prop · GN0332 · 2000-01-01 00:00:00 — I medlarnas förslag till avtal har ofta infogats texter om det samhällsekonomiska läget. Att medlarna har infört ett sådant arbetssätt där de själva fört in texter som inte bygger på yrkanden från parterna i förhandlingen har accepterats. Enligt 46 § medbestämmandelagen skall en förlikningsman kalla till förhandling eller vidta annan lämplig åtgärd och enligt 48 § skall förlikningsmannen därvid söka få till stånd överenskommelse mellan parterna på grundval av förslag som kommer från dem själva. Förlikningsmannen är dock oförhindrad att föreslå jämkningar och medgivanden för att främja en god lösning av tvisten. Medlarens uppdrag bör även fortsättningsvis vara det samma, dvs. medlaren bör ha i uppdrag att få till stånd en överenskommelse mellan parterna. För att främja en god lösning av tvisten, bör medlaren kunna lägga fram egna förslag till överenskommelser. De nu gällande reglerna om hur en part vid vite kan förmås att fullgöra sin förhandlingsskyldighet är enligt utredningen både omständliga och tidsödande att tillämpa. Förlikningsmannaexpeditionen kan inte självständigt initiera ett vitesföreläggande. Det kan bara åstadkommas mot en part på den andra partens begäran. Expeditionen har inte heller rätt att utfärda föreläggande, utan kan bara göra en anmälan till Arbetsdomstolen. Det är Arbetsdomstolen som har rätt att förelägga parten vid vite att fullgöra sin förhandlingsskyldighet. Enligt utredningen är reglerna i praktiken så ineffektiva att de nästan aldrig har använts, trots att det ibland har funnits behov av att utnyttja dem. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att regler, som ger rätt att vid behov kalla en eller båda parterna vid vite till förhandling, kan underlätta för en part att återgå till förhandlingsbordet även om förhandlingarna har kommit in i låsta lägen. bör alltså ha tvångsmedel till sitt förfogande för att förmå parter att komma till förhandling när medlare kallar. Enligt utredningen bör ha rätt att på begäran av medlaren utfärda vitesföreläggande till en part att komma till förhandling för medling för det fall parten uteblir eller på annat sätt underlåter att fullgöra sin förhandlingsskyldighet. Tidningsutgivarna anser att befogenheterna bör tillkomma de enskilda medlarna och inte institutet. Regeringen delar utredningens bedömning att det är nödvändigt att på medlarens begäran kan förena kallelse till förhandling med vitesföreläggande för det fall en part inte fullgör sin förhandlingsskyldighet. Eftersom detta innebär myndighetsutövning och medlarna inte föreslås vara anställda av institutet, bör beslutet om vitesföreläggandet fattas av institutet. Lagrådet har efterlyst ett klarläggande beträffande möjligheten att förelägga vite när en part underlåter att uppfylla förhandlingsskyldigheten om annan form än sammanträde valts för förhandlingen. Regeringen anser att institutet bör ha möjlighet att utfärda vitesföreläggande på medlarens begäran även i sådana fall då medlaren valt ett annat sätt att förhandla än sammanträdesform. Lagrådet har också anfört att ett beslut försett med viteshot innehåller så långtgående verkningar för adressaten att beslutet, om inget annat sägs, kommer att bli överklagbart enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer. I praktiken skulle detta innebära enligt Lagrådet att beslutet kan överklagas hos länsrätt enligt 22 a § förvaltningslagen. Regeringen anser att det finns processekonomiska skäl för att beslutet om vitesföreläggande inte bör kunna överklagas. Lagrådet har påpekat att det av lagtexten bör framgå att beslutet inte får överklagas. Regeringen anser att det i detta fall finns skäl att i lagtexten särskilt ange att vitesföreläggandet inte får överklagas. Utdömande av vitet bör på samma sätt som ske av Arbetsdomstolen. Med hänsyn till att beslutet om vitesföreläggande inte är möjligt att överklaga, bör Arbetsdomstolen, i enlighet med Lagrådets förslag, också ha rätt att pröva vitet i dess helhet och således även frågan om vitets lämplighet. Syftet med de förtydligade och skärpta bestämmelserna är att befogenheterna skall få en preventiv betydelse genom att alla berörda känner till att har en stark position och i ett allvarligt läge kan åstadkomma medling även då parterna inte visar vilja att samarbeta. bör emellertid i sin vanliga verksamhet så långt möjligt undvika att utnyttja tvångsmedel. Det finns en lång och värdefull tradition av ansvarstagande hos parterna på den svenska arbetsmarknaden och den bör vidmakthållas även . 