prop · GN03102 · 2000-01-01 00:00:00 — Närmare tre fjärdedelar av samtliga med hemtjänst var i åldrarna , vilket är samma fördelning som för särskilt boende. Tabell 4.5 Antal personer per 10 000 invånare med social hemhjälp i ordinärt boende . Fördelning efter antal hjälptimmar, ålder och kön bor i särskilt boende som drevs av den egna kommunen och i boende som drevs i enskild regi. Övriga bodde i särskilt boende där hemkommunen köpt platser av landsting eller annan kommun. Till ovanstående uppgifter kan det tillkomma personer som beviljats gruppboende eller annat boende med stöd enligt 6§ SoL, t.ex. psykiskt funktionshindrade. vårdades ca 1 300 personer utan miss- bruksproblem på institution. Det går dock inte att utläsa ur statistiken hur många av dessa som hade ett psykiskt eller fysiskt funktionshinder. Antalet personer med stöd enligt SoL varierar stort mellan kommunerna. Det gäller både hemtjänst och särskilt boende även om skillnaderna tenderar att minska rörande . I en kommun är det 22 personer per 1000 av befolkningen som har hjälp i hemmet medan det i sju kommuner bara är en per 1000. Skillnaderna följer inte åldersfördelningen i kommunerna. Insatser enligt LSS erhöll 64 500 personer ett eller flera beslut om kommunala insatser eller råd och stöd av landstingen enligt LSS. Det motsvarar av landets befolkning. Det har skett en kontinuerlig ökning med totalt . Ökningen har varit störst i grupperna 2 och 3 i LSS personkrets medan ökningen i grupp 1, som är den största gruppen, har stagnerat . Enligt verkar det som en koncentration av resurser har skett till personer med mer komplicerade handikapp. Antalet personer med beslut om insats i förhållande till befolkningen varierar dock stort mellan län och mellan kommuner inom länen. Specialistkompetens har också till viss del gått förlorad genom kommunaliseringen av stödet till utvecklingsstörda . Det totala antalet beslut om insatser enligt LSS har ökat . Eftersom den enskilde kan ha flera insatser överstiger antalet redovisade insatser antalet personer. Insatsen ledsagarservice har nästan fördubblats, men även avlösarservice och kontaktperson har ökat . Endast en liten del av alla beslut avser personlig assistans även om man ser till både LSS och . För två av insatserna råd och stöd, som är den vanligaste insatsen till grupp 1, samt boende i familjehem eller bostad med särskild service för barn och ungdomar framförallt i har en viss minskning av antal beslut skett mellan åren. En knapp tredjedel av besluten om bostad för barn gäller familjehem. Tabell 4.6 De olika insatserna enligt LSS samt antalet beslut om respektive insats, 1996 - 1998. Den vanligaste insatsen var råd och stöd. Enligt hade mellan enbart denna insats. uppfölj- ningar visar också på stora variationer mellan huvudmännen, när det gäller andelen personer som beviljats insatsen. Dessa skillnader kan enligt i några men inte alla landsting förklaras med att en väl utbyggd habiliterings- och rehabiliteringsverksamhet faktiskt till- godoser enskildas behov. Det konstateras också att landstingen inte har någon tradition i rollen som myndighetsutövare gentemot enskilda t.ex. när det gäller att fatta formella beslut om insatser. Till en del beror skillnaderna sannolikt på hur verksamheter vuxit fram och hur olika förvaltningskulturer utvecklats. Insatserna fördelar sig ojämnt mellan de tre grupperna inom personkretsen och mellan olika åldrar. Råd och stöd och daglig verk- samhet är de vanligaste insatserna till grupp 1 och 2 medan ledsagar- service och personlig assistans dominerar i grupp 3. Nästan en tredjedel av samtliga insatser gällde barn och ungdomar . Endast avser personer som var . Fler män än kvinnor hade insatser enligt LSS vilket till en stor del kan förklaras med att fler män än kvinnor har utvecklingsstörning. Knappt 2 300 personer med psykiska funktionshinder hade beslut om insats enligt LSS av kommunen. Av dessa var något fler män än kvinnor. De vanligaste insatserna var