den fria rörligheten för varor eller tjänster. Framför allt reglerar direktivet frågor om vad som behövs för att kunna få och vidmakthålla en ensamrätt till ett varumärke och frågor om det rättsliga skyddet av ensamrätten till ett varumärke. Alla artiklarna i direktivet är inte obligatoriska utan beträffande en del av dem överlåts det åt den enskilda staten att besluta om artikeln skall införas eller inte. I artikel 7 i direktivet finns bestämmelser om konsumtion. Artikeln är obligatorisk. Enligt den svenska officiella översättningen lyder artikel 7 i sin ursprungliga lydelse på följande sätt. Ett varumärke ger inte innehavaren rätt att förbjuda användningen av varumärket för varor som av innehavaren eller med hans samtycke har förts ut på marknaden under varumärket inom gemenskapen. Punkt 1 skall inte gälla när innehavaren har skälig grund att motsätta sig fortsatt marknadsföring av varorna, särskilt när varornas beskaffenhet har förändrats eller försämrats efter att de har förts ut på marknaden. Lydelsen av artikel 7.1 har ändrats genom artikel 65.2 i , jämförd med bilaga XVII fjärde punkten till avtalet, genom att orden inom gemenskapen ersatts av i en avtalsslutande part . Artikelns geografiska tillämpningsområde omfattar nu således hela EES. Vidare har Europeiska gemenskapernas råd antagit en förordning om gemenskapsvarumärken, Rådets förordning (EG) 40/94 om gemenskaps- varumärken (EGT L 011, s. 1, Celex 31994R0040). Förord- ningen ersätter inte nationell lagstiftning utan kompletterar denna med ett alternativt europeiskt skydd för s.k. gemenskapsvarumärken. I artikel 13 i förordningen finns en bestämmelse om konsumtion av sådana varumärken, vilken till sitt innehåll överensstämmer med artikel 7.1 i direktivet. 4.4 Varumärkeslagen 4.4.1 Huvuddragen Varumärkeslagen ger innehavare av varumärken och andra varukänne- tecken ensamrätt att använda kännetecknet som symbol för varor eller tjänster som tillhandahålls i deras näringsverksamhet. Ensamrätten till ett varumärke kan förvärvas antingen genom att varumärket registreras (1 § varumärkeslagen) eller genom att det inarbetas (2 § första stycket varumärkeslagen). Genom inarbetning kan ensamrätt förvärvas även till andra särskilda varukännetecken än sådana som omfattas av lagens definition av varumärke (2 § andra stycket varumärkeslagen). Inarbetning sker genom att ett varumärke, eller annat varukännetecken, används i sådan omfattning att det i inom en betydande del av den krets som det riktar sig till, omsättningskretsen, blir känt som beteckning för de varor eller tjänster som det används för (2 § tredje stycket varumärkeslagen). En varumärkesregistrering gäller , men kan förnyas ett obegränsat antal gånger (22 § varumärkeslagen). Ensamrätt på grund av inarbetning upphör när varukännetecknet är så känt som fordras för att det skall anses inarbetat. Ensamrätten innebär att någon annan inte i näringsverksamhet får använda ett kännetecken som kan förväxlas med det skyddade för varor eller tjänster av samma eller liknande slag (4 § första stycket och 6 § första stycket varumärkeslagen). Innehavaren skall alltså inte behöva tåla att identiska eller liknande kännetecken används för identiska eller liknande varor som de han själv marknadsför. Utöver detta allmänna skydd finns ett mer omfattande skydd för varukännetecken som är väl ansedda i . I fråga om sådana känne- tecken föreskrivs att ingen annan än innehavaren av varukännetecknet får använda kännetecken som liknar det väl ansedda, om användningen skulle dra otillbörlig fördel av eller skada det väl ansedda kännetecknets särskiljningsförmåga och anseende (4 § första stycket och 6 § andra stycket varumärkeslagen). Detta skydd gäller oberoende av för vilka varor eller tjänster som det andra kännetecknet används. Varukännetecknens förmögenhetsvärden kan realiseras på olika sätt. Varukännetecken kan överlåtas (32 § varumärkeslagen). Registrerade varumärken kan också mätas ut och pantsättas (34 § femte stycket och 34 a 34 j §§ varumärkeslagen). Vidare kan innehavaren av ett registrerat varumärke ge annan licens att använda det (34 § första stycket varumärkeslagen). Reglerna om skydd för varukännetecken är sanktionerade. Det finns bl.a. bestämmelser om straffansvar och skadeståndsskyldighet för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör intrång i någon annans ensam- rätt till ett varumärke (37 och 38 §§ varumärkeslagen). Vidare kan domstol besluta om vissa skydds- och säkerhetsåtgärder. 