9.1.4 och särskild förlikningsman förslag: Bestämmelsen enligt vilken regeringen har möjlighet att utse eller särskild förlikningsman tas bort. Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller yttrar sig inte över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Utredningen har föreslagit att den nuvarande bestämmelsen i medbestämmandelagen, enligt vilken regeringen i en arbetstvist av större betydenhet kan utse en eller en särskild förlikningsman bör tas bort. Regeringen instämmer i utredningens förslag. Bestämmelsen har tidigare givit upphov till problem, genom att det har rått osäkerhet i frågan om det bör vara regeringen eller förlikningsmannaexpeditionen, som utser förlikningsman i tvister av stor betydelse. Den har därför inte tillämpats . Det nya bör ha tillräcklig kapacitet att hantera även arbetstvister av större betydelse. Det är mot denna bakgrund inte meningsfullt att behålla den aktuella bestämmelsen i medbestämmandelagen. Detta innebär dock inte att regeringen är förhindrad att utse en om den så skulle önska. 9.2 Varselregler och möjlighet att skjuta upp varslad stridsåtgärd 9.2.1 Varseltid Regeringens förslag: Varseltiden förlängs . Som arbetsdag räknas utom lördag, söndag, annan allmän helgdag, , och nyårsafton. Tidsfristen skall räknas från samma tidpunkt som den då stridsåtgärden skall inledas. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att varseltiden förlängs . Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget. LO, Facken inom industrin, , och facket för service och kommunikation avstyrker förslaget eftersom längre varseltider starkt minskar effekten av stridsåtgärden. och med flera anser att frågan bör regleras i avtal och inte i lagstiftning. Skälen för regeringens förslag: Enligt 45 § medbestämmandelagen är en part skyldig att skriftligen varsla motparten minst i förväg om en förestående stridsåtgärd. Det gäller dock inte om giltigt hinder föreligger. Varselskyldigheten omfattar alla typer av stridsåtgärder utom indrivningsblockad. Även sympatiåtgärder måste varslas. Skyldigheten att varsla gäller både när avsikten är att påbörja en ny stridsåtgärd och när den är att utvidga en redan pågående stridsåtgärd. Det möter inget hinder att en part i ett och samma varselbesked varslar både om en inledande stridsåtgärd och om en utvidgning av åtgärden . Utredningen har föreslagit att varseltiden bör förlängas från sju . Som skäl för förslaget har utredningen anfört att det är viktigt att medlaren ges rimlig tid för sitt arbete. Om medlaren får möjlighet att sätta sig in i problemställningarna och att samtala med parterna innan stridsåtgärder bryter ut ökar förutsättningarna för en fredlig lösning av konflikten. Förlikningsmannaexpeditionen har i sitt yttrande över utredningens delbetänkande pekat på problem med tillämpningen av nuvarande varselregler. har medlingsarbetet, enligt expeditionens mening, försvårats. Parterna har i ökande utsträckning motsatt sig medling . Minst behövs för medlingsarbete innan en konflikt tillåts bryta ut. Expeditionen anför att tillämpades medlingsreglerna så att en eller flera berörda parter kontaktade expeditionen och begärde att medlare skulle utses. Med några få undantag ville parterna få igång medling . Parterna respekterade medlarnas behov av att få åtminstone varseltiden till förfogande innan en konflikt bröt ut. har det