kontaktperson och boende för vuxna. I en fjärdedel av kommunerna hade inte någon person beviljats insatser enligt LSS på grund av psykiska funktionshinder. Detta gällde enligt Social- styrelsen huvudsakligen små kommuner. Stöd till psykiskt funktionshindrade Ungefär 90 000 personer har sjukbidrag eller förtidspension av psyki- atriska skäl. uppföljning visar att och psykiatrin känner till 40 000 - 46 000 personer med psykiska funktionshinder, vilket motsvarar av befolkningen som är eller äldre. Hälften är och det är lika många kvinnor som män. Omkring 16 000 personer med psykiska funktionshinder har daglig sysselsättning men behovet kan vara större. Bostadsanpassningsbidrag Antalet beviljade bostadsanpassningsbidrag har fortsatt att öka. tenderade kostnaderna för bidragen i fast penningvärde att minska. Ökningen bryter den trenden. Även det genomsnittliga beloppet per bidrag ökade 1997-98 vilket också är ett trendbrott. av bidragen avser belopp . Antalet beviljade bidrag varierar stort mellan olika kommuner. Bidragskostnaderna per invånare är betydligt högre i de nordligaste länen. Antalet kommunala beslut om bostadsanpassningsbidrag som över- klagas till länsrätt ökar . Ungefär vart femte överklagande leder till ändring av kommunens beslut. Kostnader Enligt redovisning till enligt det s.k. ESSPROS- systemet ökade de samlade offentliga utgifterna för insatser till personer med funktionshinder totalt sett . har utgifterna i stort sett varit oförändrade trots att antalet beslut om insatser enligt LSS och särskilda boendeformer enligt SoL har ökat . En förklaring kan vara att fördelningen mellan olika LSS-insatser har förändrats. T.ex. har antalet beslut om bostad med särskild service för barn minskat liksom personlig assistans enligt LSS medan antalet beslut om bl.a. ledsagarservice, avlösarservice och kontaktperson ökat. Ytterligare ett skäl kan vara de personalminskningar som ett antal länsstyrelser beskriver (se även skr. 1998/99:97). Uppgifterna från SCB:s sammanställning av kommunernas räken- skapssammandrag grundar sig på den bokslutsstatistik som SCB samlar in genom det s.k. räkenskapssammandraget. Det innehåller inte samma uppgifter som tidigare års statistik och det är därför svårt att beskriva utvecklingen över tiden och göra jämförelser. Då det inte varit möjligt för all kommuner att göra uppdelningar mellan kostnader för äldreomsorg respektive insatser för funktionshindrade har de efterfrågade uppgifterna skattats på riksnivå. Uppgifterna visar en total kostnad om för vård och omsorg om funktionshindrade. Kostnader för personlig assistans enligt LSS och redovisas inte specifikt men ingår i summan. Kommunernas kostnader enligt avser de första i assistansersättningen som de är ekonomiskt ansvariga för. Den statliga ersättning enligt som betalas av försäkringskassorna för personlig assistans ingår däremot inte. Det gör inte heller kostnaderna för kommunernas förebyggande verksamhet som samredovisas tillsammans med motsvarande arbete för äldre. Tabell 4.7 Kommunernas kostnader för vård och omsorg om funktionshindrade, 1998. analys av samhällskostnaderna för psykisk sjukdom, (följer upp och utvärderar 1999:1) visar att kostnaderna ökat , från knappt 43 till . Inkomstbortfall p.g.a. förtidspensioner, sjukbidrag och sjukskrivningar står för av de totala kostnaderna medan kan hänföras till sjukvårdande insatser. Kostnaderna för sociala insatser som hemtjänst, boende, sysselsättning, personlig assistans samt stöd från individ- och familjeomsorgen steg från 4 till . utvärdering av psykiatrireformen visar att kommunalt betalningsansvar för medicinskt färdigbehandlade är en kostnadseffektiv åtgärd. Avgifter I SoL och LSS finns bestämmelser om vilka avgifter kommunen får ta för sina insatser. Enligt 35 § skall den enskilde efter att ha betalat avgiften förbehållas tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader. Hänsyn bör i dessa fall tas till yngre personers situation så att de har kvar medel för