prop · GN0364 · 2000-01-01 00:00:00 — (Eftersom gränsöver- skridande enligt endast får äga rum över land- gräns, berörs endast , och för del. En bestämmelse i den nya lagen som ger utländska tjänstemän befogenhet att i dessa fall omhänderta den flyende, har föreslagits i avsnitt 7.5.3.) En under sådana förutsättningar frihetsberövad person får enligt konventionen hållas kvar av lokala myndigheter för förhör i enlighet med nationella bestämmelser. Konventionen föreskriver vidare att utländska medborgare skall frisläppas senast efter ingripandet, tim- marna från midnatt fram ej inräknade, såvida lokala behöriga myndigheter inte har mottagit en framställning om till- fälligt omhändertagande för utlämning i någon form, dvs. en begäran om s.k. provisoriskt anhållande. Det svensk-danska polissamarbetsavtalet Även inom ramen för det svensk-danska polissamarbetsavtalet före- kommer gränsöverskridande förföljande, som kan resultera i att den flyende berövas friheten. Förföljande enligt detta avtal följer något annorlunda regler än . Det svensk-danska avtalet förutsätter nämligen dubbel straffbarhet när det gäller förföljande av personer som har avslöjats på bar gärning och går i övrigt längre än genom att tillåta förföljande dels av personer som har avvikit från alla slags frihetsberövanden på grund av brott, dels av personer som har avvikit från frihetsberövande i den mån utlämning för verkställighet av beslut om vård eller behandling kan komma i fråga. Vidare får danska polismän på det svenska territoriet på Öresundsförbindelsen inte enbart fortsätta, utan även uppta ett förföljande i dessa fall. Inom ramen för det svensk-danska polissamarbetsavtalet kommer således det tillfälliga kvarhållandet att omfatta en delvis annan krets av personer än enligt . I övrigt gäller dock Schengen- konventionens regel. 7.6.2 Gällande rätt Kvarhållande för förhör Inom ramen för en pågående förundersökning finns regler om kvar- hållande för förhör i 23 kap. . En person som inte är anhållen eller häktad får hållas kvar för förhör i högst , eller om det är av synnerlig vikt att den som är misstänkt är tillgänglig för fortsatt förhör . Det är också möjligt för polisen att under vissa omständigheter ta en misstänkt person som skall förhöras i förvar . När förhöret är avslutat får den förhörde avlägsna sig, om inte åklagare beslutar att anhålla honom eller henne. Det sagda förutsätter, som nämnts, att det pågår en förundersökning. Innan en förundersökning har inletts har polisen endast begränsade möjligheter att hålla förhör. Reglerna om kvarhållande för förhör är då inte tillämpliga. Utlämning för brott Svenska regler om utlämning för brott finns i två lagar, dels lagen (1957:668) om utlämning för brott, dels lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . För att utlämning skall kunna ske från förutsätts, som berörts, att någon är misstänkt, tilltalad eller dömd i en annan stat för en gärning för vilken det i är föreskrivet fängelse eller om utlämning begärs av något av de nordiska länderna att det är stadgat fängelse för brottet i det landet. Svenska medborgare får under vissa angivna omständigheter utlämnas till de nordiska länderna men inte till andra länder. Vidare finns en rad begränsningar när det gäller politisk brottslighet m.m. Den som kan bli föremål för utlämning får, om det finns en begäran om det från den stat som begär utlämning eller om det finns en efterlysning som har utfärdats i den andra staten, anhållas (s.k. provisoriskt anhållande) eller åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet av åklagare. Överförande av straffverkställighet Bestämmelser om överförande av straffverkställighet finns i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brott- målsdom, internationella verkställighetslagen, och lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verk- ställighet av straff, nordiska verkställighetslagen. Den nordiska verkställighetslagen bygger på en enhetlig lagstiftning i de