prop · GN03124 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt den bestämmelsen är flertalet fall av sådan hantering av sprit och spritdrycker som enligt den lagen i och för sig är olovlig straffri i ringa fall. Det gäller såväl uppsåtliga överträdelser som överträdelser som begås av oaktsamhet. Det nu sagda gäller bl.a. förvärv av hembränd alkohol. I fråga om sådan befattning med smuggelgods som sker på grund av oaktsamhet tillkommer, att allmänna kriminalpolitiska skäl talar emot en kriminalisering av de ringa fallen. Den nuvarande straffriheten bör således bestå när det gäller oaktsam befattning med smuggelgods i ringa fall. Straffrihetens omfattning behandlas närmare i författningskommentaren (till 12 § andra stycket SL). Straffriheten bör omfatta även ringa fall av uppsåtlig befattning med smuggelgods. Det är dock av vikt att straffriheten för sådan befattning bestäms med utgångspunkt i en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, främst befattningen som sådan, omständigheterna kring denna samt egendomens beskaffenhet och värde. Straffrihet för en uppsåtlig gärning bör förutsätta att helhetsbedömningen av omständigheterna är sådan att gärningen, fastän den varit uppsåtlig, i det enskilda fallet framstår som så bagatellartad att den inte bör medföra straffansvar. Detta behandlas även i författningskommentaren (till 12 § första stycket SL). 5.7 Uppsåt eller grov oaktsamhet 5.7.1 Uppsåt Regeringens förslag: Allmänna principer om uppsåt skall gälla. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: , Hovrätten över och , , Åklagarkammaren i och har tillstyrkt promemorians förslag, samtliga med motiveringar att det är en fördel att det därmed kommer att råda överensstämmelse mellan den nya lagen och skattebrottslagen. Även har tillstyrkt förslaget. i har anfört att om okunskap eller villfarelse om innehållet i en bakomliggande materiell bestämmelse skall anses vara relevant för uppsåtsbedömningen även när det gäller "de rena smugglingsbrotten", så försvåras en effektiv bekämpning av smugglingsbrotten avsevärt på grund av svårigheter att bevisa uppsåt. Skälen för regeringens förslag: I likhet med vad som anförs i promemorian finner regeringen att den nya smugglingslagen bör bygga på att allmänna principer om uppsåt skall gälla. Dessa principer torde få anses innebära följande. För att någon skall kunna fällas till ansvar skall händelseförloppet i sina huvuddrag omfattas av den handlandes uppsåt (täckningsprincipen). Med uppsåt menas i princip att det för straffbarhet krävs att gärningsmannen har utfört den brottsliga handlingen med vett och vilja . Täckningsprincipen brukar också uttryckas som så att den allmänna utgångspunkten är att den tilltalade inte bör fällas till ansvar för ett uppsåtligt brott, om hans uppsåt inte täcker brottsrekvisiten på ett sådant sätt att han har förstått innebörden av sin gärning. Av uppsåt finns i svensk rätt tre olika former, nämligen direkt uppsåt, indirekt uppsåt och eventuellt uppsåt. Inom uppsåtsläran skiljer man mellan uppsåt till effekten och uppsåt till gärningsmoment. Direkt uppsåt kan i grova drag sägas innebära ett krav på att gärningsmannen dels hade vetskap om de omständigheter som utgör gärningsmoment, dels eftersträvade det brottsliga resultatet (effekten). Också vid indirekt uppsåt krävs att gärningsmannen hade insikt i de föreliggande omständigheterna (gärningsmomenten). Det brottsliga resultatet (effekten) är emellertid inte på samma sätt som vid direkt uppsåt eftersträvat av gärningsmannen. Han skall emellertid ha uppfattat det resultatet som nödvändigt förbundet med ett annat resultat som han ville uppnå. Med eventuellt uppsåt avses att existensen av en viss omständighet, som är gärningsmoment, för gärningsmannen tedde sig som oviss men möjlig. skall förhållandena ha varit sådana att man kan utgå från att han skulle ha företagit den brottsliga gärningen även om han varit fullt säker på att