prop · GN0373 · 2000-01-01 00:00:00 — 4.5.3 Inskränkningar i den enskildes möjlighet att avtala om jakträttsupplåtelse Regeringens förslag: får i sina stadgar ställa upp krav på föreningens tillstånd för upplåtelse eller överlåtelse av jakträtt inom viltvårdsområdet. Sådant tillstånd får vägras bara om 1. den till vilken jakträtten upplåts eller överlåts inte förfogar över mark inom viltvårdsområdet av sådan storlek som anges i föreningens stadgar, 2. upplåtelsen eller överlåtelsen annars kan anses olämplig med hänsyn till viltvården eller på annat sätt är till avsevärd olägenhet för medlemmarna. Utredningens förslag: De nuvarande inskränkningarna i den enskildes rätt att avtala om jakträttsupplåtelser slopas. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har uttalat sig närmare i frågan. Enligt bör frågan analyseras ytterligare innan ändrade regler införs. Förslaget tillstyrks av i . och ansluter sig med viss reservation till utredningens förslag. i anser däremot att upplåtelser av småmarker utan någon begränsning kan leda till att vissa jaktvårdsområden splittras och att arrendepriserna drivs upp. Även pekar på risken för att ett slopat krav på viss minsta areal för upplåtelse kan leda till att jaktvårdsområden upplöses. i framhåller, liksom , att motiven bakom den gällande begränsningen av upplåtelser på småmarker är giltiga. Även i avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av 10 § första stycket lagen om jakt- vårdsområden följer att det är tillåtet att i stadgarna för jaktvårdsområ- desföreningen föreskriva krav på tillstånd av föreningen för att jakträtt skall få upplåtas eller överlåtas inom jaktvårdsområdet. Enligt paragrafens andra stycke får sådant tillstånd vägras bara om den som arrenderar mark inom området inte förfogar över den minimiareal som föreskrivs i stadgarna eller om upplåtelsen eller överlåtelsen annars är olämplig med hänsyn till jaktvården eller på annat sätt är till avsevärd olägenhet för medlemmarna. Bakgrunden till bestämmelsen är det förhållandet att inom ett jakt- vårdsområde får även fastigheter av mycket måttlig storlek ett betydande jaktligt värde. Så är fallet när jakten får bedrivas i form av områdesjakt, dvs. jakt över fastighetsgränserna på i princip all mark inom området. För att fördela jaktmöjligheterna medlemmarna emellan tillämpas regelmäs- sigt ett system som innebär att den som skall jaga inom jaktvårdsområdet skall inneha ett jakträttsbevis. Medlemmarna tilldelas eller ges möjlighet att lösa det antal jakträttsbevis som svarar mot storleken på den eller de fastigheter som medlemmen äger eller arrenderar inom området. Om arealkravet är exempelvis 50 ha för ett jakträttsbevis berättigar ett fastig- hetsinnehav om 150 ha till tre jakträttsbevis. Från detta fördelningssy- stem görs dock undantag i så måtto att alla fastighetsägare inom området, även ägare av mycket små fastigheter, är tillförsäkrade minst ett jakträtts- bevis för egen del. Ägaren av en liten fastighet har följaktligen en bety- dande fördel av jaktvårdsområdet. Den fördelen gäller oinskränkt så länge han själv jagar. Om han däremot vill arrendera ut jakten på sin fas- tighet, godkänns ett sådant arrendeavtal först när arrendatorn förfogar över så mycket mark inom området att han fyller arealkravet för ett jakt- rättsbevis. Regeln syftar till att förhindra ett alltför hårt jakttryck inom området och motverka en osund prisutveckling när det gäller jakträtts- upplåtelser. Utredningen anser att reglerna som begränsar upplåtelser på småfastig- heter bör slopas. Ett skäl för utredningens ståndpunkt är att det ingår i ut- redningens uppdrag att lämna förslag till hur markägare som inte själva utnyttjar sin mark skall förmås att i större utsträckning än upplåta marken åt andra. Utredningen anser dessutom att de nuvarande reglerna missgynnar vissa fastighetsägare i förhållande till andra. Enligt utred- ningens mening är systemet med jakträttsbevis i sig ett tillräckligt väl fungerande instrument