nordiska länderna om verkställighet av straff i annat nordiskt land. Ett i ett annat nordiskt land utdömt frihetsstraff kan verkställas i om den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här. Även i de fall då den dömde enbart uppehåller sig i riket kan verkställighet av frihetsstraff ske här om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast. Något samtycke från den dömde behövs inte för att verkställighet skall kunna ske i . Om en person som har dömts till ett frihetsberövande straff i ett annat nordiskt land och flyr till innan påföljden har verkställts, finns inga bestämmelser i den nordiska verkställighetslagen om tvångsåtgärder i avvaktan på en prövning enligt denna lag (jfr 17 § nordiska utlämnings- lagen). Överförande av verkställighet enligt den internationella verkställighetslagen bygger i huvudsak på internationella överenskommelser som har träffat med andra stater. I de flesta fallen är det konvention om överförande av dömda personer som tillämpas. Under vissa förutsättningar, t.ex. om den dömde är svensk medborgare och har samtyckt till överförandet, kan överförande ske. Några möjligheter att tillgripa tvångsmedel finns inte. innehåller bestämmelser om att överförande av straffverkställighet skall kunna ske i ett visst fall utan den dömdes samtycke och att möjligheter skall finnas att tillgripa tvångsåtgärder. 1999/2000:45 Överförande av straffverkställighet utan den dömdes samtycke föreslås ändringar i internationella verkställighetslagen och nordiska verkställighetslagen för att anpassa lagstiftningen till Schengen- konventionens bestämmelser i detta avseende. Utlämning för verkställighet av beslut om vård eller behandling Bestämmelser om utlämning av personer för vård eller behandling finns i lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling. Här kan i korthet nämnas att utlämning från kan komma i fråga bl.a. om det finns ett beslut om nykterhetsvård eller vård av narkotikamissbrukare, barna- och ungdomsvård eller vård av psykiskt sjuka. Vidare krävs bl.a. att den som begärs utlämnad enligt beslutet skall intas eller hållas kvar på anstalt eller uppehålla sig på särskilt anvisad plats (2 § lag). Beslut fattas av polismyndighet eller länsrätt (5 §). Om det skäligen kan befaras att den som begärs utlämnad avviker eller på annat sätt undandrar sig utlämning, får myndigheten meddela honom eller henne reseförbud eller besluta att omhänderta vederbörande (8 §). Omhändertagande eller reseförbud kan också komma i fråga beträffande den som är efterlyst med anledning av ett beslut som kan föranleda utlämning (9 §). Beslag Lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat innehåller bl.a. regler om husrannsakan och beslag på begäran av främmande stat där avsikten är att den beslagtagna egen- domen skall överlämnas till den främmande staten; det gäller egendom som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott, vara från- händ någon genom brott eller vara förverkad på grund av brott. Nordiska framställningar om sådana åtgärder kan sändas direkt till lokal åklagare för åtgärd och det är domstol som prövar om egendomen kan överlämnas till den ansökande staten. Det finns en koppling mellan tvångsmedelslagen och utlämningslag- stiftningen: beslagtagen egendom får inte överlämnas till en annan stat om hinder mot utlämning skulle ha förelegat enligt vissa bestämmelser i utlämningslagstiftningen. I fråga om nordiska ansökningar gäller, enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och , att egendomen inte får överlämnas om det för gärningen endast kan dömas till böter i den ansökande staten eller om dom har med- delats eller åtalsunderlåtelse har beslutats i beträffande gärningen. I departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i brott- mål, Ds 1999:56, föreslås att bestämmelsen förs över till en ny lag om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. 