prop · GN0344 · 2000-01-01 00:00:00 — Regeringen vill därför inte nu lägga förslag i denna fråga utan avser att återkomma med förslag som tar sin utgångspunkt i kommitténs betänkande. 13.1 Verkställighet av beslut om utvisning, avvisning eller utlämning Regeringens förslag: I tvångsvårdslagstiftningen skall det föreskrivas att tvångsvården inte skall upphöra förrän utvisning, avvisning eller utlämning har verkställts. förslag: Överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna: I denna fråga är det ett fåtal remissinstanser som har yttrat sig. Kammarrätten i finner att förslaget för närvar- ande är ändamålsenligt men anser att bör man sträva mot att frågan löses genom internationella överenskommelser. yttrar att för att verkligen få till stånd ett förtydligande så att det klart framgår att inte vården skall upphöra förrän utvisningen har verkställts måste 46 § LRV innehålla en hänvisning till 32 § andra stycket LPT. Vi- dare anser att bestämmelsen måste förtydligas så att det framgår att vården inte upphör förrän de beslut som nämns i be- stämmelsen har verkställts. Riksåklagaren () anför att kommitténs förslag är otillräckliga och anser att beslutanderätten enligt 17 § LRV skall överföras till länsrätten. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om tvångsvårdens upphörande i samband med avvisning, utvisning och utlämnande m.m. i 17 § LRV utgör undantag från regeln i 16 § LRV där det föreskrivs att länsrätten beslutar om vårdens upphörande när det är fråga om rättspsy- kiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Vid tillämpningen av 17 § LRV beslutar chefsöverläkaren när vården skall upphöra i samband med att verkställighet av utvisning får ske. Chefsöverläkarens bedömning tar endast sikte på om patienten är i sådant skick att han klarar resan vid verkställigheten. I 12 § förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård föreskrivs att på begäran av en patient kan hemsänd- ande ske under förutsättning att denne kan tas emot i sitt hemland och kan förväntas få tillfredsställande vård där. Vidare finns möjlighet att besluta om att verkställigheten av rättspsykiatrisk vård med särskild ut- skrivningsprövning skall föras över till den dömdes hemland med stöd av lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom i annan stat. Överförande kan dock emellertid endast ske till de länder som tillträtt konventionen om möjlighet till överflyttning av verkställighet av påföljd samt i de fall har träffat avtal med andra länder om sådan möjlighet. har antagit ett tilläggsprotokoll till överförandekonventionen. har undertecknat protokollet som ännu ej har börjat gälla. Tilläggsprotokollet kommer att möjliggöra att i vissa fall överföra en person som är frihetsberövad genom dom utan att denne lämnat sitt samtycke därtill. Även i dessa fall kommer det dock att krävas att den mottagande, verkställande staten går med på överförandet. I 11 § förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård föreskrivs att på begäran av en utländsk medborgare, skall underrättelse lämnas till hans hemlands konsulat enligt lagen (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten. Vidare gäller underrättelseskyldighet gentemot vissa länder enligt särskilt tecknade konventioner. Invändningar kan resas mot att ingen hänsyn tas till samhällsskyddet vid tillämpningen av 17 § LRV, något som förutsätts ske när allmän domstol dömer till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningspröv- ning. Det kan i sammanhanget noteras att vid fängelsestraff sker utvis- ning först efter det att straffet avtjänats. Vidare har problem uppstått med patienter där verkställighet av utvisning har skett utan att kontakter har tagits med myndigheter i patientens hemland. Det som talar för att behålla nuvarande ordning är att vården syftar till en återanpassning till ett normalt samhällsliv i . Det kan ifråga- sättas om detta anpassningsarbete är meningsfullt när utvisning skall ske så snart som vården är