prop · GN03126 · 2000-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen i 9 a § tullagen har tillkommit för att göra varusmugglingslagens bestämmelser tillämpliga på varor som smugglats in i ett annat EU-land och därefter förts vidare till . Det finns inte anledning att ifrågasätta hållbarheten i utredningens argument att den nuvarande bestämmelsen inte är förenlig med EG-rätten. Men såvitt kan ses innebär utredningens ställningstagande att möjligheterna att som varusmugglings- brott beivra det beskrivna förfarandet ytterligare begränsas. Riksåklagaren vill särskilt peka på de synpunkter som framförts av överåklagaren vid i . Han ansluter sig till dennes framförda krav på en enhetlig, överskådlig och heltäckande lagstiftning och anför följande. Den nuvarande situationen är alltför komplicerad, såväl för den enskilde som för de organ som har att bekämpa denna typ av brottslighet. Om regeln i 9 a § tas bort kommer situationen i vart fall inte att förbättras. Huruvida det cirkulations- ordningsbrott som föreslås i promemorian Ds 1998:53 Ny smugglingslag är tänkt att kunna tillämpas också i ovan beskrivna sammanhang framstår som oklart. I det av Riksåklagaren nämnda yttrandet av Åklagar- myndigheten i anförs bl.a. följande. Utredningens redogörelse beträffande 9 a § visar på behovet av en helhetssyn när det gäller en lagreglering för att beivra undandragandebrott vid varuförsel över såväl inre som yttre gräns. Detta gäller i synnerhet cigarretter och alkoholdrycker, jfr promemorian Ds 1998:53 Ny smugglingslag, bl.a. s. 281 284. Enligt 4 kap. 2 § alkohollagen får spritdrycker, vin och starköl föras in i landet endast av den som har tillverknings- eller partitillstånd avseende sådana varor. I 4 § lagen om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen föreskrivs anmälningsskyldighet för bl.a. den som utan erforderligt tillstånd från ett annat EU-land till inför sådana varor. Bestämmelsen ger möjlighet att med stöd av varusmugglingslagens regler beivra illegal införsel och efterföljande befattning med olovligt införd alkohol oavsett om alkoholdryckerna utgörs av gemenskapsvara eller ej. Beträffande beivrandet av införsel av obeskattade cigarretter är läget något annorlunda. Vad gäller cigarretter med ursprung i EU, dvs. cigarretter som införts till eller framställts i ett EU-land, föreligger ej anmälningsskyldighet varför varusmugglingslagens regler ej är tillämpliga. Beträffande cigarretter som insmugglats till EU medför den nuvarande 9 a § tullagen att varusmugglingslagen blir tillämplig. Erfarenheten från verkliga fall har emellertid visat på betydande svårigheter att utreda huruvida cigarretterna i ett visst fall varit föremål för tullförfarande i något EU-land och därmed skall behandlas som gemenskapsvara. Nuvarande ordning får anses vara helt otillfreds- ställande såväl ur rättssäkerhetssynpunkt regelmässigt förekommer långa frihetsberövanden som när det gäller att ta till vara de rättsvårdande myndigheternas utredningsresurser på effektivast möjliga sätt. Likartade problem med att utreda varans ursprung uppkommer vid misstänkt olovlig befattning med smuggelgods avseende alkohol, där uppsåtlig varusmuggling som "förbrott" måste styrkas. I Ds 1998:53 Ny smugglingslag föreslås införande av en ny straffbestämmelse benämnd "cirkulationsordningsbrott", som straff- belägger överträdelse av cirkulationsordningens bestämmelser. Cirkulationsordningen torde dock ej vara tillämplig på till EU insmugglade varor, varför nuvarande problem med beivrande av undandragandebrottsligheten, särskilt såvitt avser cigarretter, till stor del torde kvarstå även om betänkandets förslag genomförs. Det ovan anförda understryker ytterligare vikten av att få en enhetlig och överskådlig lagstiftning där smugglingsbrottsligheten avseende framförallt sprit och cigarretter, som tagit närmast enorma proportioner, kan beivras på ett kraftfullt och resurseffektivt sätt. Möjligheterna till kontroll samt utredning av misstänkt brottslighet måste