prop · GN0364 · 2000-01-01 00:00:00 — 10 § Paragrafen är en specialreglering av gränsöverskridande förföljande som utförs av danska polismän över Öresundsförbindelsen in i . Sådant förföljande får ske i delvis andra fall än förföljande från och . Enligt första stycket får danska polismän utföra gränsöverskridande förföljande när en person har avslöjats på bar gärning med att begå ett brott som hör under allmänt åtal i både och samt när en person har avvikit från någon form av straffprocessuellt frihetsberövande eller från ett frihetsberövande som kan föranleda utlämning enligt lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling. I de fall ett förföljande får ske enligt denna paragraf, har de danska polismännen alla de befogenheter som anges i 6 7 §§, dvs. att om- händerta personen, kroppsvisitera, omhänderta föremål samt belägga den omhändertagne med handfängsel. Av andra stycket framgår att ett förföljande även får inledas av danska polismän på det svenska territoriet av förbindelsen under samma förut- sättningar som i övrigt gäller enligt första stycket. De skall i sådana fall anhålla om svenskt bistånd. Frågorna har behandlats i avsnitt 7.4.4. 11 § När utländska tjänstemän som utför uppgifter enligt denna lag i utövar sina befogenheter är de, enligt första stycket, skyldiga att följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som meddelas av svenska polismyndigheter. De befogenheter som avses är de som framgår av 6 § andra stycket samt 7 och 9 §§. Att de utländska tjänstemännen även när de inte utför uppgifter enligt denna lag, liksom under vistelsen i i övrigt, är skyldiga att följa svensk rätt har inte ansetts nödvändigt att ange i lag. Skyldigheten för utländska tjänstemän att följa instruktioner som med- delas av svenska polismyndigheter medför också att den polismyndighet som samtycker till övervakningen eller förföljandet har det operativa led- ningsansvaret för verksamheten. Skälen redovisas i avsnitt 7.5.3. 12 § I paragrafen behandlas frågor om straffrättsligt ansvar och skydd för de utländska tjänstemännen. Avsikten är att de utländska tjänstemännen i dessa avseenden skall jämställas med svenska polismän. I andra stycket har en särskild hänvisning gjorts till 20 kap. 1 § brotts- balken, eftersom ansvar enligt detta lagrum förutsätter svensk myndig- hetsutövning. Ansvar enligt exempelvis 20 kap. 2 och 3 §§ däremot följer utan särskild reglering. De närmare skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.7.3. 13 § Bestämmelsen innebär att svenska staten är skyldig att ersätta personer som har orsakats skada i av en utländsk polisman i samband med att han eller hon har utfört en uppgift enligt denna lag. Avsikten är att den enskilde i skall befinna sig i samma position som om skadan hade orsakats av en svensk polisman. De närmare skälen för bestämmel- sen redovisas i avsnitt 7.7.3. 14 § De skadeståndsrättsliga bestämmelser t.ex. skadeståndslagen och lagen om ersättning vid frihetsberövande och andra tvångsåtgärder som reglerar statens skadeståndsskyldighet, är i och för sig inte begränsade till att gälla myndighetsutövning i . I denna paragraf föreskrivs därför att svenska staten inte skall ersätta skador som svenska tjänstemän har vållat i andra Schengenstater i samband med gränsöverskridande för- följande eller övervakning. Skälen för bestämmelsen redovisas närmare i avsnitt 7.7.3. 15 § I paragrafen behandlas frågor om vilken myndighet som är behörig att ta emot och bevilja framställningar om samt meddela instruktioner för gränsöverskridande övervakning och förföljande. Närmare skäl för bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.8.3. 