denna omständighet förelåg. När det gäller det brottsliga resultatet anses detta inte behöva vara eftersträvat av gärningsmannen och inte ens nödvändigt förbundet med det resultat som han ytterst vill uppnå. Han skall emellertid ha uppfattat det brottsliga resultatet som en möjlig biverkan till den effekt han eftersträvade. skall omständigheterna vara sådana att man kan hålla för visst att han, om han hade vetat att effekten skulle inträda, inte skulle ha avstått från gärningen. Det utmärkande för det eventuella uppsåtet är att domstolen alltså på detta sätt skall göra ett s.k. hypotetiskt prov, dvs. att domstolen skall fråga sig vad gärningsmannen skulle ha gjort för det fall han hade haft full visshet om samtliga gärningsomständigheter och (brottsliga) effekter. En särskild fråga är den när gärningsmannen har misstagit sig på något, s.k. villfarelse. Man brukar tala om tre former av villfarelse, nämligen faktisk villfarelse, oegentlig rättsvillfarelse och egentlig rättsvillfarelse (även kallad straffrättsvillfarelse). Med faktisk villfarelse avses att en person har en felaktig uppfattning om ett visst faktiskt förhållande. Om förhållandet utgör ett brottsrekvisit (gärningsmoment eller effekt), medför täckningsprincipen att gärningsmannen i sådant fall inte kan fällas till ansvar för ett uppsåtligt brott. Som exempel kan nämnas att den som inte vet att han har med sig en vara då han passerar tullfiltret på ett tullkontor inte kan fällas till ansvar för det uppsåtliga brottet varusmuggling enligt 1 § VSL. Oegentlig rättsvillfarelse består i en missuppfattning inte om att ett visst i en straffrättsbestämmelse angivet förfarande är brottsligt utan om en bakomliggande rättsregel eller någon annan typ av rättsnorm eller något rättsfaktum som har betydelse för tillämpningen av straffbudet. Oegentlig rättsvillfarelse anses i princip vara att behandla på samma sätt som faktisk villfarelse då uppsåtsfrågan prövas. Med egentlig rättsvillfarelse (straffrättsvillfarelse) avses villfarelse om innehållet i strafflag. I 24 kap. 9 § , som trädde i kraft , föreskrivs att en gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (straffrättsvillfarelse) inte skall medföra ansvar för honom om villfarelsen på grund av att fel förekommit vid kungörandet av straffbestämmelsen eller av annan orsak var uppenbart ursäktlig. Utrymmet för straffrihet i sådana fall är alltså mycket begränsat. Det bör här noteras att i VSL:s paragrafer om varusmuggling (1 och 4 §§) finns alltsedan VSL:s tillkomst inskrivet att gärningen skall ha skett uppsåtligen. Departementschefen anförde sammanfattningsvis följande angående detta uppsåtskrav och frågan om rättsvillfarelse (prop. 1960:115 s. 61). De förfaranden som straffbeläggs som varusmuggling är så närbesläktade att bestämmelserna bör vara enhetliga oberoende av om det gäller att gärningsmannen har misstagit sig på tullplikten eller på existensen av ett import- eller exportförbud. Övervägande skäl torde tala för att man tillämpar de allmänna grundsatser som utbildats inom straffrätten och att straffrihet inträder allenast då misstaget är ursäktligt . I rättsfallen NJA 1985 s. 281 I och II angav att departementschefens uttalanden måste anses innebära att avsikten var att förekomsten av en tull- eller avgiftsplikt eller import- eller exportrestriktion inte behöver vara täckt av gärningsmannens uppsåt. I rättsfallen kom emellertid fram till att sådant uppsåt inte krävdes när det gällde brott enligt 1 § första stycket VSL men däremot vid brott enligt andra stycket i samma lagrum. I 1 § första stycket VSL straffbeläggs att någon utan att ge det till känna hos vederbörlig myndighet till riket inför eller från riket utför gods för vilket tull, annan skatt eller avgift skall erläggas till staten eller som enligt stadgande i lag eller annan författning inte får föras in eller ut, om gärningen sker uppsåtligen. I denna del uttalade : Även om det ... inger vissa