avslutad. Därtill är det, såvitt framkommit, endast i några enstaka fall som problem har uppstått med att beslut om att den rättspsykiatriska vården skall upphöra har tagits innan utvisningen har verkställts. En möjlig lösning skulle kunna vara att, såsom RÅ föreslagit, länsrät- ten får beslutanderätt angående när den rättspsykiatriska vården skall upphöra i samband med verkställighet av utvisning men att länsrättens prövning endast skall avse om patientens tillstånd är sådant att utvisning kan ske. Fördelarna med en sådan lösning är att en domstolsprövning sker, vilket det gör i övriga fall när någon dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Mot en sådan lösning talar att läns- rätten vid sin bedömning av patientens tillstånd till stor del måste förlita sig på läkarens bedömning. Inför lagstiftningsarbetet med nu gällande LRV föreslogs denna ordning men efter inrådan av Lagrådet beslutades att beslutanderätten skulle ligga hos chefsöverläkaren. Regeringen anser, mot bakgrund av vad som ovan anförts, inte att det finns skäl att ändra dagens system. Av förarbetena till LRV framgår att vården inte skall upphöra förrän avvisning, utvisning eller utlämnande verkligen har verkställts. Lagtexten bör dock enligt regeringens mening ytterligare förtydligas på så sätt att det klart framgår att vården inte skall upphöra förrän utvisning m.m. har verkställts. För att förebygga att problem uppkommer vid ankomsten till patientens hemland föreslår regeringen att det skall införas en skyldighet för chefsöverläkaren att underrätta patientens hemlands ambassad eller konsulat att utvisning till hemlandet kommer att verkställas och att den rättspsykiatriska vården kommer att upphöra. Regeringen avser därför att göra en justering av förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård med denna innebörd. Möjligheten att i vissa fall överföra verkställigheten av en påföljd till patientens hemland bör enligt regeringens mening ytterligare övervägas. Regeringen avser att verka för att öka möjligheterna att överföra verk- ställighet av påföljd till den dömdes hemland genom att medverka till konventioner med denna innebörd. 14 Processuella frågor 14.1 Sakkunnigmedverkan Regeringens förslag: Sakkunnig skall förordnas i mål enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård om det inte är uppenbart obehövligt. förslag: Överensstämmer i sak med re- geringens. Kommitténs formulering är att sakkunnig skall förordnas om det inte är obehövligt. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna som har yttrat sig i frågan tillstyrker förslaget, bl.a. Hälso- och sjukvårdens an- svarsnämnd (), , Länsrätten i , () och Riksförbun- det för social och mental hälsa (RSMH). betonar vikten av att det finns tillräckligt många sakkunniga att tillgå för domstolarna. RSMH föreslår att det även skall vara möjligt att förordna en sakkunnig patientföreträdare, medan anser att behovet av psykologisk sakkunskap bör lyftas fram. Länsrätten i , Länsrätten i och rättigheter (KMR) avvisar förslaget. Länsrätten i anser att tillräckliga motiv har inte framförts för att ändra lagstiftningen och KMR anser att förslaget kommer att leda till mer psykiaterstyrda domstolar, vilket KMR menar är patientfientligt. anför att om man vill få någon förändring till stånd bör formuleringen vara att sakkunniga skall förordnas "om det inte är uppenbart obehövligt". Skäl för regeringens förslag: När LRV och LPT infördes förekom olika uppfattningar huruvida en sakkunnig läkare skulle ingå i rätten vid avgörandet. Lagrådet föreslog att länsrätten vid prövning av sådana mål även skulle bestå av en sakkunnig ledamot dvs. Departe- mentschefen ansåg dock att risken att målet tillfördes sakkunskap över huvudet på parterna var avgörande och regeringen valde därför att avstå från att föreslå medverkan av sakkunniga ledamöter i länsrätten. är det så att i de fall där behov av medicinsk expertis är nödvändig har man möjlighet att förordna om sakkunnig läkare. När det