kostnader för verksamheter som kan anses naturliga och rimliga för icke funktionshindrade i motsvarande ålder samt för rehabilitering. En kartläggning som gjorde 1997 visar att av kommunerna hade lägre avgifter för yngre funktionshindrade medan inte hade fastställt förbehållsbelopp som tar hänsyn till yngre funktionshindrades särskilda ekonomiska situation. Vid en uppföljning 1999 var det lika många kommuner som hade lägre avgift medan tre av fyra kommuner fortfarande inte hade ett högre för- behållsbelopp. Andelen kommuner som fastställt högre förbehållsbelopp i ordinärt boende har dock fördubblats, från . Var sjätte kommun räknade 1999 dessutom in handikappersättningen, som utgår för merkostnader p.g.a. funktionshindret, i avgiftsunderlaget. av kommunerna räknade in den del av vårdbidraget som utgår för merkostnader. Enligt förarbetena till LSS skall gemensamma ytor i gruppbostad anses som en del i omvårdnaden och därmed vara kostnadsfri för den enskilde. Trots detta tar av kommunerna ut avgift för dessa ytor. har granskat ett antal studier om funktionshindrades situation. Studierna visar att många funktionshindrade tvingats dra ned på någon utgift av ekonomiska skäl. 4.3 Individ- och familjeomsorg Inledning individ- och familjeomsorg omfattar både förebyggande verksamhet och individuellt inriktat utrednings- och behandlingsarbete. De främsta målgrupperna är socialt utsatta barn och ungdomar, missbrukare samt vuxna med behov av socialbidrag för sin försörjning. Till individ- och familjeomsorgen hör också vissa uppgifter inom det familjerättsliga området. Kommunernas sammanlagda kostnader för individ- och familje- omsorgen uppgick till - i stort sett oförändrat jämfört med mätt i löpande priser. Den största enskilda posten är kostnaderna för socialbidrag. Näst störst är kostnaden för vård av barn och unga. I socialtjänstlagen saknar begreppet individ- och familjeomsorg egent- lig förankring. Innehållet i området är därför inte entydigt. Begreppet används ofta för att definiera det område inom som står vid sidan av äldre- samt handikappomsorg. I följande avsnitt redovisas socialbidrag, barn- och ungdomsvård, familjerätt, familjerådgivning samt missbrukarvård. Tabell 4.8 Kostnader för kommunernas individ- och familjeomsorg inkl flyktingmottagande1. 4.3.1 Försörjningsstöd Sammanfattande slutsatser Kostnaderna för socialbidrag minskade . Föränd- ringen avspeglar främst det minskade flyktingmottagandet samt ett förbättrat arbetsmarknadsläge. Antalet långvariga socialbidragstagare sjönk men ligger dock kvar på en mycket hög nivå. levde 120 000 barn i familjer med lång- varigt socialbidrag. Nationella mål Rätten till försörjningsstöd (socialbidrag) regleras i socialtjänstlagen (1980:620) SoL och bygger på en individuell behovsbedömning i varje enskilt fall. Målet för försörjningsstödet (6 a § SoL) är att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt ska tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skall utformas så att det stärker den enskildes möjligheter att leva ett självständigt liv. Det innebär att stödet ska förbättra den enskildes förutsättningar att klara sin försörjning och sin livsföring. infördes en rad ändringar i socialtjänstlagen. Den enskildes ansvar för att så långt som möjligt försörja sig själv har för- tydligats (6 § SoL). En ny möjlighet har införts för att ställa vissa krav främst på ungdomar som uppbär försörj- ningsstöd (6 c, 6 d §§). Den enskildes rätt till bistånd har vidare preciserats genom nya bestämmelser om försörjningsstöd (6 b §) dels annat bistånd (6 f §). I lagen anges vad som ingår i den s.k. riksnormen samt vilka övriga kostnader som skall täckas av försörjningsstödet. Beslut enligt 6 b, 6 f §§ kan överklagas med förvaltningsbesvär. Som ett komplement till för- sörjningsstödet har kommunen möjlighet, men inte skyldighet, att ge bistånd i andra fall (§). Beslut om bistånd av detta slag kan inte överklagas genom förvaltningsbesvär. En ytterligare förändring