betänkligheter att döma till ansvar enligt 1 § första stycket varusmugglingslagen när gärningsmannen inte har känt till tull- eller avgiftsplikten eller import- eller exportförbudet, kan betänkligheterna inte anses väga så tungt att de motiverar en annan tillämpning, i strid mot den inställning som kommit till uttryck i lagens förarbeten. En regel enligt vilken rättsvillfarelse i princip inte befriar från ansvar överensstämmer med vad som gäller inom stora delar av specialstraffrätten och är självfallet bäst ägnad att upprätthålla lagstiftningens effektivitet, låt vara att vissa möjligheter att beivra straffvärda förfaranden också står till buds genom bestämmelsen om straff för oaktsamhet i lagens 5 §. I 1 § andra stycket straffbeläggs att någon genom att lämna oriktig uppgift i tulldeklaration eller genom annat vilseledande i samband med tullbehandling av gods uppsåtligen föranleder att tull, annan skatt eller avgift undandras staten eller att gods förs in eller ut i strid mot förbud. fann i de nämnda rättsfallen att lagtextens utformning inte kunde uppfattas på annat sätt än att förekomsten av tull- eller avgiftsplikt resp. import eller exportförbud skulle vara täckt av uppsåt. Domstolen uttalade att en mer vidsträckt tillämpning skulle strida mot legalitetsprincipen. Enligt 1 kap. 2 § skall, om inte annat är föreskrivet, en gärning anses som brott endast då den begås uppsåtligen. Detta uppsåtskrav har genom lagändring sträckts ut till att gälla även brott enligt specialstraffrätten, dvs. brott som föreskrivs i andra författningar än (SFS 1994:458; prop. 1993/94:130 s. 20 ff, 66 f och106 ff, bet. 1993/94:JuU27, rskr. 1993/94:321). Genom samma lagstiftning infördes även den nämnda bestämmelsen om egentlig rättsvillfarelse (straffrättsvillfarelse), 24 kap. 9 § brotts- balken. I lagmotiven till den bestämmelsen behandlades problemen med att skilja mellan egentlig rättsvillfarelse och oegentlig rättsvillfarelse. Bl.a. nämndes just brottet varusmuggling i belysning av de ovan angivna båda rättsfallen (a. prop. s. 52). Brottet anfördes som exempel på situationer som, om man gick efter sådana typfall som nämns i propositionen, borde behandlas som oegentlig rättsvillfarelse men som på grund av uttalanden i lagförarbeten eller genom domstolspraxis förts till gruppen egentlig rättsvillfarelse. De allmänna uppsåtsreglerna torde kunna medföra frihet från ansvar då gärningsmannen är okunnig om eller har en felaktig uppfattning om bakomliggande bestämmelser. Det torde kunna gälla bestämmelser med förbud mot eller villkor för införsel eller utförsel eller skatte- eller avgiftsbestämmelser. Som jämförelse kan nämnas bestämmelsen i 2 § skattebrottslagen om skattebrott. Den bestämmelsen torde tillämpas så att en villfarelse rörande skattelagstiftningens innehåll i motsats till ett misstag om innebörden av skattebrottslagen utesluter uppsåt (jfr Hans Thornstedt m.fl., Skattebrotten, 1994, s. 36 39, och prop. 1995/96:170 s. 98 ff, 159 f och 252 f). Det bör emellertid framhållas att i ett flertal fall omständigheterna torde utvisa att den som inför en vara måste ha insett att varan omfattas av en införselrestriktion eller importskattebestämmelse som han inte beaktat vid införseln. Motsvarande gäller vid utförsel. För straffansvar torde det inte krävas att gärningsmannen har någon kännedom om restriktionens eller skattebestämmelsens närmare innehåll eller utformning. Överhuvudtaget är det från allmän synpunkt av vikt att beviskravet inte tillämpas på ett sådant sätt att den som måste ha insett att han överträder någon in- eller utförselrestriktion undgår ansvar. Motsvarande kan sägas om den som måste ha insett att exempelvis en införsel skulle medföra någon form av tull eller annan importbeskattning. Det torde exempelvis inte krävas att gärningsmannen har fullt klart för sig vilka tullar eller andra importskatter som kan komma att undandras det allmänna. Det nu sagda utvecklas ytterligare i