förbättras så att upptäcktsrisken ökar. Ansvarsbestämmelserna bör utformas så att likartade förfaranden kan bedömas på likartat sätt vad gäller straffvärde och därmed påföljder ävensom förverkande. Utredningen föreslår att någon motsvarighet till 9 a § i den nuvarande tullagen inte tas med i en ny tullag. Det främsta skälet för detta är att bestämmelsen om uppbörd av tull i paragrafens andra stycke inte är förenlig med nu gällande EG-rätt. Rimligen var förhållandet så också när bestämmelsen infördes, även om den fulla insikten om detta kanske inte fanns. gör visserligen ingen annan bedömning än utredningen avseende förhållandet till EG-rätten. Däremot förordas en mer pragmatisk hållning; de problem som man ville komma åt genom denna bestämmelse finns givetvis kvar. Förslaget att inte ta med en sådan bestämmelse i tullagen kommer att påverka möjligheten att tillämpa varusmugglingslagen, vilket utredningen också påpekar. Om kan uppbära tull när en icke- gemenskapsvara förts in i från ett annat EU-land, försvinner "undandragandebrottet". Ett borttagande av anmälningsskyldigheten medför att också "smugglingsbrottet" försvinner. En upptäckt av sådana varor vid en kontroll leder då inte till någon påföljd, vare sig fiskalt eller straffrättsligt. anser att den nuvarande ordningen kring anmälningsskyldigheten för dessa varor måste bibehållas fram till dess det är helt klart hur det blir både med en ändring i artikel 215 i tullkodexen och beslut med anledning av förslaget till ny smugglingslag såsom föreslagits i Ds 1998:53. tillstyrker förslaget, men menar att en kommentar beträffande statusen hos varor som smugglas in till unionen vore ytterst värdefull. Verket menar att frågan får stor praktisk betydelse vid tillämp- ningen av varusmugglingsbestämmelser, materiella tull- och skatte- bestämmelser, bestämmelser om punktskattekontroll m.m. finner det något tveksamt att nu avskaffa bestämmelsen, särskilt innan resultatet av pågående arbete med förnyelse av den svenska smugglingslagstiftningen och revision av tullkodexen kan överblickas. Kollegiet anser att frågan om den aktuella bestämmelsens förenlighet med EG-rätten är svårbedömd, även om kollegiet i och för sig inte vill ifrågasätta det resonemang som utredningen för. Kollegiet påpekar att bestämmelsen har en särskild bakgrund och att någon kritik från EU såvitt bekant inte riktats mot bestämmelsen. Skälen för regeringens förslag: Den illegala handeln med alkohol- drycker och cigarretter har ökat kraftigt sedan EU-inträdet. Det har vuxit fram en omfattande, organiserad kriminell verksamhet vars främsta finansieringskälla är smugglingen av dessa varor. Smugglingen avser såväl varor som tillverkats inom EU som icke-gemenskapsvaror från tredje land. I syfte att försvåra för tullmyndigheterna skickas varorna mellan flera olika medlemsstater innan de når sin slutdestination. Det är därför ofta mycket svårt att fastställa var exempelvis cigarretter som smugglats in från tredje land har kommit in i EU. Det är givetvis synnerligen viktigt att medlemsstaterna har en lagstiftning som möjliggör såväl kontroller som bestraffning för denna brottslighet. Enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (varusmugg- lingslagen) är ett allmänt brottsrekvisit för att någon skall kunna fällas till ansvar för varusmuggling att det föreligger en skyldighet att anmäla till myndighet i anledning av att godset förs över den svenska gränsen. Ytterligare en förutsättning är att det är fråga om gods för vilket tull, annan skatt eller avgift skall betalas till statsverket. 