i socialtjänstlagen är att ett barnperspektiv införts (1 §) som skall vägleda alla bedömningar om bistånd. Måluppfyllelse och kvalitet Skälig levnadsnivå följer på uppdrag av regeringen konsekvenserna av lag- förändringarna och hur kommunerna anpassat normer, riktlinjer och praxis till de nya förutsättningarna. I en första rapport (Ändringar i socialtjänstlagen 1999:3) konstateras att många kommuner har skärpt sina riktlinjer för socialbidrag i samband med ändringarna i lagen. Riksnormen tillämpas i nästan alla kommuner och har inte blivit någon miniminorm, utan snarare en enhetsnorm. Barnfamiljerna, särskilt fler- barnsfamiljerna, har dock fått lägre bidrag 1998 jämfört med vilket hänger samman med att riksnormen i sig innebar en sänkning av bidraget för barnfamiljer. Många kommuner har sänkt taket för godtagbara hyreskostnader. Många kommuner har också skärpt riktlinjerna för bidrag till icke-akut tandvård. Lagändringen har dock i sig, enligt uppföljning, inte lett till någon radikal föränd- ring av riktlinjer eller bidragsnivåer. Den restriktivare bidragsgivning som kan noteras inleddes redan före lagändringen och hängde samman med kommunernas försök att minska de höga socialbidragskostnaderna. Självständigt liv Antalet socialbidragstagare minskade . bröts trenden mot ett ökat långvarigt socialbidragstagande (mer än 10 månader ). Antalet personer med långvarigt socialbidragstagande som mer än tredubblats ; från 77 000 till ca 215 000 minskade till ca 200 000 1998. Den genomsnittliga bidragstiden för samtliga bidragstagare låg dock kvar på samma nivå 1998 som , dvs. Den genomsnittliga bidragstiden var . Socialbidraget fortsätter därmed, trots den nedgång som skett , att för en stor grupp fungera som ett långvarigt försörjningsstöd istället för ett vara ett skydd vid akuta försörjningskriser. Att vara beroende av socialbidrag underlättar inte den enskildes förutsättningar att klara sin försörjning och sin livsföring. Tabell 4.9 Antal hushåll respektive individer med socialbidrag samt genomsnittlig bidragstid, 1990-1998 I en omfattande studie av (Långvarigt socialbidrags- tagande 1999:5) konstateras att en huvudorsak till ökningen av det långvariga socialbidragstagandet 1997 var arbetslöshet utan arbetslöshetsersättning. Stora grupper, främst invandrare och ungdomar, saknade kvalifikationer för arbetslöshets- försäkringar och de övriga socialförsäkringssystemen. var lång- varigt socialbidrag vanligast bland unga, ensamstående mammor. Unga föräldrar är dock en mycket liten grupp. De antalsmässigt flesta med långvarigt socialbidrag var däremot sammanboende med barn (framför- allt utrikes födda) och ensamstående utan barn. Många som har haft socialbidrag har också ohälsa. Barnperspektiv levde närmare 120 000 barn i familjer med långvarigt socialbidrag enligt . Tre fjärdedelar av dessa barn hade utrikes födda föräldrar. De flesta av dem hade invandrat . Familjer som har vårdbidrag för barn med funktionshinder eller sjukdom har ett högre socialbidragstagande än andra. Det långvariga social- bidragstagandet påverkar hela familjen negativt. Förutom de ekonomiska konsekvenserna som minskar möjligheterna för barnen att delta i olika samhällsaktiviteter finns en risk för att barnen även påverkas indirekt av föräldrarnas oro och känsla av utanförskap. Det finns därmed en risk att de ges sämre förutsättningar än andra barn. Kommittén Välfärdsbokslut konstaterar (SOU 2000:3) att andelen barn som lever i hushåll med inkomster som understiger socialbidrags- ökat kraftigt . Det saknas information om i vilken utsträckning barnets bästa vägs in vid bedömningar av socialbidragsärenden. konstaterar bl.a. i Årsredovisningen att den ekono- miska situationen för ensamstående med barn behöver uppmärksammas ytterligare. Kvalitet Enligt länsstyrelsernas samlade bedömning av de utvecklingstendenser och brister som uppmärksammats i tillsynsarbetet beviljas försörjnings- stöd i huvudsak enligt riksnormen. väljer olika lagrum. Det