7.6.3 Överväganden och förslag Regeringens förslag: I den nya lagen införs en bestämmelse som avser frihetsberövande av en person i avvaktan på en begäran om s.k. provisoriskt anhållande inför utlämning för brott eller annat omhändertagande inför utlämning för vård eller behandling (8 § första stycket). Den nya lagen ger också den svenska polisen stöd för att ta egendom i beslag i avvaktan på en begäran om bistånd enligt tvångs- medelslag (8 § andra stycket). Promemoriornas förslag överensstämmer i sak med regeringens vad gäller den nya frihetsberövanderegeln. Förslaget till bestämmelse om beslag i avvaktan på en ansökan om bistånd enligt tvångs- medelslag är nytt. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget till ny bestämmelse om frihetsberövande eller lämnat det utan erinran. Rikåklagaren, , Datainspektionen, , och har beretts tillfälle att yttra sig över förslaget till bestämmelser om beslag. De har inte framfört någon erinran mot det. Skälen för regeringens förslag Svensk rätt behöver kompletteras med en regel om frihetsberövande i den särskilda situation som kan föreligga efter ett gränsöverskridande förföljande, för att skall kunna uppfylla sina åtaganden enligt och det svensk-danska polissamarbetsavtalet att hålla kvar den flyende i avvaktan på en begäran om provisoriskt anhållande eller någon annan tvångsåtgärd för utlämning. Detta tillfälliga omhändertagande regleras för del i 23 § utläm- ningslagen, 17 § nordiska utlämningslagen och 8 § i lagen (1970:375) om utlämning till , , , eller för vård eller behandling. Vidare bereds förslag om liknande möjligheter till frihets- berövanden inför överföring av straffverkställighet. Överlämnandet bör inte jämställas med en begäran enligt 23 § utlämningslagen eller 17 § nordiska utlämningslagen Enligt svensk rätt kan den som är misstänkt, tilltalad eller dömd för ett brott som kan föranleda utlämning, bli föremål för s.k. provisoriskt anhållande eller någon annan tvångsåtgärd om det begärs av en polis- eller åklagarmyndighet i en annan stat eller om det finns en där utfärdad efterlysning. Det framgår av 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott respektive 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (den nordiska utlämningslagen). I de fall det finns en sådan begäran eller efterlysning, kan alltså uppfylla sina åtaganden enligt , och frihets- berövande kan ske av den förföljde med stöd av bestämmelserna i 23 § utlämningslagen eller 17 § nordiska utlämningslagen. Det kan emellertid antas att gränsöverskridande förföljande i flertalet fall kommer att ske i omedelbar anslutning till ett brott eller en rymning (se avsnitt 7.1) och följaktligen innan någon sådan efterlysning eller begäran som avses i 23 § utlämningslagen och 17 § nordiska utlämnings- lagen föreligger. I dessa fall är det, som framgår av det följande, inte lika klart om svenska myndigheter kan hålla den flyende frihetsberövad. Bestämmelserna om kvarhållande för förhör är inte tillräckliga När det gäller den modell som anvisar, nämligen användande av nationella regler om kvarhållande för förhör, kan följande överväganden göras. Svenska regler medger, som nämnts, inom ramen för en förundersökning att en person som inte är anhållen eller häktad hålls kvar för förhör i högst , eller om det är av synnerlig vikt att den som är misstänkt är tillgänglig för fortsatt förhör . Det är vidare möjligt för polisen att ta en misstänkt som skall förhöras i förvar . När förhöret är avslutat får den förhörde avlägsna sig, om inte åklagare beslutar att anhålla honom eller henne. Innan förundersökning har inletts är dock reglerna om kvarhållande för förhör inte tillämpliga. I de fall där den flyende har avslöjats på bar gärning vid utförande av ett brott, eller är häktad och har rymt, är det oftast möjligt att inleda förundersökning i . Svensk domstol är nämligen behörig enligt 2 kap 2 § första stycket om den flyende är svensk medborgare eller har hemvist i , eller om det gäller en utlänning och det aktuella brottet kan föranleda fängelse . Om