för att reglera jakttrycket inom ett viltvårdsområ- de. Med ett sådant system kan man reglera det totala antalet jakträttsbevis och därmed det totala antalet jägare inom området genom att variera arealkravet för ett bevis. Utredningen konstaterar att en ägare till en liten fastighet visserligen kan arrendera ut sin mark till flera jägare men efter- som han bara får ett jakträttsbevis, kan bara en av dessa jägare delta i områdesjakten. Utredningen pekar också på att jakttrycket inom ett vilt- vårdsområde regleras även på annat sätt. Ett exempel är älgjakten som sker på licens som beslutas av . Utredningen anser vidare att de nuvarande reglerna skapar osämja. Reglerna gör därigenom mer skada än nytta för viltvårdsområdesinstitu- tet. Inte bara de enskilda fastighetsägarna utan även jaktvårdsområdesfö- reningen kan träffa avtal om upplåtelse av jakträtt inom jaktvårdsområ- det. En grund för osämjan kan därför enligt utredningen vara att före- ningen nekar en fastighetsägare att upplåta sin mark som före- ningen själv upplåter jakt till en utomstående. Regeringen delar i så måtto utredningens uppfattning att reglerna som begränsar rätten att upplåta jakträtten på småfastigheter negativt påverkar strävandena att öka antalet jakttillfällen. Det är emellertid viktigt att slå fast att reglerna inte utgör något definitivt hinder för upplåtelse av jakten på småfastigheter inom ett jaktvårdsområde. Reglerna hindrar inte upplå- telser av små markområden under förutsättning att flera områden upplåts till en och samma jakträttsarrendator. Som framgår av förarbetena till reglerna (prop. 1983/84:170 s. 7) är det naturligt att jaktvårdsområdesfö- reningen verkar för den samordning som krävs för sådana upplåtelser från flera markägare. Enligt regeringens uppfattning bör frågan om huruvida reglerna bör be- hållas eller inte avgöras med hänsyn till den påverkan reglerna kan ha på viljan att bilda och hålla samman ett viltvårdsområde. Bedömningen hit- tills har varit att systemet med jakträttsbevis behöver kompletteras med bestämmelser som undanröjer risken för att alltför många ägare till små- fastigheter inom ett jaktvårdsområde genom upplåtelse sätter någon an- nan i sitt ställe. Att ägare av småfastigheter genom egen jakt tar till vara jaktmöjligheterna inom ett jaktvårdsområde med områdesjakt har inte an- förts som något egentligt hinder mot att skapa intresse för områdesbild- ningen. Av förarbetena till de gällande reglerna framgår att ett skäl till detta är att många jaktvårdsområden bildas under den, möjligen outtala- de, förutsättningen att inte samtliga markägare inom området kommer att utnyttja sin jakträtt. Att låta småmarkägare utan begränsning upplåta jakt- rätten på sina fastigheter har däremot ansetts leda till sådana olägenheter att det negativt påverkar intresset för att bilda och också hålla samman jaktvårdsområden. Ett alltför starkt jakttryck befaras liksom ett otillbör- ligt gynnande av småmarkägarna på de andra markägarnas bekostnad. Regeringen delar inte utredningens uppfattning att det numera finns skäl att göra en annan bedömning än den som ligger till grund för de nu- varande begränsningsreglerna. Enligt regeringens mening, som har stöd av remissinstanser som har stor erfarenhet av jaktvårdsområden, finns det fortfarande ett behov av att ställa särskilda krav när det är småmarker som upplåts inom ett viltvårdsområde. Bestämmelserna i lagen om jakt- vårdsområden som ger jaktvårdsområdesföreningen rätt att kräva att en jakträttsarrendator skall förfoga över en viss minimiareal inom området bör följaktligen få sin motsvarighet i en ny lag om viltvårdsområden. 