gäller förordnande av sakkunnig i psykiatrimål har det fram- kommit att de olika länsrätterna förordnar om sakkunnig i mycket varier- ande omfattning. Vidare har det framkommit att det ofta föreligger stor överensstämmelse mellan chefsöverläkarens uppfattning och den sakkun- niges uppfattning i målen. Det stora överensstämmelsen mellan chefsöverläkarens uppfattning och den sakkunniges uppfattning i sakfrå- gan kan leda till ett ifrågasättande av betydelsen av att en sakkunnig före- kommer i psykiatrimålen. Det måste dock enligt regeringens mening vara en rättssäkerhetsgaranti för den enskilde att en annan läkare än den som har det yttersta behandlingsansvaret för honom eller henne får lämna sin uppfattning i målet. Det kan också vara så att vetskapen om att ytterligare en läkare kan komma att granska chefsöverläkarens ställningstagande i målet gör att chefsöverläkaren överväger sin uppfattning i målet mer noggrant än om möjligheten att förordna om sakkunnig inte fanns. Vid en samlad bedömning finns övervägande skäl för att huvudregeln bör vara att sakkunnig skall förordnas i mål enligt LPT och LRV. Det måste dock finnas undantag från huvudregeln att länsrätten skall förordna sakkunnig. Länsrätten skall kunna underlåta att förordna sakkunnig om det är obehövligt, t.ex. i de fall när länsrätten har prövat samma fråga och inga nya omständigheter har tillkommit. Regeringen vill i sammanhanget notera att tillgång eller brist på lämp- lig sakkunnig i princip inte kan anses vara ett sådant skäl som får avgöra huruvida förordnande sker eller inte. Regeringen är dock medveten om att problem inledningsvis kan komma att uppstå vid de domstolar som förordnar sakkunnig i ett fåtal mål eller där domsagan är mycke vid- sträckt. Frågor om tillgång på sakkunniga faller inom ansvars område och regeringen utgår från att styrelsen kommer att ge frågan nödvändig uppmärksamhet. Länsrätten skall således även fortsättningsvis göra en bedömning i de enskilda målet om sakkunnig skall förordnas. kan länsrätten förordna om sakkunnig om det anses behövligt. Tvångspsykiatrikommit- tén föreslog att en presumtion för att sakkunnig skall förordnas skulle införas genom en bestämmelse om att sakkunnig skall förordnas om det inte är obehövligt. Så som tingsrätten anfört är det dock en- ligt regeringens mening osäkert om den föreslagna formuleringen leder till den åsyftade förändringen. För att säkerställa att förändringen kom- mer till stånd skall i stället formuleringen vara den som föreslagit, dvs. att sakkunnig skall förordnas om det inte är up- penbart obehövligt. 14.2 Partsställning för chefsöverläkare bedömning: Chefsöverläkarens processuella ställning bör inte förändras. förslag : Chefsöverläkaren skall få rätt att överklaga domstolens beslut i mål enligt LPT och LRV. Vidare före- slås att efter det att chefsöverläkaren anmält till länsrätten att beslutet kan komma att överklagas, får läns- eller kammarrättens beslut inte verkstäl- las förrän det vunnit laga kraft eller rätten underrättats om att chefsöver- läkaren inte kommer att överklaga. Remissinstanserna: Några remissinstanser tillstyrker kommitténs för- slag i sin helhet, bl.a. Kammarrätten i , Länsrätten i och . Majoriteten av instanserna, bl.a. , , () och (), är kritiska till försla- get i sin helhet och pekar bl.a. på försämrade möjligheter till förtroende mellan läkare och patient som en konsekvens av förslaget. RSMH och RFS kritiserar särskilt förslaget om uppskjutande av verk- ställighet av länsrättens dom. Länsrätten i tillstyrker förslaget om överklaganderätt, men avvisar förslaget om uppskjuten verkställighet av beslut. Länsrätten menar att förslaget medför att man gör avkall på den grundläggande prin- cipen att när tvångsvårdsförutsättningarna brister i något avseende skall tvångsvården upphöra. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelserna i och LRV innebär att patienten kan överklaga vissa beslut av chefsöverläkaren men att chefsöverläkaren inte får överklaga domstolens beslut. Att chefsöver- läkaren inte har rätt att överklaga länsrättens beslut framgår av 33 § andra stycket LPT. infördes en obligatorisk s.k. tvåpartsprocess i de all- männa förvaltningsdomstolarna. Tvåpartsprocessen innebär att en för- valtningsmyndighet är motpart om en enskild överklagar förvaltnings- myndighetens beslut till allmän förvaltningsdomstol och att en förvalt- ningsmyndighet vars beslut ändras av en förvaltningsdomstol som huvudregel kan överklaga domstolens beslut. Undantag från tvåpartsprocess förekommer dock och det skall för de särskilda måltyper som är undantagna finnas regler härom i den materiella speciallagstiftningen. Detta gäller bl.a. mål enligt LPT och LRV. Till till regeringen finns fogad en redogörelse för en enkätundersökning om chefsöverläkar- nas uppfattning och erfarenheter av hur tillämpningen av LPT och LRV fungerar i praktiken. En klar majoritet av chefsöverläkarna uppgav att de tar avstånd från att ges en motpartsroll i förhållande till patienten. Fyr- av chefsöverläkarna ansåg det vara direkt olämpligt. Av kommentarerna framkom att läkarna ansåg sig företräda patientens in- tresse. Man ansåg att en motpartsroll skadar läkar-patientrelationen, hindrar en behandlingssträvan och är förvirrande för patienten. För att ge chefsöverläkaren överklaganderätt och fullt ut ställning av motpart till patienten i processen talar att den allmänna utvecklingen i domstolarna går mot att det skall vara en tvåpartsprocess och att detta förhållande är en viktig beståndsdel i själva domstolsprocessen. En na- turlig konsekvens av att frågor om psykiatrisk tvångsvård prövas och av- görs av domstol är därför att chefsöverläkaren får ställning som motpart. Ett led i en domstolsprövning är vidare möjligheten för båda parter att få överklaga ett beslut till högre instans. Detta är av vikt förutom för det särskilda målet som är under prövning även för prejudikatbildningen. Redan med nuvarande förfaranderegler har chefsöverläkaren dessutom genom sin roll som sökande en partsställning. Det som talar mot att chefsöverläkaren skall få ställning som motpart är att det är av största vikt att patienten och chefsöverläkaren har ett bra förhållande till varandra. Chefsöverläkarens främsta uppgift är att försöka få patienten frisk och det är viktigt att patienten har förtroende för honom. Det faktum att chefsöverläkaren inför domstolen direkt framställs som patientens motpart kan skada förtroendet och samarbetet dem emellan. Det vore enligt regeringens mening mycket olyckligt om den förtroendefulla relationen mellan läkare och patient, som bl.a. och talar om, ytterligare skulle försvåras. Sammanfattningsvis finner regeringen att de nackdelar med en över- klaganderätt för chefsöverläkaren som ovan anförts klart överväger de fördelar som skulle stå att vinna. Regeringen avvisar därför kommitténs förslag i denna del. Förslagen om förändringar vad avser verkställighet av länsrättens be- slut blir således inte aktuella när det gäller chefsöverläkarna. 14.3 Åttadagarsregeln Regeringens förslag: Den tid inom vilken ett mål avseende en patient som är dömd till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningspröv- ning skall tas upp till avgörande i länsrätt skall förlängas från den dag då ansökan eller skrivelsen med överklagandet kom in till länsrätten. förslag: Överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna: De instanser som yttrat sig över denna fråga till- styrker förslaget, eller lämnar det utan erinran, bl.a. och Riksåklagaren. Länsrätten i föreslår att förlängd handläggningstid införs även i LPT-mål, och anser att tiden bör förlängas i både LRV- och LPT-mål. Skälen för regeringens förslag: Enligt 35 § andra stycket LPT skall ett mål hos en länsrätt tas upp till avgörande från den dag då ansökan eller skrivelsen med överklagandet kom in till länsrätten. Länsrätten får förlänga , om det behövs ytterligare utredning eller om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. Denna