4.4.2 Konsumtion Varumärkeslagen innehåller inte någon uttrycklig regel om konsumtion. I det utredningsbetänkande från Varumärkes- och firmautredningen som låg till grund för varumärkeslagen konstaterades att ensamrätten till ett varukännetecken i princip var konsumerad beträffande den aktuella varan om den under ett visst kännetecken tillhandahållits av innehavaren eller med dennes medgivande. Enligt utredningen kunde innehavaren inte göra ensamrätten gällande mot någon som sålde varan vidare under kännetecknet (SOU 1958:10 s. 238). Varumärkes- och firmautredningen utgick således från en princip om global konsumtion. Principen har bekräftats i rättspraxis, bl.a. genom två domar från (NJA 1967 s. 458 och NJA 1988 s. 543). I samband med varumärkeslagens tillkomst infördes en bestämmelse med undantag från konsumtionsprincipen. Bestämmelsen, som togs in i 4 § tredje stycket varumärkeslagen, avsåg att skydda ett känneteckens renommé mot att ändrade eller försämrade varor tillhandahölls under kännetecknet. Enligt denna fick kännetecknet inte användas när en vara tillhandahållits under ett visst kännetecken och på nytt tillhandahölls i näringsverksamhet, om varan väsentligt förändrats genom bearbetning, reparation eller liknande av annan än kännetecknets innehavare och detta inte tydligt angavs. Bestämmelsen ändrades i samband med att varu- märkesdirektivet genomfördes i . I bestämmelsen föreskrivs nu att om en vara har tillhandahållits under ett visst kännetecken och därefter förändrats eller försämrats, får inte, då varan på nytt tillhandahålls i näringsverksamhet här i landet, kännetecknet användas om inte förändringen tydligt anges eller annars tydligt framgår. 5 Reformbehovet 5.1 Konsumtionsprincipen När varumärkesdirektivet till följd av åtaganden enligt EES- avtalet skulle genomföras aktualiserades frågan om konsumtion. Bered- ningen av ändringarna i varumärkeslagen skedde i och redovisades i departementspromemorian Ändringar i de immaterial- rättsliga lagarna med anledning av m.m. (Ds 1992:13). I promemorian konstaterades att det var omtvistat om artikel 7.1 i direktivet skulle tolkas på så sätt att den innebar en skyldighet att begränsa konsumtionen till varor som förts ut på marknaden inom EES eller om global konsumtion kunde fortsätta att gälla. Bedömningen i promemorian blev att varumärkesdirektivet inte lade hinder i vägen för att behålla principen om global konsumtion av varumärkes- rättigheter (Ds 1992:13 s. 111 f.). Flera remissinstanser hävdade dock att en bestämmelse motsvarande artikel 7.1 borde införas i varumärkeslagen och att artikelns närmare innebörd sedan fick lämnas öppen för tolkning. Även Lagrådet framförde denna uppfattning. I propositionen gjorde också regeringen bedömningen att en regel motsvarande den i direktivet skulle införas (prop. 1992/93:48 s. 87 f.). Vid riksdagsbehandlingen av propositionen ställde sig emellertid avvisande till en särskild konsumtionsregel som man ansåg innebar att principen om global konsumtion övergavs. konstaterade att förslaget om regional konsumtion inte låg i linje med strävanden mot att åstadkomma en friare handel. menade att det var ett viktigt konsumentintresse att den konkurrens som parallellimporten från länder utanför EES medförde kunde fortgå. Vidare påpekade att det inom EG rådde delade meningar om vad direktivet på den nu diskuterade punkten innebar och att rättsläget därför fick anses oklart. Denna oklarhet kunde enligt undanröjas endast genom ett avgörande av . gjorde mot denna bakgrund bedömningen att det inte fanns tillräckliga skäl för att som enda land i överge principen om global konsum- tion. uttalade att frågan fick övervägas på nytt i den mån skulle avge ett tolkningsbesked som utvisar att global konsumtion är oförenlig med direktivet (bet. 1992/93LU17 s. 7 f.). Någon bestämmelse motsvarande artikel 7.1 i varumärkesdirektivet fördes således inte in i varumärkeslagen. har i ett avgörande uttalat sig i frågan om nationella bestämmelser om global konsumtion är förenliga med artikel 7.1 i varumärkesdirektivet. Avgörandet är dom i målet C-355/96 . KG mot Hartlauer Handelsgesellschaft mbH, 1998, s. I-4799 (Silhouettedomen). Målet inleddes genom en begäran om förhandsbesked från en österrikisk domstol. KG (Silhouette) är ett företag som tillverkar och säljer exklusiva glasögon under varumärket . Hartlauer Handelsgesellschaft mbH (Hartlauer) är en lågpriskedja för glasögon. sålde Silhouette ett parti utgående glasögon till ett företag i . Hartlauer köpte glasögonen och började sälja dem i . Silhouette gjorde gällande att varumärkesrätten inte hade konsumerats genom att glasögonen sålts i , som ligger utanför EES, och yrkade att Hartlauer skulle förbjudas att fortsätta sin försäljning av glasögonen. EG- domstolen konstaterade i sitt avgörande att artikel 7 i varumärkesdirektivet hör samman med artiklarna 5 och 6 och att dessa skall tolkas så, att de medför en fullständig harmonisering av reglerna om de rättigheter som är knutna till ett varumärke. Enligt skall varumärkesdirektivet mot denna bakgrund inte tolkas på så sätt att det lämnar medlemsstaterna utrymme att i sin nationella lagstiftning föreskriva konsumtion av de rättigheter som är knutna till ett varumärke i fråga om varor som förs ut på marknaden i tredje land, dvs. Detta är dessutom, uttalade , den enda tolkning som gör det fullständigt möjligt att förverkliga varumärkesdirektivets mål, vilket är att säkerställa den inre marknadens funktion. En situation som innebär att vissa medlemsstater skulle kunna lagstifta om global konsumtion medan andra lagstiftar om konsumtion inom gemenskapen skulle nämligen, enligt , oundvikligen medföra hinder för den fria rörligheten för varor och tjänster.