författningskommentaren till 3 § och 8 § (under rubrikerna Uppsåt). Som framgår av det anförda innehåller uppsåtsreglerna emellertid ett flertal allmänna straffrättsliga begrepp. Dessa kan i praktiken ge utrymme för olika bedömningar i olika situationer. Här kan pekas på att vad som skall anses utgöra oegentlig rättsvillfarelse eller egentlig rättsvillfarelse (straffrättsvillfarelse) i det enskilda fallet kan vara svårbedömt. Det är ytterst domstolarnas uppgift att tolka och tillämpa de allmänna uppsåtsreglerna. Lagrådet har i uppsåtsfrågan uttalat att det förstår tillkomsten av den nya lagen och de därmed förenade motivuttalandena så, att rätts- tillämpningen kan anses bunden av avgöranden. Regeringen har ingen erinran mot Lagrådets uttalande. 5.7.2 Oaktsamhet Regeringens förslag: På motsvarande sätt som i VSL bör ansvar för oaktsamhet i samband med införsel eller utförsel förutsätta att oaktsamheten är att bedöma som grov. I likhet med VSL utformas oaktsamhetskravet vid olovlig befattning med smuggelgods så att ansvar förutsätter att den som har tagit befattning med en vara visserligen inte insett men hade skälig anledning att anta att varan varit föremål för införselbrott. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.7.1 har redogjorts för uppsåtsreglerna. I den mån den som gör sig skyldig till en överträdelse inte kan anses ha gjort sig skyldig till ett uppsåtligt brott, kan han dömas för ett oaktsamhetsbrott. Liksom enligt VSL föreskrivs att ansvar i sådant fall förutsätter grov oaktsamhet när det gäller överträdelser vid införsel eller utförsel. I den mån någon skulle undgå ansvar för uppsåtligt brott på den grunden att han inte har känt till en införsel- eller utförselrestriktion, bör han i regel anses ha varit grovt oaktsam genom att inte skaffa sig kännedom om restriktionen. Det är av stor vikt att in- och utförselregleringarna iakttas. Som en allmän utgångspunkt bör därför gälla att det skall kunna ställas ganska betydande krav på att den som avser att föra in en vara till landet eller föra ut en vara härifrån informerar sig om vad som i detta avseende gäller för varan i fråga. Vid kommersiell varutrafik bör kravet kunna ställas än högre. Detsamma bör gälla när det annars är fråga om in- eller utförsel som kan få allvarliga följder. Det är av lika stor vikt att bestämmelserna om tull, andra skatter och avgifter som skall tas ut vid införsel eller utförsel efterlevs som att motsvarande regler inom den inrikes beskattningen iakttas. En i dessa avseenden allmängiltig utgångspunkt bör därför vara att det skall kunna ställas ganska betydande krav på att den som avser att genomföra en transaktion eller liknande, som det finns skäl anta är skattepliktig, informerar sig om vad som gäller. Det skall alltså kunna förväntas att den som exempelvis skall föra in en vara till landet försöker, så långt det med hänsyn till omständigheterna kan anses rimligt, att ta reda på om någon pålaga skall betalas för varan i fråga. Liksom när det är fråga om in- eller utförselregleringar bör kravet kunna ställas särskilt högt vid kommersiell varutrafik. Med dessa utgångspunkter bör kravet på "grov oaktsamhet" behållas. I lagstiftningsärendet har inte framkommit något skäl att ändra det oaktsamhetskrav som gäller för olovlig befattning med smuggelgods. Utformningen av oaktsamhetsrekvisitet stämmer även överens med hur motsvarande rekvisit är utformat vid häleriförseelse enligt 9 kap. 7 § andra stycket 2 . 5.8 Nuvarande skyldigheter, straffansvar och befogenheter för vissa befattningshavare slopas Regeringens bedömning: I den nya lagen bör det inte föras in någon motsvarighet till 7 § VSL. Enligt den bestämmelsen kan befälhavare på fartyg, luftfartyg och tåg fällas till ansvar, om han inte gjort vad han kunnat för att förhindra smuggling. Till ansvar kan även fällas den som varit i befälhavarens ställe. I den nya lagen bör det inte heller föras in någon motsvarighet till 14 eller 15 § VSL i de delar dessa bestämmelser avser skyldigheter och befogenheter för tjänstemän vid och . Enligt 14 § VSL åligger det sådana tjänstemän att noggrant övervaka att brott enligt VSL inte begås. Enligt 15 § VSL får sådana tjänstemän beslagta egendom som kan antas bli förverkade enligt VSL. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Systembolaget har invänt mot promemorians bedömning angående straffansvaret för befälhavare och har i stället framfört att ansvaret bör utsträckas till att omfatta även busstransporter. Övriga remissinstanser har anslutit sig till promemorians bedömning eller inte framfört någon erinran mot den. Skälen för regerings bedömning: Såvitt framkommit har de nuvarande bestämmelserna inte kommit till någon praktisk användning. Det synes därför inte finnas skäl att i en ny lagstiftning införa några motsvarande bestämmelser. Kontakter med ger vid handen att insmuggling i samband med busstrafik föranleder problem. Frågan om det skall vidtas särskilda lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder är emellertid beroende av problemens omfattning och närmare karaktär. Det kan erinras om att redan de nuvarande bestämmelserna i , och motsvarande bestämmelser i , om exempelvis medhjälp till införselbrott kan vara att tillämpa. En bedömning i frågan beror således på bl.a. i vilken mån problemen har samband med möjligheterna att kontrollera busstrafiken eller att utreda eventuella brott. En annan omständighet som kan inverka på en bedömning är i vilken mån bestämmelser om ytterligare ansvar förutsätter någon form av särskilda befogenheter för en förare och om sådana befogenheter i så fall överhuvudtaget är lämpliga. I detta lagstiftningsärende finns inte underlag för några lagstiftningsåtgärder i frågan. Denna kan emellertid komma att behöva övervägas i annat sammanhang. 5.9 Befogenheterna för samt för tjänstemän vid och Regeringens förslag: För att främja rättssäkerheten och upprätthålla effektiviteten i kontrollverksamheten föreslås följande smärre ändring i bestämmelserna om befogenheter för tjänstemän vid och . Befogenheterna utsträcks till att gälla i motsvarande mån som för polisman när det är fråga om befogenhet enligt 23 kap. 3 § tredje stycket att hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen, innan förundersökning har inletts, enligt 24 kap. 8 § tredje stycket att häva ett gripande, då det är uppenbart att det inte finns skäl för ett fortsatt gripande, enligt 28 kap. 13 § första stycket att utan förordnande av förundersökningsledare, åklagare eller domstol besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning, då det är fara i dröjsmål, att dels, med motsvarighet i 19 § första stycket 1 polislagen (1984:387), vid ett ingripande besluta om kroppsvisitation för att omhänderta vapen och andra farliga föremål, dels ta hand om ett påträffat föremål som ingripandet pågår. Befogenheterna för nämnda tjänstemän begränsas enligt följande: Tjänstemännen får befogenhet att utan att ha förordnande (av förundersökningsledare, åklagare eller domstol) göra husrannsakan i magasin eller liknande och sådana lokaler som är tillgängliga för allmänheten endast om det är fara i dröjsmål. Den nuvarande befogenheten enligt 19 § första stycket första och andra meningarna VSL att företa kroppsvisitation, ytlig kropps- besiktning och urinprov skall gälla endast sådana personer som i samband med in- eller utresa uppehåller sig i trakterna invid landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en flygplats eller något annat område som har direkt förbindelse med utlandet. Ytlig kroppsbesiktning av den som är får ske endast om det finns särskilda skäl för det. Den nuvarande möjligheten till s.k. skärpt kontroll enligt 19 § första stycket tredje och fjärde meningarna VSL (särskild kontroll enligt förslaget) skall gälla enbart vid misstanke om brott. Även i övrigt skärps förutsättningarna. Den föreslagna smugglingslagens bestämmelser om förunder- sökning, tvångsmedel, åtalsbefogenhet och befogenhet att besluta om förverkande görs generellt tillämpliga på brott enligt vissa andra författningar som särskilt rör verksamhetsområde. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag utom i följande avseenden. Promemorians förslag omfattar inte befogenhet för tjänstemän vid att utan förordnande besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning då det är fara i dröjsmål. Inte heller omfattar det befogenheten att häva ett beslut om gripande. Promemorian innehåller inget förslag om förordnande vid husrannsakan i magasin eller liknande utrymmen. Remissinstanserna: Flertalet har i allt väsentligt tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. har förordat att det införs befogenhet att häva ett gripandebeslut samt har velat att även den som inte är resande men som anträffas vid gränsställen skall kunna bli föremål för kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och urinprovstagning med stöd av samma bestämmelser som gäller för resenärer vid gränsställen. har vidare förordat att möjligheterna till skyddsvisitation även skall gälla vid husrannsakan och transporter av personer som inte är gripna. har avstyrkt förslaget såvitt avser kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning av barn . , och har hävdat att institutet särskild kontroll kan strida mot EG-rätten. Systembolaget har ansett att förslaget om särskild kontroll är otillräckligt när det gäller busstrafiken. Skälen för regeringens förslag: Regeringens förslag innebär att de särskilda bestämmelserna om förundersökning, tvångsmedel, åtal och beslut om förverkande i allt väsentligt stämmer överens med nuvarande ordning med de angivna undantagen. Innebörden av de nuvarande bestämmelserna är förhållandevis utförligt redovisade i såväl promemorian som författningskommentaren (kommentaren till 20 22, 26, 27 och 28 §§ SL). Regeringen finner att promemorians förslag väsentligen är väl avvägt. Lagrådet har föreslagit vissa ändringar i förhållande till nuvarande smugglingslagstiftning när det gäller befogenheterna för tjänstemän vid eller eller polismän att besluta om beslag, husrannsakan samt kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och urinprovstagning. Regeringen har följt det förslaget endast såvitt avser husrannsakan. Bestämmelserna och Lagrådets förslag behandlas närmare nedan under , husrannsakan samt kropps- visitation, ytlig kroppsbesiktning och urinprovstagning. Syftet med de ändringar som regeringen föreslår är att lagen utformas så att rättssäkerheten stärks och att kontrollverksamhetens effektivitet upprätthålls. För att uppnå detta bör eftersträvas att samma bestämmelser gäller för tjänstemän vid och och för polismän i situationer där det typiskt sett är en tillfällighet om ingripandet görs av den ene eller andre. Endast i några smärre avseenden avviker regeringens förslag från promemorian. Så är fallet när det gäller befogenhet för tjänstemän vid att i enlighet med bestämmelser besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Behov av sådana åtgärder finns även på sådana ställen där men inte är verksam. Det saknas därför skäl att inte låta även tjänstemän ha denna befogenhet (jfr 27 § första stycket SL). Som påpekat är det lämpligt att låta samt tjänstemän vid såväl verket som få samma möjlighet som polismyndighet respektive polisman att häva ett gripande som är uppenbart felaktigt (jfr 21 § SL). Vad anfört angående kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och urinprovstagning bör dock inte föranleda någon åtgärd. De nya möjligheterna för tjänstemän vid och att vid fara i dröjsmål besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning (inklusive urinprovstagning) får anses vara tillräckliga när det gäller att utan förordnande från förundersökningsledare, åklagare eller domstol vidta sådana åtgärder på någon som inte är resenär (jfr 27 § första stycket SL).