bestämmelse gäller med stöd av en hänvisning i 21 § LRV även mål en- ligt LRV med undantag för mål om frigång. Vidare gäller enligt 22 § andra stycket LRV att åklagaren, om det inte är uppenbart obehövligt, skall beredas tillfälle att yttra sig i LRV-mål angående permission, fri- gång och upphörande av vården beträffande den patientkategori som har dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Regleringen har fått mycket kritik såväl i den tidigare av Socialstyrel- sen gjorda utvärderingen som i den av kommittén genomförda målunder- sökningen eftersom regleringen ofta har lett till en mycket stor tidspress, särskilt i LRV-mål där åklagaren skall höras. är en viktig prin- cipiell utgångspunkt att mål som avser prövning av frågan om frihetsbe- rövande måste prövas mycket skyndsamt. Det finns då skäl att diskutera olika alternativ till en annan utformning av regelverket. Man kan tänka sig att ersätta kravet på avgörande med ett krav på skyndsam handläggning i såväl LPT- som LRV-mål i kombination med en åttadagarsregel i mål om permission och konvertering. Ett annat sätt är att låta åttadagarsregeln kvarstå i nuvar- ande omfattning i LPT-målen men begränsa kravet till skyndsam hand- läggning i LRV-målen. Ett annat alternativ är att låta åttadagarsregeln gälla i LPT-målen och begränsas till vissa frågor angående permission i LRV-målen samt att den allmänna regeln om skyndsam handläggning tillämpas i övrigt. Vidare kan man tänka sig att ersätta åttadagarsregeln med en regel som medger en längre frist. Flertalet LRV-mål gäller ansökan om permission eller prövning av en anmälan om upphörande av vård. Vård med stöd av LRV ges generellt sett . I LRV-målen finns det därför ofta inte samma behov av en lika snabb prövning som i LPT-målen. Det är som har anförts också framför allt när det gäller mål enligt LRV som åttadagarsregeln innebär problem eftersom åklagaren inte har haft rimligt rådrum, samt tid för att i förekommande fall informera målsäganden. Detta innebär att det finns skäl som talar för att man skall ha olika regler i LPT och LRV när det gäller handläggningstiden. Ett krav på skyndsam handläggning skulle kunna tillämpas så att rätten i varje fall får ta ställ- ning till hur snabbt ett avgörande måste fattas. Risken är emellertid att tidsutdräkten innan ett avgörande fattas blir relativt lång när det inte från början finns bestämt ett sista datum för avgörandet. Man bör därför enligt regeringens mening inte använda sig enbart av ett krav på skyndsam handläggning utan även fastställa en frist när målet skall vara avgjort. Mot bakgrund av ovanstående anser regeringen att övervägande skäl talar för att åttadagarsregeln bör kvarstå när det gäller mål enligt LPT. En mindre justering görs dock avseende mål rörande konvertering, vilket har utvecklats i avsnitt 9.2. När det gäller mål enligt LRV anser regeringen att en ny regel om handläggningstiden bör införas. En regel med innebörden att handlägg- ningen skall vara skyndsam är, som ovan anförts, alltför generell och man bör i stället ha en regel med en angiven tidsfrist. För att möjliggöra att åklagaren kan göra en utredning och i förekommande fall kontakta målsäganden innan han yttrar sig till länsrätten bör denna tidsfrist bestämmas . Denna tidsfrist bör även gälla i mål om frigång. 15 Vårdavgifter vid rättspsykiatrisk vård Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att lämna förslag om vårdavgifter vid rättspsykiatrisk vård. förslag: För som en försäkrad bereds rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd efter beslut av domstol, skall sjukpenningen på begäran av den som svarar för vårdkostnaderna minskas med , dock högst med en tredjedel av sjukpenningens be- lopp. Avgift för sjukhusvård enligt LRV får endast tas ut genom avdrag från utgående pension, sjukbidrag eller sjukpenning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig i frågan utom (), tillstyrker utredningens förslag. RFV anför att verket inte finner skäl för att införa specialregler för den lilla grupp som detta är. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 26 § första stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) får vårdavgifter tas ut av patienter enligt grunder som eller kommunen bestämmer, i den mån inte an- nat är särskilt föreskrivet. Någon inskränkande särreglering avseende sluten psykiatrisk vård utan samtycker föreligger dock inte. Varken i lagtext eller förarbeten anges hur stor avgiften skall vara. Varje sjuk- vårdshuvudman har därför möjlighet att självständigt avgöra detta, vilket medför vissa variationer över landet. Avgiften får dock uppgå till högst per vårddag. Detta innebär att avgiften självfallet inte kan an- ses täcka kostnaderna för själva vården. I stället får den anses motsvara kostnader för mat, hygien och andra kostnader som sparas in under sjuk- husvistelsen. De som döms till fängelse betalar visserligen ingen avgift för kost och logi. Någon avgift betalas inte heller av den som är intagen i kriminal- vårdsanstalt och under den tiden erhåller rättspsykiatrisk vård. Det gäller emellertid särskilda regler inom socialförsäkringen för dem som är häk- tade eller intagna i kriminalvårdsanstalt. De får avdrag på sin pension och är inte berättigade till sjukpenning. Patienter som bereds psykiatrisk tvångsvård med stöd av LPT betalar vårdavgift vid sjukhusvård precis som vid frivillig psykiatrisk vård enligt HSL. Det är inte ovanligt att psykiatrisk tvångsvård övergår i frivillig vård och det händer också att patienter därefter åter bereds tvångsvård efter beslut om konvertering. En övervägande del av de som genomgår rättspsykiatrisk vård har in- komster i form av pension, sjukbidrag eller sjukpenning. Beträffande de som uppbär sjukpenning har det genom en enkät som tvångspsykiatrikommittén företagit framkommit att många patienter un- der vårdtiden drar på sig stora vårdskulder eftersom de inte avsätter me- del för att betala vårdavgifterna. Man har från sjukvårdsinrättningarna framhållit att en bra lösning på problemet med stora vårdskulder skulle vara att den vårdavgift som patienterna skall betala dras direkt från sjuk- penningen. Ett fåtal av dem som döms till rättspsykiatrisk vård saknar helt in- komster eller har mycket små inkomster. Det förekommer härvid att sätter ned vårdavgiften till . Emellertid förekommer även att landstingen debiterar vårdavgift, vilket leder till att den enskilde pati- enten drar på sig stora vårdskulder. Ovan angivna problem är enligt regeringens mening inte möjliga att bortse från. Emellertid är det såsom påpekats av av vikt att i största möjliga utsträckning undvika att ha specialregler för olika grupper av patienter. Socialförsäkringssystemet har vidare genom- gått betydande förändringar efter det att kommittén avlämnat sitt delbe- tänkande 1996. Vid regeringssammanträdet beslöt regeringen att en särskild utredare skulle tillkallas för att göra en översyn av de bestäm- melser inom socialförsäkringen som reglerar rätten till förmåner för tid under vilken en försäkrad på det allmännas bekostnad vistas på en insti- tution. I uppdraget ingår att kartlägga olika institutionsvistelsers inverkan på de intagnas rätt till olika socialförsäkringsförmåner och de intagnas skyldighet att betala avgift för uppehället. Utredaren skall också överväga vilka principer som skall ligga till grund för vad som bör gälla när en person som har rätt till socialförsäkringsförmåner och som vistas på en institution får sina levnadskostnader täckta av det allmänna utan att någon avgift debiteras. Förslaget skall omfatta även de regler som behövs för att motverka att intagna personer överkompenseras. Utredaren skall sträva efter att de som har rätt till socialförsäkringsförmåner behandlas enhetligt i fråga om inverkan av en institutionsvistelse på deras ekonomiska förhållanden. Avsikten är emellertid inte att ändra sjukvårdshuvudmännens och kom- munernas möjlighet att debitera en intagen avgift för uppehället vid vis- telse på institution.