9 a § tullagen infördes för att varusmugglingslagens bestämmelser skulle bli tillämpliga beträffande varor för vilka någon anmälningsplikt inte följer av bestämmelserna i inregränslagen (dåvarande övergångsbestämmelserna till den nuvarande tullagen). Hit hör bl.a. kommersiell införsel av tobaksvaror. Bestämmelserna om straff för varusmuggling är föremål för översyn. Inom ramen för det lagstiftningsärendet lämnas förslag till en ny lag om straff för smuggling m.m. som skall ersätta varusmugglingslagen. Enligt den bestämmelse i den föreslagna lagen som är avsedd att träffa exempelvis sådan smuggling som avses i 9 a § tullagen är en förutsättning för att någon skall kunna dömas att det föreligger en anmälningsskyldighet och en därpå följande tullbehandling. Ytterligare en förutsättning är att denna underlåtenhet ger upphov till fara för att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna. Förhållandena är således i detta hänseende desamma som enligt den nuvarande varusmugglingslagen. Detta innebär att ett borttagande av bestämmelsen i 9 a § tullagen skulle innebära att inte längre skulle kunna ingripa mot den storskaliga smugglingen av exempelvis cigarretter från tredje land, om dessa förs in till via ett annat EU-land. Detta vore naturligtvis djupt olyckligt. Det är vidare svårt att se att det skulle kunna stå i överensstämmelse med EG:s grundtankar att en medlemsstat inte skall kunna ingripa straffrättsligt mot ett förfarande som innebär att varor smugglas in i unionen. Det kan också konstateras att inte har riktat någon kritik mot bestämmelsen i 9 a § tullagen. Utöver det anförda kan konstateras att frågan om utformningen av de straffbestämmelser som skall kunna tillämpas mot den omfattande smugglingen av punktskattepliktiga varor, dvs. alkohol- och tobaksvaror samt mineraloljeprodukter, ännu inte har fått sin slutgiltiga lösning. Den promemoria som ligger till grund för arbetet med att ta fram ett förslag till nya smugglingsbestämmelser, Ds 1998:53 Ny smugglingslag, innehåller visserligen ett förslag till en straffbestämmelse som är avsedd att träffa den som uppsåtligen i syfte att undandra skatt bryter mot den fastställda ordningen för transporter inom EU av punktskattepliktiga varor. Under det fortsatta lagstiftningsarbetet har dock bedömningen gjorts att denna fråga måste utredas ytterligare. Sammantaget finner regeringen att det inte vore lämpligt att ta bort bestämmelsen i 9 a § tullagen. Regeringen förslår därför att en motsvarande bestämmelse införs i den nya tullagen. 6.5 Avskiljande av medel för tullskuld Regeringens förslag: En bestämmelse om avskiljande av medel för tullskuld införs även i den nya tullagen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Endast berör frågan. Förbundet anser att bestämmelsen bör tas bort. Förbundet anför följande. Förbundet har i en skrivelse till yrkat på att lagbestämmelsen avskaffas. Förbundet hävdar härvid att bestämmelsen inte har någon betydelse alls numera. Den som anlitar ett ombud med betalningsansvar överlåter frivilligt genom anteckning på enhetsdokumentet detta ansvar. Det följer inte automatiskt av lagbestämmelser eller motsvarande. Den tullskyldige uppnår vissa fördelar härav, men löper viss risk bland många andra risker i den kommersiella verksamheten. Frågan kan ställas varför just denna risk skall täckas genom lagbestämmelser. I vart fall finns inte skäl härför när säkerhet alltid krävs vid uppskjuten betalning av tullräkning. EU har fastställt ett regelverk för att säkra inkasseringen av tullar och skatter. Detta regelverk gäller även i . Vi har då inte behov av att behålla en äldre svensk regel som endast innebär en dubblering av EU-regeln. Den aktuella lagbestämmelsen fyller inte längre något behov och den bör därför tas bort. Skälen för regeringens förslag: Enligt 26 § sista stycket i den nuvarande tullagen skall ombud hålla sådana medel som han tagit emot av tullskyldig för betalning av tullräkningar skilda från andra tillgångar. En motsvarande bestämmelse finns i den av föreslagna nya tullagen; den enda skillnaden är att tullskyldig ersatts av gäldenär . Skyldigheten för ombud att hålla medel, som tagits emot av tullskyldig för betalning av tullräkning, avskilda från övriga tillgångar infördes i samband med ikraftträdandet av tullag. I Ds UD 1985:4 och 5 Översyn av tullagstiftningen konstaterade den beredningsgrupp som fått i uppdrag att utforma en ny tullag att det kunde uppstå