10.2 Förslaget till lag om Schengens informationssystem 1 § Bestämmelsen innebär en skyldighet för att med hjälp av automatiserad behandling föra ett register som skall vara den svenska enheten i Schengens informationssystem (SIS). skall vara personuppgiftsansvarig, men kan anlita personuppgiftsbiträde enligt bestämmelserna därom i personuppgiftslagen (1998:204). Skälen finns i avsnitt 8.3.3. Av 1 § polisdatalagen (1999:622) framgår att den lagen inte är tillämp- lig på SIS. Lagen om Schengens informationssystem kommer således, på motsvarande sätt som gäller för lagen (1998:620) om belastningsregister och lagen (1998:621) om misstankeregister, att gälla utöver person- uppgiftslagen (1998:204). Detta utvecklas i avsnitt 8.3.3. 2 § I paragrafen beskrivs registrets ändamål. Schengens informationssystem i dess helhet är ett efterlysnings- och spaningsregister, och som sådant ett verktyg för Schengenstaterna i kampen mot brottslighet inom ramen för polisiära och rättsliga frågor samt i frågor om inresa och uppehålls- tillstånd. Schengens informationssystem beskrivs närmare i avsnitt 8.1. 3 § I paragrafen anges vilka kategorier av efterlysningar m.m. som skall finnas i registret, eller vilka åtgärder som får begäras. Dessa överens- stämmer med de s.k. rapporter som skall finnas i SIS enligt Schengen- konventionen och redovisas i avsnitt 8.1 och 8.3.2. Skälen utvecklas i avsnitt 8.3.3. 4 § Av paragrafen framgår att endast vissa angivna personuppgifter m.m. får registreras i SIS. Dessa överensstämmer med och redovisas i avsnitt 8.3.2. En närmare beskrivning av skälen finns i avsnitt 8.3.3. 5 § Av paragrafen framgår att en registrering i SIS måste vara laglig i den Schengenstat där registreringen sker. Uppgifter som en Schengenstat har registrerat är skyldig att tillåta i det svenska SIS- registret, förutsatt att registreringen där är laglig. Andra stycket är ett förtydligande av första stycket. Enligt bestämmel- sen får endast registrera uppgifter om motsvarande slag av uppgifter får behandlas enligt personuppgiftslagen (1998:204), polisdatalagen (1998:622) eller annan svensk lag eller författning. Det medför att polisdatalagen, trots att den inte är direkt tillämplig på regist- reringar i SIS, ändå får en styrande effekt på de uppgifter som Rikspolis- styrelsen får registrera, eftersom en uppgiftstyp som inte får behandlas enligt polisdatalagen inte heller får föras in i SIS enligt svenska regler. Därutöver finns de begränsningar som följer av lagen om Schengens informationssystem, vilket innebär att vissa känsliga uppgifter enligt 7 § aldrig får registreras i SIS samt att registreringen enligt 6 § skall vara nödvändig m.m. Skälen redovisas närmare i avsnitt 8.3.3. 6 § Paragrafen innehåller ytterligare begränsningar av rätt att registrera uppgifter i SIS. Endast sådana uppgifter får registreras som är nödvändiga för att en enligt 3 § tillåten åtgärd som begärs skall kunna vidtas, och endast i ärenden som är av sådan vikt att behandlingen framstår som berättigad. Detta överensstämmer med Schengen- konventionen, vilket framgår i avsnitt 8.3.3. 7 § I paragrafen finns ett absolut förbud mot registrering av vissa känsliga uppgifter i SIS. förbud mot behandling av känsliga uppgifter utgår från konvention av om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter (dataskydds- konventionen). Personuppgiftslagens förbud grundas på Europa- parlamentets och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av person- uppgifter och det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet). Dataskyddsdirektivet är inte generellt tillämpligt på behandling av personppgifter inom polisens område. Det medför att inte kan kräva av de andra Schengenstaterna, vilkas registrerade uppgifter kom- mer att flyta in i det , att de skall följa även data- skyddsdirektivet när det gäller registrering i SIS. Vidare innehåller inte någon undantags- situation när det är tillåtet att behandla känsliga4 uppgifter. De allmänna undantagsreglerna i personuppgiftslagen eller polisdatalagen blir således inte tillämpliga. Lagen om Schengens informationssystem innehåller därför en egen regel om förbud mot registrering av känsliga uppgifter, som inte är förenad med några undantag. De svenska lagar som reglerar behandling av personuppgifter utgår från dataskyddsdirektivets förbud. Även registreringar i SIS bör därför följa denna begränsning. Skälen redovisas i avsnitt 8.10.3. 