enligt expeditionen hänt att varseltiden har utnyttjats som en del i förhandlingstaktiken och att parter på olika sätt har försökt hindra att medling kommer igång. Ett sätt har varit att lämna varsel sent , vara oanträffbar och därefter ha svårt att finna tid för överläggningar om medling under de kommande vardagarna. Förslaget om förlängd varseltid stöds även av flertalet arbetsgivarorganisationer. Exempelvis menar SAF att en förlängd varseltid lämnar utrymme för fortsatta förhandlingar och medling som kan leda fram till en uppgörelse utan att stridsåtgärder bryter ut. LO och anser att det inte behövs en längre varseltid om och medlaren kommer in tidigt i förhandlingsprocessen och har kontakter med parterna innan förhandlingarna leder till varsel. Facken inom industrin och menar att förslaget om längre varseltid skall bedömas tillsammans med förslaget om rätt att skjuta upp en varslad stridsåtgärd. Den sammanlagda tiden från varsel till konflikt blir enligt . Liksom utredningen, anser regeringen att det finns behov av en förlängning av varseltiden. Förutsättningarna ökar därmed för att parterna skall kunna komma fram till en avtalslösning utan att stridsåtgärderna vidtas. Det ger mer tid för medlare att stämma av att alla möjligheter till en förhandlingslösning är uttömda. Det är också en fördel att medlare får för att utarbeta ett förslag till avtal. Risken för att det skall uppstå tolkningsproblem vid tillämpningen av avtalet torde vara mindre om medlare slipper arbeta fram sina förslag under sträng tidspress. En längre varseltid kan vidare öka förutsättningarna för att parterna gör en realistisk bedömning av det sannolika utfallet i en konflikt. Det gör också att det finns mer tid att klarlägga innebörden av ett varsel, och att klara ut vad en varslad stridsåtgärd kan komma att leda till. Det förbättrar även möjligheterna för den som varslet riktas mot att förbereda sig för att minska skadeverkningarna av en stridsåtgärd. Regeringen delar emellertid arbetstagarorganisationernas bedömning att den varseltid utredningen föreslagit är alltför lång. En nackdel med längre varseltid kan vara att det kan ta innan förhandlingarna kommer igång på allvar. En annan nackdel kan vara att en längre varseltid leder till fler varsel och till ett minskat ansvarstagande från parternas sida. Det kan finnas risk för att parter i större utsträckning skulle varsla för säkerhets skull eller på annat sätt för . Som LO och pekar på kan uppgörelser vanligtvis nås först när varseltiden löper mot sitt slut och risken för en öppen konflikt är överhängande. och med flera anför att långa varseltider ibland kan vara till nackdel för berörda verksamheter. Som exempel kan nämnas trafikflyget, där ett strejkvarsel kan medföra att passagerare bokar om till andra bolag. Ett strejkvarsel kan då få en effekt på arbetsgivarens ekonomi som liknar en skarp åtgärd. Förlängd varseltid kan således i vissa fall skapa en icke avsedd obalans mellan parterna. Även SAF som tillstyrkt utredningens förslag har också påpekat att redan ett varsel kan medföra stora skador för företagen. Regeringen anser att varseltiden bör bestämmas . Som arbetsdagar räknas i detta sammanhang utom , eller annan allmän helgdag, , och nyårsafton. Problemen som enligt Förlikningsmannaexpeditionen uppstått när varsel lämnats vid motverkas genom detta, som parternas möjligheter att vidta effektiva sympatiåtgärder inte begränsas i något större avseende. Vissa remissinstanser har invänt att den sammanlagda tiden innan stridsåtgärd får vidtas, dvs. varseltiden i förening med möjlighet att skjuta på varslade stridsåtgärder , blir för lång. Genom att varseltiden föreslås bli kortare än utredningens förslag tillgodoses också delvis dessa synpunkter. Varselreglerna bör liksom vara desamma för primäråtgärder och sympatiåtgärder. Ett argument, som skulle kunna hävdas för att behålla dagens varseltider för sympatiåtgärder, är att den förlängda varseltiden