problem i fall då ombud som åtagit sig betalningsansvar gentemot och betingat sig förskott av sina huvudmän i några fall saknat tillgångar att betala tullräkningarna med, när dessa förfallit till betalning. Eftersom de tullskyldiga och ombuden i dessa fall ansågs solidariskt betalnings- skyldiga tvingades de tullskyldiga betala två gånger. Det var för att förebygga att sådant inträffade som beredningsgruppen föreslog att en bestämmelse om skyldighet att hålla medel avskilda skulle tas in i tullagen. , , , och avstyrkte detta förslag, medan tillstyrkte det. 1986/87:166 konstaterade föredraganden (s. 48) att den kritik som riktades mot förslaget gick ut på att något behov av ändring inte fanns och att ett genomförande av förslaget skulle leda till praktiska svårigheter för ombuden. Föredraganden fann dock den föreslagna ändringen vara angelägen, då den bl.a. klargjorde att den tullskyldige hade separationsrätt i sitt ombuds konkurs för förskottsbetalning som gjorts till ombudet. Den trygghet och de fördelar i övrigt som detta gav de tullskyldiga borde väl uppväga det praktiska merarbete som det innebar för ombuden. I specialmotiveringen påpekades vidare (s. 80) att liknande bestämmelser gäller för bl.a. advokater och fastighetsmäklare. Bestämmelsen om skyldighet för ombud att hålla medel avskilda överfördes oförändrad till 26 § sista stycket i den nuvarande tullagen. Som framgår ovan inkom , vars dåvarande namn var , till med en hemställan om att kravet på avskiljande av medel skulle tas bort (Dnr Fi95/1223). I beslut lämnade regeringen hemställan utan bifall. Regeringen anförde att en tullräkning omfattar inte bara tull, utan även andra skatter och avgifter som skall tas ut i samband med en import. Det säkerhetskrav som ställs i artikel 225 i tullkodexen gäller tull, inte importskatt och avgifter, varför EG-bestämmelsernas krav på säkerhet inte berör huvuddelen av de belopp som omfattas av tull- räkningarna. Regeringen fann att behovet av bestämmelserna i 26 § sista stycket tullagen kvarstod oförändrat avseende skatt och avgifter, samt att de delar av tullräkningen som avsåg tull inte borde behandlas annorlunda än de delar som avsåg skatt och avgifter. Som regeringen anförde i beslutet gäller de säkerhetskrav som ställs i tullkodexen endast tull och inte importskatt. I 27 § tullagen stadgas att regeringen får föreskriva att säkerhet skall ställas för andra skatter än tull. I 14 § tullförordningen finns en bestämmelse som delegerar rätten att utfärda föreskrifter i denna del till . föreskrifter finns i 19 kap. 4 § tredje stycket tullordningen. Här anges att säkerhet för annan skatt än tull som skall betalas till (samt för avgift som tas ut vid import av varor från tredje land) skall ställas i den omfattning i varje enskilt fall bestämmer. Avsikten är att en motsvarande bestämmelse såvitt avser annan skatt skall tas in i den nya tullagen (5 kap. 9 §). Det finns således såvitt avser importskatt inte någon bestämmelse som innebär att säkerhet alltid skall ställas vid betalningsanstånd. Tanken torde inte heller vara att någon sådan generell bestämmelse skall införas. Någon anledning att nu göra en annan bedömning än den som regeringen gjorde i sitt beslut finns inte. Regeringen föreslår därför att en bestämmelse om avskiljande av medel för tullskuld skall införas även i den nya tullagen. 7 kontrollverksamhet 7.1 Gällande rätt Ramarna för tullmyndigheternas kontrollverksamhet anges i tullkodexen. Sålunda sägs i artikel 13 att tullmyndigheterna får, enligt de villkor som anges i gällande bestämmelser, utföra alla de kontroller som de anser nödvändiga för att säkerställa att tullagstiftningen tillämpas korrekt. Tullkodexen innehåller i övrigt ytterligare bestämmelser av övergripande karaktär; de är avsedda att utgöra ramen för nationella kontroll- bestämmelser. Dessutom finns ett flertal mer detaljerade kontroll- bestämmelser av obligatorisk karaktär. Även tillämpningskodexen innehåller vissa kontrollbestämmelser. 