4.5.4 Sanktioner Regeringens förslag: Den befogenhet som en jaktvårdsområdesföre- ning har att bestämma vilka handlingsregler för jakten som skall vara straffbara försvinner. Bestämmelsen ersätts med en rätt för vilt- vårdsområdesföreningen att besluta om tillfällig avstängning från om- rådesjakt och gemensamhetsjakt för den som inte följer föreningens regler. Avstängningen får inte vara än . En ny bestämmelse införs i lagen om att vilt som skjuts i strid med en viltvårdsområdesförenings avskjutningsregler tillfaller föreningen. Utredningens förslag: Överenstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller kommenterar det inte. och tillstyr- ker i och för sig att den befogenhet en jaktvårdsområdesförening har att besluta om vilka handlingsregler som skall vara straffbara försvinner men anser att den befogenhet som föreningen föreslås få i stället även den står i strid med . En del remissinstanser har synpunkter på paragrafens placering och utformning. Skälen för regeringens förslag: Enligt 32 § lagen om jaktvårdsområ- den döms den till böter som har rätt att jaga inom ett jaktvårdsområde och som har brutit mot de regler som enligt stadgarna eller jaktstämmans beslut gäller inom området. En jaktvårdsområdesförening har alltså rätt att bestämma vilka handlingsregler för jakten som skall vara straff- bara. Enligt 8 kap. 3 § RF hör föreskrifter om brott och rättsverkan av brott till det s.k. primära lagstiftningsområdet, dvs. normgivningskompetensen ligger i första hand hos . Med föreskrifter om brott och rättsver- kan av brott avses både brottsbeskrivningar och föreskrifter om brottspå- följd och annan rättsverkan av brott. I sådana föreskrifter som regeringen kan meddela med stöd av delegation från enligt 8 kap. 7 § RF kan regeringen föreskriva böter. Regeringens befogenhet att delegera vi- dare sin normgivningskompetens enligt 8 kap. RF är inte begränsad till vissa bestämmelser i ämnet. Enligt uttalanden i förarbetena (prop. 1973: 90 s. 320) bör straffbestämmelser emellertid inte bli föremål för subdele- gation. Det bör mot den här bakgrunden än mindre komma i fråga att överlåta till ett enskilt subjekt att meddela bestämmelser om straff. Regeringen anser därför att det inte bör finnas någon straffbestämmelse i den nya lagen. Regeringen instämmer också i utredningens bedömning att en vilt- vårdsområdesförening bör ha en möjlighet att besluta om sanktioner för dem som inte följer föreningens regler för jakten. Utredningens förslag innebär att en viltvårdsområdesförening skall kunna besluta att den som bryter mot de regler som gäller för verksamheten inom området skall stängas av tillfälligt från områdesjakt. Utredningen anser dessutom att det behövs en särskild sanktionsregel för att garantera att en viltvårdsområdesförenings avskjutningsregler efterlevs. En regel föreslås därför som innebär att vilt som dödats i strid med viltvårdsområdesföreningens avskjutningsregler skall tillfalla föreningen. Den helt övervägande delen av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan kommentar. och menar emellertid att en ordning som innebär att det i en förenings stadgar anges grunderna för beslut om tillfällig avstängning från områdesjakt ger intrycket av att grunderna i fråga är generella regler som de individuella avstängningsbesluten utgör en tillämpning av. Regeringen har i det föregående gjort det ställningstagandet att stadgar och beslut som tillkommer inom ett jaktvårdsområde är att betrakta som beslut i det enskilda fallet. Det förhållandet att det införs en möjlighet för föreningen att sanktionera överträdelser av bestämmelser som föreningen beslutar medför enligt regeringens uppfattning inte att bestämmelserna förlorar sin karaktär av förvaltningsbeslut. Det finns alltså enligt rege- ringens uppfattning inte några konstitutionella hinder mot att införa den ordning som utredningen föreslår. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning att en sanktion i form av avstängning från områdesjakt och gemensamhetsjakt i normal- fallet bör avhålla den enskilde från att bryta mot föreningens stadgar eller beslut. Regeringen förordar alltså att förslaget genomförs. För att ett så- dant beslut skall vara giltigt bör krävas att sanktionsbestämmelsen tagits in i stadgarna och att det av stadgarna framgår i vilka avseenden stämman får besluta i sådana frågor och hur lång avstängningen skall vara. De överträdelser som kan komma att sanktioneras är t.ex. jakt på mark som av ett eller annat skäl undantagits från områdesjakt och jakt som bedrivs utan erforderligt jakträttsbevis. Det bör inte komma i fråga att besluta om avstängning än . Denna begränsning i beslutsbefogenheten bör, som några remissinstanser också framhållit, komma till uttryck redan i lagtexten. Regeringen delar också utredningens bedömning att det bör finnas yt- terligare sanktionsmöjligheter för att garantera att regler om avskjutning- en efterlevs. Den av utredningen föreslagna bestämmelsen om att vilt som dödats i strid med viltvårdsområdesföreningens avskjutningsregler skall tillfalla föreningen kan antas fylla detta behov väl. 4.5.5 Övriga bestämmelser om verksamheten Regeringens förslag: En viltvårdsområdesförening får ta ut avgifter för jakten inom viltvårdsområdet och för villebråd som fälls. En vilt- vårdsområdesförenings avgifter för en fastighet som undantagits från områdesjakt efter småvilt får endast avse stora rovdjur och klövvilt. En bestämmelse införs om att föreningen inte får bedriva verksam- het som är främmande för viltvårdsområdets ändamål. Regeringens bedömning: Föreningen får inte ta ut andra avgifter än avgifter för jakten och vilt som fälls. Det införs inte heller någon bestämmelse om att avgifterna skall användas för verksamhet som är förenlig med föreningens ändamål. Inte heller föreslås föreningen få rätt att undanta en fastighet från områdesjakt som under viltvårdsområdets beståndstid ombildats eller nybildats. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med re- geringens vad gäller begränsningen i rätten att ta ut avgifter för en fastig- het som undantagits från områdesjakt efter småvilt och vad gäller den all- männa begränsningen att föreningen inte får bedriva verksamhet som är främmande för dess ändamål. Utredningen har dessutom föreslagit att en viltvårdsområdesförening skall få rätt att ta ut andra avgifter än för jakt och för fällda djur samt att det införs en bestämmelse om att en förenings inkomster bara får användas till ändamål som är förenliga med förening- ens verksamhet. Därutöver har utredningen föreslagit att en viltvårdsom- rådesförening skall få rätt att undanta en fastighet från områdesjakt som under viltvårdsområdets beståndstid ombildats eller nybildats. Remissinstanserna: Bara ett fåtal remissinstanser har kommenterat förslagen. i län och av- styrker förslaget om att andra avgifter än avgifter för jakt och fällda djur skall kunna tas ut och menar att förslaget kan befaras minska fastighets- ägarnas vilja att bilda ett jaktvårdsområde. anser att för- slaget att föreningens medel skall användas endast för att främja viltvår- den ger uttryck för en alltför snäv syn på områdets funktion. Några re- missinstanser anser att det inte finns något behov av att föreskriva att en förening inte får bedriva verksamhet som är främmande för föreningens ändamål. Skälen för regeringens förslag och bedömning: har rätt att ta ut avgifter för jakten inom området och för vilt som fälls. Utredningen har föreslagit att en viltvårdsområdesförening även skall få rätt ta ut andra avgifter. Dessutom har föreslagits att det i lagen skall införas en ny bestämmelse som anger att avgifterna skall användas för verksamhet som är förenlig med föreningens ändamål. Som motiv för förslaget om en utökad rätt för föreningen att ta ut avgifter har anförts att viltvårdsåtgärder av mer omfattande karaktär i undantagsfall kan kräva en kombination av investeringar och avstående från jakt på stora rovdjur och klövvilt. Med nuvarande ordning skulle några avgifter inte inflyta då förbud råder mot jakt på sådant vilt. och i län avstyrker förslaget om att andra avgifter än de för jakt och fällda djur skall kunna tas ut inom området. menar att det kan bli mycket svårt att förmå fastighetsägare som inte själva jagar att ansluta sin fastighet till ett vilt- vårdsområde med utredningens