för- undersökning inleds blir, utöver reglerna om kvarhållande för förhör, även reglerna om frihetsberövande enligt 24 kap. tillämpliga. Det är dock inte möjligt att inleda förundersökning i alla fall där gräns- överskridande förföljande kan komma i fråga. Förundersökning kan t.ex. inte inledas i de fall där den förföljde är en icke-nordisk medborgare utan hemvist i och det straff som är föreskrivet för brottet är högst sex månaders fängelse (2 kap. 2 § första stycket 3 BrB). Förundersökning kan inte heller inledas när den efterföljde har rymt från avtjänande av ett fängelsestraff och således redan är dömd, eller har avvikit från ett frihetsberövande för verkställighet av ett beslut om vård eller behandling. Vidare är det, i de fall där reglerna om kvarhållande för förhör skulle bli tillämpliga vid inledning av en förundersökning, tveksamt om det är lämpligt att använda sig av dessa i samband med gränsöverskridande förföljande. Syftet med bestämmelse och frihetsberövandets längd, synes i första hand vara att bereda möjlighet att hålla den flyende i förvar till dess att den stat han eller hon har flytt från hinner göra en framställning om s.k. provisoriskt anhållande eller någon annan tvångsåtgärd. De svenska reglerna om kvarhållande för förhör däremot syftar till att säkerställa att ett förhör kan genomföras, varefter den förhörde har rätt att avlägsna sig. I regel kan förhör genomföras och avslutas redan innan tidsfristen för kvarhållande för förhör har gått ut. Enligt gällande svensk rätt är myndig- heten då, som framgått, förhindrad att hålla kvar den flyende med mindre åklagaren beslutar att anhålla vederbörande. De svenska reglerna om kvarhållande för förhör synes därför inte räcka till för att uppfylla åtagande enligt att hålla kvar den flyende i avvaktan på en begäran om s.k. provisoriskt anhållande eller annan tvångsåtgärd. Att försöka uppfylla det aktuella åtagandet enligt med stöd av dessa regler vore därför att öppna för en användning av reglerna om kvarhållande för förhör som går utöver deras syfte. Inom ramen för en pågående förundersökning är det vidare möjligt att hålla kvar den flyende med stöd av reglerna i 24 kap. RB om frihets- berövande, när det finns förutsättningar för det. Inte heller dessa regler ger emellertid möjlighet att fullt ut leva upp till åtagandet, eftersom de inte blir tillämpliga i anslutning till varje form av gräns- överskridande förföljande. En ny bestämmelse om frihetsberövande behövs För att skall kunna leva upp till sitt åtagande i de fall när varken RB:s eller någon av de bägge utlämningslagarnas regler är tillämpliga, anser regeringen att en särskild regel bör införas i den nya lagen. Regeln bör ge den svenska polisen möjlighet att hålla kvar en person som omhändertagits i samband med ett gränsöverskridande förföljande, i avvaktan på begäran om s.k. provisoriskt anhållande eller annan tvångsåtgärd. Den nya bestämmelsen bör följa den princip i som gäller för utländska medborgare, nämligen att frisläppande skall ske senast efter frihetsberövandet, timmarna mellan midnatt och ej inräknade, om inte en svensk myndighet har mottagit en framställning om tillfälligt omhändertagande för utlämning. Regeln bör gälla också för svenska medborgare. Vidare finns anledning att beröra situationen när dansk polis över Öresundsförbindelsen har följt efter en person som har avvikit från ett frihetsberövande för verkställighet av beslut om vård eller behandling. Om en person är efterlyst i , med anledning av ett beslut om sådan vård eller behandling som kan föranleda utlämning enligt lag, kan polismyndigheten i den ort där personen uppehåller sig omhänderta vederbörande eller meddela reseförbud i avvaktan på en begäran om utlämning (9 §). Om personen som har följts efter över Öresundsförbindelsen ännu inte har hunnit efterlysas, finns ingen grund för svenska myndigheter att hålla kvar vederbörande. Även den situationen bör enligt regeringens mening omfattas av den nya bestämmelsen