1994/95:34 konstaterades (s. 104) att kontrollverksamheten i tullkodexen behandlas på ett sätt som leder till bedömningen att dessa frågor tills vidare avses bli reglerade väsentligen i medlemsstaternas nationella lagstiftning. Vidare anges bl.a. att de artiklar i tullkodexen som kan bli aktuella är de som gäller tullövervakning (37), skyldighet att vid import och export följa den rutt som tullmyndigheterna angivit (38 och 183) och kontroll i efterhand av deklarationer (78) samt att det krävs kompletterande bestämmelser på nationell nivå, i de fall då tullkodexen inte ger tullmyndigheterna kontrollbefogenheter. Därför har i tullagen införts bestämmelser om kontrollverksamhet, som i huvudsak överensstämmer med bestämmelserna tullag. Bestämmelserna återfinns i 54 80 §§ tullagen och gäller såväl tullmyndighets kontrollbefogenheter som enskilds skyldigheter. Bestämmelser om kontrollverksamhet finns också i 56- 70 §§ tullförordningen. Det är mestadels bestämmelser som delegerar beslutanderätten i vissa frågor till . Enligt 66 § tullagen är polisen och skyldiga att medverka i kontrollverksamheten enligt lagen. Det som sägs i 57 och 58- 63 §§ tullagen om och tulltjänsteman gäller vid sådan medverkan också en polismyndighet och samt en polisman och en tjänsteman vid . De gränskontroll- befogenheter som är undantagna och således endast tillkommer är undersökning och öppning av postförsändelser (57a 57d §§) och tillgång till transportföretags bokningsuppgifter (67a 67b §§). Kompletterande bestämmelser finns i 65 § tullförordningen. Enligt den bestämmelsen skall på begäran av en polis- myndighet bistå verket, om det behövs för att verket skall kunna företa en avsedd tullkontrollåtgärd samt medverka vid verkets kontroll av utrikes flygtrafik. Vidare sägs att skall medverka i kontrollverksamhet genom att utöva tullkontroll av sjötrafiken. Dessutom skall på begäran av bistå verket, om det behövs för att verket skall kunna företa en avsedd tullkontrollåtgärd. Såväl inom EU som utanför unionen förekommer en tämligen omfattande handel med varumärkesförfalskade eller pirattillverkade varor. För att förhindra denna handel utfärdades rådets förordning (EEG) nr 3842/86 av med bestämmelser för att förhindra att varumärkesförfalskade varor övergår till fri omsättning. Det stod klart att bestämmelserna i denna rådsförordning inte var tillräckliga för att stävja handeln med varumärkesförfalskade eller pirattillverkade varor. Förordningen har därför ersatts av en ny förordning, rådets förordning (EG) nr 3295/94 av om fastställande av vissa åtgärder avseende införsel till gemenskapen samt export och återexport från gemenskapen av varor som gör intrång i viss immateriell äganderätt . Rådsförordningen kompletteras av kommissionens förordning (EG) nr 1367/95 av om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 3295/94 om vissa åtgärder avseende införsel till gemenskapen samt export och återexport från gemenskapen av varor som gör intrång i viss immateriell äganderätt. omfattar förordningen (EG) nr 3295/94 också intrång i patent och tilläggsskydd för läkemedel och växtskyddsmedel. Av förordningen (EG) nr 3295/94 framgår under vilka omständigheter tullmyndigheterna skall ingripa när varor som misstänks kunna innebära intrång i immateriell rättighet tas in för fri omsättning, är föremål för export eller återexport eller påträffas vid kontroller av gods som är under suspension. Vidare framgår de åtgärder som skall vidtas av myndigheterna beträffande de varor som har befunnits innebära intrång i immateriell rättighet. Förordningen (EG) nr 3295/94 gäller inte varor av icke-kommersiell natur som ingår i resandes personliga bagage inom de gränser som fastställts i fråga om tullbefrielse. Av förordningen (EG) nr 1367/95 framgår bl.a. att rättighetsinnehavare kan låta sig representeras av ombud. Vidare finns bestämmelser om hur rättighetsinnehavare skall bevisa sin rätt samt vad den information, som rättighetsinnehavaren skall lämna i samband med ansökan, måste innehålla. I