8 § Paragrafen upplyser om att sekretesslagen (1980:100) innehåller bestäm- melser som kan vara tillämpliga på uppgifter i SIS. De regler i sekretess- lagen som i första hand kan komma att bli aktuella att tillämpa för upp- gifter i SIS, är reglerna om utrikessekretess i 2 kap. 1 §, förunder- sökningssekretess i 5 kap. 1 §, samt utlänningssekretess i 7 kap. 14 §. Vidare kan det bli aktuellt att tillämpa en ny bestämmelse i 7 kap. 41 § om sekretess för vissa uppgifter i SIS om den enskildes personliga för- hållanden. Skälen utvecklas i avsnitt 8.4.3. 9 § I paragrafen behandlas vilka svenska myndigheter som skall ha tillgång till uppgifter i SIS. Gränskontrollerande och brottsbekämpande myndig- heter skall, enligt första stycket, ha tillgång till alla slags s.k. rapporter (dvs. efterlysningar m.m.) i SIS, i enlighet med . Vidare skall de myndigheter som prövar ansökningar om visering och uppehållstillstånd ha tillgång till den s.k. spärrlistan, som innehåller framställningar om att personer inte skall tillåtas att resa in eller ges uppehållstillstånd i Schengenstaterna. I andra stycket bemyndigas rege- ringen att meddela föreskrifter i dessa delar. Andra stycket innehåller även ett bemyndigande för regeringen att föreskriva att en myndighet får ha direktåtkomst till registret. Skälen för bestämmelserna har utvecklats i avsnitt 8.4.3. 10 § Paragrafen innehåller en bestämmelse som begränsar möjligheten att använda uppgifter i SIS för andra ändamål än det som har begärts i det enskilda fallet. Denna regel innebär en dubbel reglering i de situationer som även omfattas av den föreslagna generella regeln i 3 § lagen om internationellt polisiärt samarbete (se avsnitt 9.2.4). Alternativet att låta bestämmelsen i lagen om Schengens informationssystem avse endast vissa uppgifter i SIS, skulle emellertid kunna leda till missförstånd. Regeln i denna lag gäller därför alla uppgifter i SIS. Av bestämmelsen framgår även att annan användning kan få äga rum om den registrerande staten har samtyckt till det. Skälen redovisas i avsnitt 8.6.3. 11 § I paragrafen finns bestämmelser om skyldighet för att gallra uppgifter som styrelsen har registrerat i SIS. Att uppgifterna skall gallras senast vid innebär att om det står klart att uppgiften inte längre behövs i registret för ändamålet med registreringen, skall gallring ske vid den tidigare tidpunkten enligt den allmänna bestämmelsen i 9 § första stycket i) i personuppgiftslagen (1998:204). Skälen presenteras i avsnitt 8.8.3. 12 § Paragrafen behandlar skyldighet att vidta rättelser m.m. avseende uppgifter som styrelsen har registrerat. Begreppet blockera uppgifter har samma innebörd som i personuppgiftslagen (1998:204), dvs. en åtgärd som vidtas för att personuppgifterna skall vara förknippade med information om att de är spärrade och om anledningen till spärren och för att personuppgifterna inte skall lämnas ut till tredje man annat än med stöd av 2 kap. tryckfrihetsförordningen (3 § person- uppgiftslagen). Att därutöver har en skyldighet att undersöka om det finns fel i registrerade uppgifter samt att, när sådana misstankar finns beträffande uppgifter som har registrerats av en annat Schengenstat, meddela denna följer av den allmänna skyldigheten enligt 9 § första stycket h) personuppgiftslagen (1998:204) att se till att alla rimliga åt- gärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådan personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Skälen redovisas i avsnitt 8.7.3. 13 § I paragrafen anges att personuppgiftslagens huvudregel, i 48 § första stycket, om skadeståndsskyldighet vid behandling av personuppgifter i strid med lagen gäller även beträffande denna lag. Av skäl som framgår i avsnitt 8.7.3 gäller alltså inte undantagsregeln i personuppgiftslagen om möjlighet i vissa fall till jämkning av skadeståndsskydligheten. 