om frihetsberövande , för att möjliggöra ett kvarhållande i avvaktan på en begäran om utlämning enligt lag. Den nya bestämmelsen bör således såvitt avser även hänvisa till 8 § i lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling, enligt vilken bestämmelse den som begärs utlämnad kan bli föremål för omhändertagande eller reseförbud (se avsnitt 7.6.2). Regeringen anser således att en bestämmelse bör införas som innebär att en person som danska, norska eller finska poliser har följt efter in i och som har omhändertagits här, får frihetsberövas . När det gäller svenska medborgare bör följande beaktas. När den utländske tjänstemannen påbörjar ett gränsöverskridande förföljande skall han eller hon, som nämnts, inte behöva ta ställning till om en utlämning kan komma att bli aktuell i det enskilda fallet (avsnitt 7.1 och 7.4). Däremot finns det, i det skede när den flyende har omhändertagits av den utländske tjänstemannen och svensk polis har att ta ställning till frågan om att hålla kvar personen, anledning att göra en bedömning av om utlämning kan komma att ske. I detta sammanhang bör alltså beaktas exempelvis om den omhändertagne är svensk medborgare, vilket ofta utesluter utlämning även till de nordiska länderna. Det kan då ofta bli aktuellt att överväga att inleda en svensk förundersökning. Ytterligare några situationer bör beaktas. Den första gäller om en svensk medborgare som har dömts för ett brott flyr till från en annan nordisk stat för att undgå avtjänande av ett där ådömt frihetsstraff. En näraliggande situation är den då en svensk medborgare har dömts i en icke nordisk Schengenstat och senare flytt till en nordisk stat där han eller hon har häktats i avvaktan på utlämning. Därefter flyr personen till . En tredje situation avser personer som har följts efter över Öresundsförbindelsen, efter att ha avvikit från ett frihetsberövande för verkställighet av beslut om vård eller behandling. Om en dömd person, som är svensk medborgare, flyr till från en annan nordisk stat för att undgå avtjänande av ett där ådömt frihetsstraff kan situationen uppstå att personen inte kan utlämnas. Det andra landet kan då komma att begära att övertar verkställigheten av frihetsstraffet. Som tidigare nämnts finns det inga bestämmelser i internationella verkställighetslagen eller nordiska verkställighetslagen som ger den svenska polisen befogenhet att i nu aktuella fall hålla kvar den dömde (avsnitt 7.6.2). Detta gäller oavsett om en begäran om att skall överta verkställigheten har gjorts eller inte. bestämmelser om gränsöverskridande förföljande medför inte heller någon skyldighet att hålla kvar den dömde som flytt, i avvaktan på en begäran om att denne skall frihetsberövas eller att hans eller hennes närvaro på annat sätt skall säkerställas till dess en framställning om överförande prövats (artikel 68.2 i ). En situation som innebär att svensk polis, på grund av att utlämning inte kan komma i fråga, skulle sakna befogenheter att frihetsberöva en dömd person som flytt från avtjänande av ett utdömt frihetsstraff och efter gränsöverskridande förföjande har omhändertagits av utländska tjänstemän, är dock enligt regeringens mening inte rimlig. I en sådan situation är risken stor att den dömde avviker eller på annat sätt undandrar sig verkställighet av straffet. 1999/2000:45 Överförande av straffverkställighet utan den dömdes samtycke, föreslås ändringar i internationella verkställighets- lagen och nordiska verkställighetslagen för att skall leva upp till sitt åtagande enligt artikel 68 (se avsnitt 7.6.2). En dömd person som flyr till från ett annat Schengenland kommer enligt förslagen under vissa förutsättningar att kunna anhållas och häktas. De föreslagna ändringarna innebär att svensk polis, efter det att den andra nordiska staten har gjort en begäran enligt artikel 68.2 i , kan gripa den person som flytt. Förslagen innebär inte att svensk polis får befogenhet att hålla kvar den dömde innan en sådan begäran har