förslag eftersom förslaget innebär att fas- tighetsägarna kan få betala för beslut som de inte deltagit i eller som inte berör dem. i län framhåller att kostnaderna för upp- lösningen av ett viltvårdsområde kan bli mycket stora och att rätten till uttaxering på andra grunder än jakt därför kan verka avskräckande på fastighetsägarna när de skall ta ställning till bildandet. Regeringen instämmer i den kritik som några av remissinstanserna rik- tat mot förslaget i den här delen. Att ge föreningen rätt att ta ut avgifter från fastighetsägare som inte jagar kan enligt regeringens mening antas inverka negativt på dessa fastighetsägares vilja att ansluta sig till ett vilt- vårdsområde. Härtill kommer att det kan bli svårt för den enskilde fastig- hetsägaren att förutse vilka ekonomiska konsekvenser en anslutning till ett viltvårdsområde kan få. Det har dessutom inte genom remissutfallet framkommit att det finns något egentligt behov av andra uttaxeringsmöj- ligheter än de som finns . Regeringen anser av dessa skäl att försla- get inte bör genomföras. Även behovet av en bestämmelse som stadgar att föreningens medel skall användas för verksamhet som är förenlig med föreningens ändamål får enligt regeringen anses tveksamt. Det kan dessutom ifrågasättas hur en sådan regel förhåller sig till den praktiserade ordningen att avsät- ta medel till en s.k. delägarfond. Regeringen avstår därför från att föreslå att en bestämmelse med detta innehåll införs i den nya lagen. Regeringen har i det föregående gjort det ställningstagandet att in- skränkningar i den enskildes rätt att utnyttja sin egendom endast får före- komma beträffande klövvilt och stora rovdjur. En fastighetsägare kan alltså välja att inte delta i områdesjakt på småvilt. I konsekvens härmed bör en förening inte ha rätt att ta ut avgifter för jakt på småvilt eller för småvilt som fälls av en fastighetsägare som inte deltar i områdesjakt efter sådana djur. Regeringen ansluter sig alltså till utredningens bedömning i den här delen. Generella begränsningar i en viltvårdsområdesförenings befogenheter vid förvaltningen En viltvårdsområdesförenings ändamål är att förvalta det viltvårdsområde för vilket den bildats. Viltvårdsområdets ändamål bestämmer därmed ramen för föreningens verksamhet och gränserna för föreningens befogenheter. Denna begränsning i en viltvårdsområdesförenings befogenheter bör enligt regeringens mening komma till uttryck direkt i lagen. Regeringen förordar alltså i likhet med utredningen att en ny bestämmelse införs i den nya lagen om att en viltvårdsområdesförening inte får bedriva någon verksamhet som är främmande för det ändamål som viltvårdsområdet skall uppfylla. Rätt att undanta fastighet från områdesjakt vid fastighetsbildning Utredningen har också föreslagit att en viltvårdsområdesförening skall få rätt att undanta en sådan fastighet från områdesjakt som under viltvårds- områdets beståndstid ombildats eller nybildats. Motivet är att söka hindra fastighetsägare från att använda fastighetsbildning för att få tillgång till ytterligare jakträttsbevis. Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget. Enligt regeringens uppfattning får behovet av en sådan bestämmelse anses tveksamt. Den utformning som bestämmelsen fått i utredningens förslag innebär dessutom att föreningen får en generell rätt att undanta fastighet som efter fastighetsbildningen inte överstiger viss areal. Detta kan innebära att en fastighet som ombildats på grund av helt andra skäl än de som motiverar bestämmelsen kan komma att utestängas från områ- desjakt. En annan utformning av bestämmelsen som mer direkt tar sikte på fastighetsbildning med uttalad avsikt att erhålla ytterligare jakträttsbe- vis skulle i och för sig kunna övervägas. En sådan bestämmelse skulle emellertid leda till tillämpningssvårigheter eftersom det kan vara svårt att påvisa att syftet med en fastighetsbildning huvudsakligen är att skaffa sig jakträttsbevis. Regeringen är mot denna bakgrund, trots det till viss del positiva remissutfallet, inte beredd att föreslå att en bestämmelse med det angivna innehållet införs i den nya lagen. 