övrigt behandlar förordningen i huvudsak informationsutbytet mellan medlemsstaterna och kommissionen. Förordningen (EG) nr 3295/94 lämnar ett visst utrymme för kompletterande nationella bestämmelser. I vissa fall, artiklarna 3.8, 7.3, 8.1 och 11, anges det uttryckligen att sådana skall finnas eller införas. I andra fall, artiklarna 3.6 och 9, sägs att medlemsstaterna får ha vissa bestämmelser. Vidare är några artiklar, nämligen artiklarna 3.4, 3.5 och 7.1, utformade på ett sådant sätt att det får anses framgå att avsikten är att kompletterande nationella bestämmelser skall finnas även utan att detta sägs. I svensk rätt finns de kompletterande bestämmelserna främst i lagen (1994:1552) om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. Lagen kompletteras i sin tur av förordningen (1994:1559) om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. Enligt artikel 11 i förordningen (EG) nr 3295/94 skall den nationella rätten innehålla straffbestämmelser som skall tillämpas vid överträdelse av förbudet enligt artikel 2 mot att överföra varor som befunnits vara varumärkesförfalskade eller pirattillverkade till fri omsättning, export, återexport, suspensivt arrangemang, frizon eller frilager. Varken lagen eller förordningen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. innehåller några straffbestämmelser. När det gäller själva varumärkesintrånget finns straffbestämmelser i bl.a. varumärkeslagen (1960:644); enligt 37 § den lagen skall den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet gör intrång i rätten till ett varukännetecken dömas till böter eller fängelse i högst . Detta är dock inte en sådan straffbestämmelse som avses i förord- ningen (EG) nr 3295/94. Det är inte ens säkert att det är samma person som begått varumärkesintrånget som begår överträdelsen mot förbudet enligt artikel 2 i förordningen (EG) nr 3295/94. Inte heller straff- bestämmelsen i 96 § första stycket 3 tullagen, som avser den som bryter mot föreskrift i tullagstiftningen eller beslut som meddelats med stöd av denna, kan tillämpas eftersom bestämmelserna i förordningen (EG) nr 3295/94 inte omfattas av begreppet "tullagstiftningen" såsom den definieras i artikel 1 i tullkodexen. Det finns inte några bestämmelser i lagen eller förordningen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. i frågor som avses i artiklarna 3.5, 7.1 och 9 i förordningen (EG) nr 3295/94. När det gäller artikel 9, som avser tullmyndighetens ansvar gentemot enskild för att varu- märkesförfalskade eller pirattillverkade varor inte upptäcks samt för förlust eller skada som vederbörande lider genom myndighetens handlande, gäller dock de allmänna bestämmelserna om statens skadeståndsansvar i 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). Det finns inte heller någon bestämmelse om vem som skall ansvara för kostnader för förstöring av varor som befunnits vara varumärkes- förfalskade eller pirattillverkade. 7.2 En inledande proportionalitetsbestämmelse Regeringens förslag: Kapitlet om kontrollverksamhet i tullagen inleds av en generell proportionalitetsbestämmelse, som omfattar alla de kontrollåtgärder som kan vidtas med stöd av tullagen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft något att erinra mot förslaget att införa en generell proportionalitetsbestämmelse i tullagen, även om ifrågasätter behovet härav med hänsyn till att principen finns uttryckt i 2 kap. 12 § regeringsformen och att den är en av gemenskapsrättens grundläggande principer. Kammarrätten i ifrågasätter, med tanke på att den föreslagna bestämmelsen skall ersätta det inslag av proportionalitet som finns på skilda håll i tullagen, om det inte vore lämpligt att utforma bestämmelsen så att tvekan inte uppkommer om att bestämmelsen täcker såväl kontrollåtgärd i sig som beslut härom. Skälen för regeringens förslag: Kontrollbestämmelserna ger befogenhet att vidta tämligen långtgående kontrollåtgärder. En undersökning av handresgods kan givetvis upplevas som integritets- kränkande.