gjorts. För att undvika att den dömde hinner avvika innan den andra staten har hunnit göra en framställning om överförande av straffverkställighet och kvarhållande av den dömde, anser regeringen att den nya regeln i lagen om internationellt polisiärt samarbete även bör hänvisa till de nämnda föreslagna reglerna i internationella verkställighetslagen och nordiska verkställighetslagen. Den nya bestämmelsen är en förvarsregel Riksåklagaren och har i sina remissyttranden på olika sätt berört frågan vilka följder det föreslagna frihetsberövandet får, om den andra staten i stället för att begära utlämning begär att skall överta lagföringen, eller om förundersökning av andra skäl inleds i . När en svensk förundersökning väl har inletts, blir regler naturligtvis tillämpliga och samma rutiner torde kunna tillämpas som när en person som är efterlyst grips och en begäran om utläm- ning görs till svenska myndigheter, men en svensk myndighet av något skäl i stället inleder förundersökning. Så kan exempelvis ske därför att det är tydligt att en utlämning inte kan komma i fråga. I skedet innan en sådan begäran har inkommit är det ännu oklart om personen kommer att begäras utlämnad. Om svenska myndigheter i det skedet håller förhör med den omhändertagne som är en person som har avslöjats på bar gärning med att begå ett brott i det andra landet kan man utgå från att det ofta uppkommer fråga om att delge personen misstanke om brott, och att en förundersökning inleds. Det torde därför inte vara lämpligt att förhör hålls med den frihetsberövade i detta skede. Om däremot en förundersökning inleds i blir, som sagts, rätte- gångsbalkens bestämmelser tillämpliga; däribland i förekommande fall bestämmelsen i 24 kap 13 § andra stycket, som föreskriver att häktnings- förhandling aldrig får hållas senare än efter det att den miss- tänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes. Frågan uppkommer då om frihetsberövande enligt den nya bestämmelsen är ett sådant straff- processuellt frihetsberövande som skall beaktas vid beräkning av denna frist. I motiven till 24 kap. 13 § andra stycket RB har bl.a. uttalats att de grundläggande förutsättningarna för att det skall föreligga ett frihets- berövande enligt artikel 5 (1) ( c ) i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, är att det föreligger ett syfte att ställa den frihetsberövade inför domstol och att han är skäligen misstänkt för brott. De frihetsberövanden som anges i lagrummet är gripande respektive verkställande av ett anhållningsbeslut. Det omfattar även s.k. envarsgripande enligt 24 kap 7 § . Däremot uttalas att ett frihetsberövande som har påbörjats i utlandet inför utlämning till beaktas först från den tidpunkt då den misstänkte anländer till , vilket är den tidpunkt då hindret för den misstänktes närvaro vid rätten har upphört. Lagrådet har i sitt yttrande uttryckt viss tveksamhet vad gäller de fall där någon med stöd av 23 kap. 9 § första stycket har hållits kvar för förhör på grund av brottsmisstanke i . I dessa fall kunde det, anför Lagrådet, ligga nära till hands att räkna in hela eller del av kvarhållandetiden i fristen för domstolsprövningen. Lagrådet föreslog dock inte någon regel om detta samt yttrade att frågan med hänsyn till de korta tider det rör sig om har liten praktisk betydelse. anslöt sig till slutsatserna i dessa 1987/87:112 sid. 38 ff, 93 ff, bet. JuU1987/88:7 sid 31 f.) Det nu aktuella frihetsberövandet gäller en person som har blivit avslöjad på bar gärning med att begå ett brott, och följaktligen i regel torde vara att anse som skäligen misstänkt för brottet. I den mån det före- ligger ett syfte att ställa den frihetsberövade inför domstol, bör frihets- berövandet således i regel beaktas vid beräkning av senaste tid för häktningsförhandling enligt 24 kap. 13 § andra stycket RB. Det är emellertid tveksamt om det kan anses stå klart att syftet med frihets- berövandet är det angivna, innan en svensk förundersökning har inletts.