är inte helt ovanligt att en ansökan om bistånd som skall prövas enligt 6 b § SoL istället prövas enligt § SoL och vice versa. Totalt av besluten i länsstyrelsernas verksamhetstillsyn och av enskilda tillsynsärenden avslutas med viss eller allvarlig kritik. Den allvarliga kritiken inom verksamhetstillsynen gäller framför allt bristande barnperspektiv och den enskildes rättssäkerhet. De enskilda tillsynsbeslut som kritiserats allvarligt av länsstyrelserna rör brister i ärendehandläggningen, bemötande och tillgänglighet. Enligt förekommer vissa skillnader i socialbidragets fördelning mellan kvinnor och män ( Kommunerna och jämställdheten - Åt var och en efter behov , , fil dr i socialt arbete). Av rapporten framgår bl.a. att fick ensamstående kvinnor lägre socialbidrag än ensamstående män. Kvinnorna dominerade till antalet i de yngre och de äldsta åldersgrupperna medan männen dominerade i . De åldersmässiga skillnaderna förklaras delvis av att det förekommer strukturella skillnader på arbets- marknaden med mycket låga inkomster i en del kvinnodominerade sysselsättningar och de äldsta kvinnornas lägre pensionsinkomster. För männens del förekommer i betydligt större utsträckning sociala och/eller medicinska problem som kräver rehabilitering. När det gäller bidragstidens längd, har män upp till i genomsnitt längre bidragstider än kvinnorna. Från och med har kvinnorna de längsta bidragstiderna. Enligt rapporten var de vanligaste försörjnings- hindren för både män och kvinnor att de var arbetssökande utan ersättning från a-kassa eller KAS. För männen var detta skäl mer vanligt än för kvinnorna. Bland kvinnor upp till var även otillräckliga inkomster från arbete eller socialförsäkring vanliga skäl till att de inte kunde försörja sig. Det näst vanligaste skälet till männens för- sörjningshinder var att de behövde någon form av behandling för att kunna bli självförsörjande och därmed erhålla rehabiliteringsbidrag. Kostnader och prestationer Antalet socialbidragstagare fortsätter att minska. Efter den kraftiga ökningen första hälft, vände utvecklingen . Därefter har den nedåtgående trenden hållit i sig ända till den senaste noteringen som avsåg . Andelen personer med socialbidrag av den totala befolkningen sjönk från , vilket kan jämföras med motsvarande andel 1990 som uppgick till . Det totala socialbidragskostnaderna uppgick till . Därav utgjorde introduktionsersättning (se vidare kapitel 8.1). har kost- nadsutvecklingen (fasta priser) följt förändringen av antalet bidrags- mottagare. Således har även kostnaderna för socialbidragen minskat , även om kostnaderna har minskat i mindre grad än antalet mottagare. Diagram 4.1 Utbetalt socialbidrag och introduktionsersättning samt antalet socialbidragstagare 1990- 1998, miljoner kr. Det är främst antalet nytillkomna bidragshushåll som minskar, men även antalet kvarvarande bidragshushåll sjunker. De främsta förklaringarna till minskningen är dels att det blivit lättare att få jobb, dels att flykting- mottagandet minskat. Några av förändringarna i SoL som trädde i kraft ; ökade krav på ungdomar att söka arbete eller utbilda sig samt reducerade möjligheter att överklaga beslut, kan också i viss mån ha bidragit till minskningen. I sammanhanget bör också nämnas den utvecklingsgaranti som infördes i syfte att aktivera arbetslösa ungdomar i åldern (se vidare kapitel 12). Regionala variationer Den största andelen socialbidragstagare återfinns i de större städerna, där drygt hälften av samtliga socialbidragstagare finns. minskade antalet socialbidragstagare per invånare i alla utom nitton kommuner. Några regionala mönster eller andra samband finns inte bland dessa 19 kommuner. Ökningen sker inte längre i storstäderna, där den tidigare varit som störst. Andelen bidragstagare i den vuxna befolkningen var i genomsnitt , men variationen var stor i landet. I hälften av kommunerna hade mellan av invånarna socialbidrag. Minst andel socialbidragstagare per invånare bland kommunerna