inte skulle behövas till medling, eftersom medling mellan parterna i sekundärkonflikten inte kan lösa den tvist, som har föranlett stridsåtgärderna. Det finns emellertid starka skäl, som talar för att det skall vara samma förlängda varseltid för primäråtgärder och sympatiåtgärder. Ett skäl är att varsel om sympatiåtgärder kan innebära en väsentlig upptrappning av stridsåtgärderna och öka behovet av medlingsinsatser för att lösa primärkonflikten. Ett annat skäl är att lagstiftningen inte bör ge incitament till parterna att vidta sympatiåtgärder i stället för primäråtgärder. Om man skulle behålla för att varsla om sympatiåtgärd, skulle det kunna motivera organisationerna att, vid en utvidgning av en konflikt, välja att varsla om sympatiåtgärder, eller vädja till andra att göra det, i stället för att utvidga primärkonflikten. Det kan vidare antas att olika tider för primär- och sekundärkonflikter skulle leda till ett antal rättsliga tvister om hur en stridsåtgärd skall betecknas, vilket bör undvikas. och med flera anser att det måste klarläggas att avtal med regler om varsel och igångsättning av konflikter m.m. gäller före lagens regler oberoende av om samtliga eller endast vissa av lagens regler omfattas av avtalet. En lagreglering som inte är dispositiv skulle enligt förbunden hindra utvecklingen av samarbetsavtal. Regeringen delar emellertid utredningens uppfattning att varselreglerna bör gälla även för områden med avtal om förhandlingsordningar liknande . Det är viktigt att är informerat om vad som händer även på sådana områden, även om institutet inte är involverat i medling. Någon förändring vad gäller undantagen från skyldigheten att varsla föreslås inte. Liksom tidigare kan således en part ha giltigt hinder för att varsla och varselskyldighet finns inte vid indrivningsblockad. Lagrådet har föreslagit att bestämmelsen om varselskyldighet skall placeras efter bestämmelsen om att för medling i arbetstvister finns och att rubriken före dessa bestämmelser skall ges lydelsen Varsel och medling . Ett annat alternativ kan enligt Lagrådet vara att bestämmelsen om flyttas till avsnittet Inledande bestämmelser som en ny 6 a §. Som skäl har Lagrådet anfört att det framstår som naturligare att på samma sätt som i hittillsvarande lydelse av 45 47 §§ medbestämmandelagen myndigheten omtalas innan parternas skyldighet mot myndigheten regleras. Regeringen kan i och för sig instämma i Lagrådets synpunkt. Ett annat sätt att lösa frågan vore att reglera skyldigheten gentemot parter i en bestämmelse och gentemot i en annan bestämmelse. Regeringen anser dock att skyldigheten bör hållas samman i en och samma bestämmelse och att olägenheten att placera den innan presenteras är mindre än att bestämmelsen placeras som den första därefter. Regeringen anser att denna lösning även är att föredra framför det andra alternativ Lagrådet föreslagit. Presentationen av bör enligt regeringen finnas i avsnittet om medling. 9.2.2 Varselavgift Regeringens förslag: I stället för penningböter kan den som underlåter att varsla bli skyldig att betala en varselavgift till staten. Varselavgiften skall bestämmas till lägst och högst . Om det finns särskilda skäl kan avgiften bestämmas till lägre belopp eller helt falla bort. Varselavgift åläggs av tingsrätt på talan av . Talan skall väckas från den dag varsel skulle ha lämnats. Avgörandet får överklagas till Arbetsdomstolen. Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens. Utredningen har dock föreslagit en lägsta avgift om och ingen högsta avgift samt att Arbetsdomstolen som enda instans skall döma ut avgiften på ansökan av om en part uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har underlåtit att varsla institutet. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte yttrat sig över förslaget. LO och avstyrker förslaget. och har vissa synpunkter på den tekniska utformningen av förslaget. Skälen för regeringens förslag: Den som är skyldig att varsla motparten om en förestående stridsåtgärd är enligt 47 § också skyldig att lämna varsel till Förlikningsmannaexpeditionen. Den som underlåter att varsla en motpart om stridsåtgärder kan bli skyldig att betala skadestånd. För underlåtenhet att varsla Förlikningsmannaexpeditionen gäller en annan sanktion, nämligen penningböter. Utredningen har föreslagit att sanktionen bör skärpas och göras om så att kan reagera mot försummelser att lämna varsel till . Utredningen har föreslagit att det i stället för dagens böter införs en varselavgift. Regeringen instämmer i utredningens förslag att en varselavgift bör införas. De nu föreslagna vidgade befogenheterna för och medlarna gör det än viktigare än tidigare att skyldigheten att varsla institutet efterlevs. Böter är av flera skäl inte någon lämplig sanktion. De som är varselskyldiga är arbetsgivarorganisationer eller arbetsgivare och arbetstagarorganisationer. Det är alltså oftast juridiska personer som har skyldighet att varsla och därmed kan bryta mot bestämmelsen. Juridiska personer kan inte ställas till ansvar för brott. Endast fysiska personer kan dömas till en straffrättslig påföljd. När den nu gällande bötessanktionen skall tillämpas, måste en allmän åklagare väcka åtal mot en företrädare för den organisation eller arbetsgivare, som hade skyldighet att varsla om stridsåtgärden. Frågan prövas därefter i ett brottmål av allmän domstol. Regeringen anser i likhet med utredningen att en sanktion för underlåtenhet att varsla bör riktas mot den organisation eller arbetsgivare som hade skyldighet att varsla, och inte mot en enskild företrädare. Varselavgiften bör uppgå till ett högre belopp än vad utredningen föreslagit och bestämmas till lägst 30 000 och högst . Liknande avgifter förekommer i annan lagstiftning, t.ex. i lagen (1974:13) om anställningsfrämjande åtgärder och arbetstidslagen (1982:673). Det högsta bötesbelopp som kan utdömas med dagens regler är . För att vara effektiv bör avgiften vara större än böterna är . Beloppets storlek bör bestämmas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. Hänsyn bör därvid tas till omfattningen och arten av den stridsåtgärd, som har varslats eller inletts utan att har underrättats. Till skillnad från utredningen anser regeringen inte att det bör krävas att en part uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att varsla för att varselavgift skall kunna utgå. Om det finns särskilda skäl bör dock varselavgiften kunna bestämmas till lägre belopp än eller bortfalla helt. Möjligheten att jämka varselavgiften bör komma i fråga endast i rena undantagsfall. Avgiften bör tillfalla staten. LO anser att förslaget innebär stora risker för att institutet gör en skönsmässig bedömning av om brott föreligger mot varselskyldigheten. Enligt LO är det synnerligen ovanligt att en part underlåter att varsla och tvister kring varsel gäller oftast varslets utformning. För att undvika oklarheter bör enligt LO varselavgifter kunna utdömas endast i de fall en part helt har försummat att varsla. Regeringen anser emellertid att varselreglerna i denna del inte bör ändras utan att varslet skall vara skriftligt och innehålla uppgift om anledningen till stridsåtgärden och om stridsåtgärdens omfattning. Varselavgift bör därför kunna utgå även då en part varslat men på ett otillräckligt sätt. är tveksam till att ansökningsförfarande skall användas och påpekar att enligt lagen om anställningsfrämjande åtgärder skall talan väckas för att ett åläggande om varselavgift skall komma till stånd. ifrågasätter förslaget att Arbetsdomstolen skall pröva varselavgiften och anför att avgiften har närmast straffrättslig karaktär. Regeringen delar tingsrätts uppfattning att varselavgiften bör utdömas på talan av . Ansökningsförfarande är mindre lämpligt med hänsyn till den tvåpartsprocess det kommer att bli fråga om. Till skillnad mot utredningen anser regeringen att frågan bör prövas av tingsrätt som första instans. Det