4.6 Viltvårdsområdets bestånd Regeringens förslag: skall tidigast efter bildan- det av ett viltvårdsområde kunna besluta att en viltvårdsområdesfö- rening skall upplösas om fler än en femtedel av fastighetsägarna eller fastighetsägare som äger mer än en femtedel av marken har uttalat sig för en upplösning. Inom omarronderingsområden krävs att fler än hälften av fastighetsägarna eller fastighetsägare som äger mer än hälf- ten av marken anser att viltvårdsområdet skall upplösas. kan vidare även före treårsfristens utgång besluta om upplösning om viltvårdsområdesföreningen saknar styrelse eller om föreningen allvarligt missköter förvaltningen av viltvårdsområdet. En fastighet eller en del av en fastighet som på grund av ändrad an- vändning eller annars saknar väsentlig betydelse för verksamheten inom viltvårdsområdet skall kunna uteslutas ur området. Detsamma gäller en eller flera fastigheter med samma ägare, om fastigheten eller fastigheterna lämpligen kan bestå som en egen enhet för viltvård och om kvarvarande fastigheter utgör ett lämpligt viltvårdsområde. En viltvårdsområdesförening som försatts i konkurs skall under alla omständigheter anses upplöst när konkursen avslutas. Utredningens förslag: En viltvårdsområdesförening skall få upplösas utan att någon tidsfrist inväntas. Beslut om upplösning skall fattas på två på varandra följande föreningsstämmor. Några särskilda majoritetsregler skall inte gälla inom omarronderingsområden. Även fastigheter med skil- da ägare som genom avtal eller på annat sätt samordnat viltvården skall kunna uteslutas ur ett viltvårdsområde. Vidare skall en fastighet kunna uteslutas om fastighetens ägare och viltvårdsområdesföreningen är ense om detta. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland och ett antal länsstyrelser samt , anser att en viltvårdsområdesförening skall kunna upplösas först efter det att förflutit från bildandet. Den tidsfrist som föreslås av är och av övriga . Som skäl anförs att medlemmarna i en viltvårdsområdesförening behöver för att finna lämpliga former för sitt samarbete. Några remissinstanser har synpunkter på majoritetskravet. Bland annat föreslås att kravet på en majoritet bestående av ett visst minsta antal medlemmar skall kombineras med kravet att dessa medlemmar skall äga en viss minsta andel av marken inom viltvårdsområdet. anser att en viltvårdsområdesförening skall få upplösas bara om det finns sakliga skäl. Ett skäl kan vara att sådana förändringar har inträffat att viltvården får anses säkerställd på annat sätt än genom den samverkan som sker inom föreningen. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande regler bildas ett jaktvårdsområde och dess förening för att bestå tills vidare. Först från bildandet kan fatta beslut om att upplösa jaktvårds- områdesföreningen. För ett sådant beslut krävs att flertalet av de röstande fastighetsägarna på en jaktstämma uttalat sig för en upplösning och att detta flertal antingen utgör mer än en tredjedel av antalet fastighetsägare eller äger mer än hälften av marken inom jaktvårdsområdet. Som motiv för tidsgränsen för rätt att få frågan om upplösning prövad anfördes att jaktvårdsområdet därigenom ges en stabilitet som gör det möjligt att finna arbetsformer som tillgodoser skilda önskemål. I sammanhanget konstaterades att den valda tidsgränsen motsvarade den enligt äldre lag gällande kortaste giltighetstiden för ett jaktvårdsområde (prop. 1979/80: 180 s. 25). Enligt utredningens mening måste ett väl fungerande samarbete inom ett viltvårdsområde bygga på en positiv inställning hos fastighetsägarna. När verksamheten inom ett viltvårdsområde bedrivs på ett sådant sätt att en stor minoritet inte längre finner samverkan meningsfull bör enligt ut- redningen ett viltvårdsområde kunna upplösas. Så bör kunna ske när den majoritet som krävs för bildandet inte längre finns, dvs.