10.3 Förslaget till lag om ändring i De föreslagna ändringarna i 2 kap. 3 och 5 §§ syftar till att göra bestäm- melserna tillämpliga när brott begås i tjänsten av svenska polismän, tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän som utför gränsöver- skridande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. De arbetsuppgifter som avses är i första hand gränsöverskridande övervakning och gränsöverskridande förföljande. Gränsöverskridande övervakning innebär att en svensk polisman, tulltjänsteman eller kust- bevakningstjänsteman inom ramen för en svensk förundersökning skuggar en misstänkt gärningsman över gränsen in i ett annat land. Gränsöverskridande förföljande innebär att de svenska tjänstemännen i fråga fortsätter ett pågående förföljande in i ett annat land av en misstänkt eller dömd brottsling, eller i vissa fall personer som har rymt från tvångsvård eller tvångsbehandling. Internationella överenskommelser med bestämmelser om åtgärder av dessa slag har med de europeiska stater som på olika sätt är knutna till konventionen om tillämpning av av och med enligt ett avtal av om polisiärt samarbete i . Vidare kan komma att omfattas av sådana bestämmelser i förhållande till de medlemsstater i Europeiska unionen som ansluter sig till konventionen om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar i EU. Skälen redovisas i avsnitt 7.10.3. 10.4 Förslaget till lag om ändring i passlagen (1978:302) 5 § I paragrafens första stycket har en ny p. 4 lagts till, varigenom svenska medborgare som reser till andra Schengenstater undantas från skyldig- heten att medföra giltigt pass. Av andra stycket framgår att skyldigheten att visa upp sitt pass, vid ut och inresa över en yttre Schengengräns, gäller inte bara i förhållande till poliser och särskilt förordnade passkontrollanter, utan även i förhållande till tulltjänstemän samt kustbevakningstjänstemän och tjänstemän vid . Skälen till ändringarna redovisas i avsnitt 6.1.3. 10.5 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 1 kap. 4 § Paragrafen har kompletterats med hänvisningar i tredje stycket till lagen om internationellt polisiärt samarbete och lagen om Schengens informa- tionssystem. Med de nya hänvisningarna till dessa lagar har tredje stycket formulerats om, utan att någon saklig ändring avses. 7 kap. 41 § Paragrafen är ny. Genom bestämmelsen i första stycket skyddas upp- gifter om enskildas personliga förhållanden om det inte står klart att de kan lämnas ut utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Uppgifterna skyddas hos åklagarmyndigheter, , polismyndigheter, , och i angelägenheter som avser framställningar enligt 3 § i lagen om Schengens informationssystem. Avsikten är att den enskilde skall skyddas av sekretess hos de myndigheter som tar befattning med fram- ställningar om sådana åtgärder som avses i 3 § lagen om Schengens informationssystem. Därmed avses framför allt registreringar av svenska framställningar i SIS och förande av akter med kompletterande information till dessa framställningar, handhavande av kompletterande information från andra Schengenstater med anledning av deras framställningar i SIS, svenska myndigheters kontroller av personer i SIS i samband med gränskontroller och inre ut- länningskontroller, andra kontroller i den brottsutredande och brotts- förebyggande verksamheten, samt svenska myndigheters inhämtande av kompletterande information via det svenska när en i kontrollerad person förekommer i SIS, för prövning av om en begäran enligt 3 § lagen om Schengens informationssystem skall efter- kommas. De åtgärder som får begäras i SIS presenteras i avsnitt 8.1 och 8.3.2. Vidare skyddas, enligt andra stycket, uppgifter om personers enskilda förhållanden i den s.k. spärrlistan hos myndigheter som prövar ansök- ningar om visering och uppehållstillstånd, och i samband därmed utför kontroller i SIS. De myndigheter där sekretess gäller för uppgifter i SIS