är rimligt att en part har möjlighet att få saken prövad i två instanser. Mål om varselavgift kommer nämligen inte, som arbetstvister i Arbetsdomstolen, att föregås av tvisteförhandlingar mellan parterna. Tingsrättens avgörande bör kunna överklagas till Arbetsdomstolen. Tvister mellan parter på arbetsmarknaden om skadestånd med anledning av uteblivet eller otillräckligt varsel prövas av Arbetsdomstolen. Det är därför lämpligt att domstolen även prövar frågan om varselavgift när inte har varslats. Ett mål om varselavgift skiljer sig emellertid från andra tvistemål som prövas i Arbetsdomstolen där arbetsgivare, arbetstagare eller deras organisationer står på vardera partssidan och där förlikning i målet är möjlig. som kärandepart och varselavgiften som skall tillfalla staten bör målet handläggas som ett indispositivt tvistemål. En liknande instans- och processordning föreligger i mål om konkurrensskadeavgift enligt konkurrenslagen (1993:20). Utredningen har föreslagit att institutet skall kunna ansöka om varselavgift inom av från den dag, då varsel skulle ha lämnats. LO påpekar att en arbetsgivare har tre månaders preskriptionstid för att kräva skadestånd. Samma preskriptionstid bör enligt LO gälla för varselavgift. Regeringen anser att det inte bör vara samma tidsgränser för att föra talan om varselavgift som för part som vill väcka talan om skadestånd. Tidsfristen löper från det att tvisteförhandlingar mellan arbetsgivaren och arbetstagarorganisationen . Några sådana tvisteförhandlingar förs inte med . Enligt regeringen bör väcka talan om varselavgift från den dag då varsel skulle ha lämnats. Samma preskriptionstid gäller för övrigt för varselavgift som utgår enligt lagen om anställningsfrämjande åtgärder. 9.2.3 Rätt för att besluta om uppskjutande av en varslad stridsåtgärd Regeringens förslag: Om det främjar en god lösning av tvisten, får på medlarens begäran meddela beslut om att en part skall skjuta upp varslade stridsåtgärder av för varje stridsåtgärd eller utvidgning av en stridsåtgärd. Ett sådant beslut får meddelas endast en gång för varje medlingsuppdrag. Tidsfristen skall räknas från den dag då åtgärden enligt varselmeddelandet skall påbörjas eller utvidgas. Beslutet skall om möjligt föregås av samråd med parterna. Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen. Förlikningsmannaexpeditionen, LO, och med flera och avstyrker förslagen, främst för att varseltiden blir för lång och för att förtroendet för medlaren sätts i fara. Skälen för regeringens förslag Behov av för medling Utredningen har föreslagit att skall få befogenhet att skjuta upp en varslad stridsåtgärd och har anfört följande. Stridsåtgärder ställer till skada både för de direkt inblandade parterna och för tredje man. Dagens produktionsförhållanden gör att skadorna kan bli mycket stora redan vid en kortvarig konflikt. Den utsedde medlaren bör därför verka för att parterna uttömmer alla möjligheter till förhandlingslösning innan en konflikt bryter ut. I det sammanhanget är det en fördel om institutet har möjlighet att skjuta upp en varslad stridsåtgärd och fortsätta medlingsarbetet. Utredningen har också hänvisat till att det föreslagna systemet är etablerat på en väsentlig del av den svenska arbetsmarknaden genom det s.k. . Vidare har utredningen hänvisat till regleringen i andra nordiska länder. Bestämmelser om temporär fredsplikt i samband med förlikningsförhandlingar har funnits i lagstiftningen i , och . LO, Facken inom industrin och anser att förslaget om rätt att skjuta upp varslade stridsåtgärder kombinerat med förslaget om att varseltiden skall uppgå innebär en allvarlig inskränkning i den fria förhandlingsrätten och strejk- rätten. Eftersom ett varsel under vissa förutsättningar kan vara en stridsåtgärd i sig, kan det betyda att en utvidgning eller sympatiåtgärd kan varslas först . En sådan sympatiåtgärd kan därför inte vidtas förrän från det att den ursprungliga stridsåtgärden varslats.