var , medan störst var . Skillnaderna mellan kommunerna har successivt ökat . Även bidragsbeloppen per hushåll varierar mellan kommunerna. Liksom , var bidraget lägst i glesbygds- kommunerna, medan det var högst i storstäderna. En orsak som bidrar till skillnaderna är att den genomsnittliga bidragstiden är längre i storstäder än i mindre kommuner. Det beror i sin tur på att det i storstäderna bor fler människor, relativt sett, med stora sociala problem. Andra orsaker kan vara att hyresnivån är högre i storstäder och att andelen ungdomar och flyktingar som inte kvalificerat sig för a-kassa och sjukpenning är högre i storstäderna än i glesbygdskommunerna. Det genomsnittliga bidraget uppgick till per bidragshushåll (medelvärdet är justerat för kommunernas olika storlek). 4.3.2 Barn- och ungdomsvård Sammanfattande slutsatser Kommunerna är enligt länsstyrelsernas rapporter väl medvetna om de ändringar i socialtjänstlagen (SoL) som trädde i kraft i syfte att stärka barnets ställning, men det återstår ännu mycket att göra innan ändringarna får fullt genomslag. har kommunerna i allt högre utsträckning utvecklat öppenvårdsinsatser inom barn- och ungdomsvården. Dessa öppenvårdsinsatser redovisas i den offentliga statistiken för . Kostnaderna för vård av barn och unga har ökat . Räknat per invånare är kostnaderna högre i storstads- och förortskommunerna än i glesbygdskommunerna. Nationella mål Kommunen har enligt 12 § SoL ett ansvar för att barn och ungdomar växer upp under trygga förhållanden. De barn och ungdomar som riskerar en ogynnsam utveckling skall, i nära samarbete med hemmen, ges det skydd och stöd de är i behov av och, om det är motiverat, placeras utanför det egna hemmet. Enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) kan tvångsvård bli aktuell i vissa specificerade situationer. infördes en bestämmelse i 1 §SoL som anger att vid åtgärder som rör barn skall hänsyn till barnets bästa särskilt beaktas. FN:s konvention om barns rättigheter, , är en viktig utgångspunkt för samhällets ansvar för barn och unga. Barnets rättigheter och integritet har fått en mer framträdande roll. Det arbete som satsats på att göra konventionen mer känd bland alla som arbetar med eller beslutar i frågor som rör barn har bidragit till att barns intressen och behov uppmärksammas i allt högre utsträckning. Måluppfyllelse och kvalitet SoL är en ramlag. För att kunna värdera och följa upp vården krävs att de nationella målen konkretiseras av staten eller kommunerna. I många kommuner utvecklas metoder för att på ett mer systematiskt sätt kunna följa arbetet med utsatta barn. Flera faktorer gör det svårt att mäta resultatet av insatser för barn och unga. Trots dessa svårigheter skall kommunerna utvärdera effekterna av olika insatser både när det gäller de enskilda barnen och i ett mer övergripande perspektiv. Det senare är nödvändigt för att kunna välja de metoder som har störst sannolikhet att bli framgångsrika. Möjligheten att redovisa resultat av insatser begränsas mer av tillgången på systematiserade och enhetliga data än brister i dokumentationen över insatser. Det saknas ännu fungerande system som är lika över hela landet för dokumentation av insatser samt likformiga definitioner och begrepp, vilket gör att det är problematiskt att på ett någorlunda enkelt sätt analysera data i ett nationellt perspektiv. Det är därför vanligare att individinsatserna för barn och unga följs upp än att resultaten av dessa individuella insatser systematiseras och sammanställs. Det är av intresse att veta i vilken utsträckning barn och unga åter- kommer i vård inom efter det att en vårdinsats upphört. I en tvåårsuppföljning som gjort framgår att av vårdade barn i åldern inte återkommer i vård inom . Det är ingen större skillnad mellan dem som vårdats med stöd av SoL och LVU. Kvalitetsstudie Inom socialt arbete vid () har en kartläggningsstudie över kvalitetsarbetet i genomförts gällande kvalitet och rättssäkerhet i barnavårdsutredningar.