är desamma som ges tillgång till uppgifterna enligt 9 § lagen och Schengens informa- tionssystem, se avsnitt 8.4.3. Hänvisningen i tredje stycket till polisdatalagen (1998:622), PDL, gör det möjligt för det svenska att lämna uppgifter till andra Schengenstaters SIS-register och SIRENE-kontor (7 §), och att lämna ut kompletterande uppgifter från andra Schengenstater till berörda svenska myndigheter, i den utsträckning regeringen meddelar föreskrifter därom (8 § PDL). Hänvisningen till lagen om Schengens informations- system medför att uppgifter i får lämnas till där angivna svenska myndigheter (9 §). Skälen till den nya bestämmelsen redovisas i avsnitt 8.4.3. 10.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning 1 § I 1 § första stycket 13 anges att lagen tillämpas när Kust- bevakningen bedriver övervakning för att hindra brott mot föreskrifter i lagar och andra författningar som gäller bl.a. utlänningars inresa till och utresa från . I punkten 13 läggs nu till att lagen på motsvarande sätt tillämpas beträffande övervakning rörande utlänningars vistelse i . De befogenheter som tillkommer en tjänsteman vid Kust- bevakningen anges i de paragrafer som följer efter 1 § och är desamma som gäller för all verksamhet som omfattas av lagen. 10.7 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (1989:529) 2 kap. 7 a § Paragrafen, som är ny, har utformats med beaktande av Lagrådets förslag. I första stycket av paragrafen föreskrivs att en enhetlig visering som utfärdats av en behörig myndighet i en annan Schengenstat gäller i . Med uttrycket enhetlig visering avses en sådan visering som sägs i artikel 10.1 i , dvs. en visering som ger rätt till inresa och vistelse inom Schengenterritoriet . Andra typer av viseringar som utfärdas av en annan Schengenstat gäller, liksom är fallet , inte i . I andra stycket ges vidare regeringen möjlighet att ingå överens- kommelse med en annan Schengenstat om att denna stat skall representera vid utfärdande av viseringar i länder där svenska myndigheter inte finns på plats. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.3. 10 § Paragrafen, som är ny, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. bestämmelser om återkallelse av uppehålls- tillstånd i vissa fall finns i artikel 25.2. Enligt konventionen skall två förutsättningar vara för handen för att återkallelse skall ske. Dels skall utlänningen ha registrerats på en sådan spärrlista som avses i 3 § 2 lagen (2000:000) om Schengens informationssystem (jfr. 8.1 och 8.3.2), dels skall det föreligga tillräckliga skäl för återkallelse. Båda dessa förutsättningar framgår av paragrafen. Den Schengenstat som registrerat en utlänning på spärrlista, vilken har ett giltigt uppehållstillstånd i , kan ha gjort detta av olika anledningar. Enligt artikel 96 i kan registrering ske såväl på grund av att utlänningen gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet som att denne varit föremål för en åtgärd som inneburit avvisning eller liknande förfarande. Detta innebär att enbart den omständigheten att en registrering på spärrlista skett, inte i sig kan vara ett tillräckligt skäl för att återkallelse av ett svenskt uppehållstillstånd skall komma i fråga. Den omständighet som legat till grund för registreringen på spärrlista, exempelvis en viss typ av brottslighet, kan å andra sidan vara av sådan art som avses i 2 kap. 11 § första stycket 2 UtlL. Likaså kan det förekomma fall där utlänningen i en annan Schengenstat registrerats på spärrlista för att där ha bedrivit sådan verksamhet som avses i 2 kap. 11 § första stycket 3 UtlL. I dessa fall föreligger inte någon avgörande skillnad i sak hänförlig till utlänningen i förhållande till vad som kunnat ligga till grund för återkallelse enligt nu gällande bestämmelser. Skillnaden ligger enbart i det förhållandet att utlänningens handlande varit riktat mot ett annat land än eller ett annat nordiskt land. I dessa situationer kan det i något fall tänkas bli aktuellt att återkalla ett svenskt uppehållstillstånd. Det förhållande som föranlett registrering på spärrlistan kan å andra sidan vara av mindre allvarlig art. I sist avsedda fall torde återkallelse normalt inte behöva ske. Den registrerande Schengenstatens intressen torde här i flertalet fall kunna tillgodoses genom att utlänningen förs upp på den registrerande statens nationella spärrlista. Utlänningen kan då resa in i alla andra Schengenstater utom den stat som gjort registreringen. I avsnitt 6.6.1 har nämnts ett antal fall där internationella förpliktelser hindrar att återkallelse sker. Det kan till exempel inte komma i fråga att återkalla ett uppehållstillstånd för en utlänning som har fått asyl i och inte heller beträffande en utlänning där det föreligger hinder enligt utlänningslagen mot verkställighet av ett beslut om utvisning (jfr. 4 kap. 6 § UtlL). Se även avsnitt 6.4.3. 4 kap. 1 § I paragrafen har en ny femte punkt lagts till i det första stycket. Enligt den nya bestämmelsen kan en utlänning avvisas om han eller hon inte uppfyller de krav för inresa till som uppställs i artikel 5 i . Liksom beträffande punkterna 1 4 är avvis- ning inte obligatorisk, utan det ankommer på de tillämpande myndigheterna att avgöra om utlänningen skall avvisas med stöd av bestämmelsen eller ej. Därigenom lämnas utrymme för att tillämpa de undantagssituationer som avses i artikel 5.2 och medge utlänningen rätt till inresa i . Så kan exempelvis vara fallet om utlänningen tidigare avvisats från en annan Schengenstat och på nytt ansöker om asyl i och det kan finnas skäl anta att han eller hon kan komma att anses som skyddsbehövande enligt bestämmelserna i 3 kap. utlännings- lagen. I sådant fall kan utlänningen beviljas inresa i som ansökan prövas. Se även avsnitt 6.4.3. 5 kap. 6 § I det nya andra stycket har tagits in en skyldighet för att medverka vid den kontroll som avses i paragrafen, dvs. den inre utlänningskontrollen. Polisen är liksom tidigare den myndighet som har huvudansvaret för den inre utlänningskontrollen. Detta framgår av första stycket. På motsvarande sätt som är fallet i fråga om tull- och varu- smugglingslagstiftningen samt den yttre gränskontrollen enligt 5 kap. 1 § UtlL, bör deltagande bygga på ett självständigt ansvar som inte förutsätter någon uttrycklig begäran om bistånd från polisen. Genom den nya bestämmelsen får ett ansvar för den inre utlänningskontrollen som motsvarar dess deltagande i kontrollen av utlänningars in- och utresa. I första ledet föreskrivs vidare att skall utöva kontroll av och i anslutning till sjötrafiken. Som beskrivits i avsn. 6.3.2 skulle det leda till en mindre lämplig begränsning av syftet med medverkan om kontrollen inskränks till att endast avse kontroll av vad som direkt kan anses omfattas av begreppet sjötrafiken. I paragrafen föreskrivs därför att kontroll skall utövas även i anslutning till sjötrafiken. På sätt som framhållits i avsnitt 6.3.2 åsyftas med detta att kontrollen kan avse inte bara personer i sjötrafiken, utan även personer vilka befinner sig i närhet till de vatten som skall övervaka under sådana omständigheter att de typiskt sett har samband med sjötrafiken. Det måste dock alltid vara fråga om tillfällen där det framstår som mer naturligt att agerar som ett led i sin övervakning av sjötrafiken än att polisen skall tillkallas för att genomföra kontrollen. ansvar är i första hand att utföra kontroll till sjöss. Det framstår då som mest naturligt att även genomför kontroller på de platser till vilka man enbart kan färdas till sjöss eller som endast med svårighet kan nås landvägen. Kontroller i andra fall ankommer på polisen att genomföra. Som exempel kan nämnas att kontrollen även skall kunna omfatta sådana situationer som där en båt påträffas för ankar utan att denna framförts i anslutning till kontrollen eller där den eller de personer som avses kontrolleras befinner sig i land på en ö, kanske utan annan förbindelse dit än sjövägen.