prop · GN03104 · 2000-01-01 00:00:00 — Regeringens skrivelse 1999/2000:104 Utvärdering av statsskuldens upplåning och förvaltning 1994/95 1999 Regeringen överlämnar denna skrivelse till . Skrivelsens huvudsakliga innehåll Regeringen skall lämna en utvärdering av statsskuldsförvaltningen till . Utvärderingen lämnas i form av en skrivelse. I årets skrivelse utvärderas regeringens riktlinjer för statsskuldens för- valtning och under budget- åren 1994/95 1999. Utvärderingen är den första som fullt ut speglar den målformulering och ansvarsfördelning som gäller från och som lades fast av . Utvärderingen av statsskuldspolitiken genomförs på tre nivåer: regeringens riktlinjebeslut, genomförande av riktlinjerna i form av riktmärkes- portföljer för den nominella skulden samt den operativa förvaltningen jämfört med dessa riktmärken. Regeringens riktlinjebeslut för var det första inom ramen för den nya beslutsstrukturen för statsskuldspolitiken. Riktlinjebeslutet inne- bar i princip oförändrad statsskuldspolitik mot bakgrund av det ännu relativt outvecklade analysunderlaget. Det saknas därmed även underlag för en djupare utvärdering av regeringens beslut. Regeringen finner inga skäl för att beslutet borde ha utformats annorlunda. Regeringen har utvärderat beslut om riktmärkes- portföljer för den nominella kron- och valutaskulden för . Detta har gjorts genom att jämföra de av valda riktmärkena som har olika löptid för kron- respektive valutaskulden med en portfölj med samma löptid för bägge skuldslagen. De valda riktmärkena har visat sig minst lika effektiva i kostnads- och risktermer som jämförelseport- följen. redovisar ett blandat kvantitativt resultat i förvalt- ningen av de olika skuldslagen jämfört med uppsatta mål . Det sammanlagda resultatet i förvaltningen av den nominella kron- och valutaskulden är sammantaget negativt och uppgår till . har därmed inte upp- fyllt det av regeringen uppsatta kvantitativa målet. Det negativa resultatet beror i huvudsak på förvaltningen av den nomi- nella kronupplåningen under den första delen av utvärderingsperioden. Det samlade resultatet för femårsperioden uppgår till ca eller av den samlade skulden. Huvuddelen av för- lusten uppstod /96. Kostnaden orsakades av att löptiden i den faktiska kronskulden förlängdes för att minska statens risk i en tur- bulent marknadssituation. Detta gjordes innan löptiden i riktmärket för samma skuld förlängdes. I och med att räntenivån föll upp- stod en förlust i marknadsvärderingen gentemot riktmärket. I föregående års skrivelse konstaterades att resultateffekten uteblivit om riktmärket hade förlängts i ett tidigare skede. har förvaltningen av valutaskulden medfört en besparing i förhållande till riktmärkesport- följen på sammanlagt ca , eller av den genomsnittliga skulden . Upplåningen i realobligationer har uppfyllt uppställda mål. Gentemot vad motsvarande upplåning i nominella obligationer gav beräknas upplåningen ha inneburit kostnadsbe- sparingar på sammanlagt . Hushållsupplåningen gav under en fyraårig utvärderingsperiod ett positivt resultat på vilket innebär att målet uppfyllts. Däremot har ett positivt resultat inte uppnåtts för samtliga instrument . Regeringen finner i sin sammantagna bedömning att Riksgäldskonto- rets förvaltning bedrivits i enlighet med det i lag uppsatta effektmålet för statsskuldspolitiken dvs. att långsiktigt minimera kostnaden för skulden som risken i förvaltningen beaktas. Innehållsförteckning 1 Inledning 4 2 Utvecklingen av lånebehovet och statsskuldens sammansättning 1994/95 1999 6 2.1 Lånebehovets utveckling 6 2.2 Statsskuldens utveckling 7 2.3 Statsskuldens sammansättning 8 3 Principer och metoder för utvärdering av statsskuldspolitiken 12 3.1 Principer för utvärdering av regeringens beslut 13 3.2 Principer för utvärdering av 14 3.3 Penningpolitiska restriktioner 16 4 Utvärdering av regeringens beslut om riktlinjer för 17 5 Utvärdering av beslut om riktmärkesport- följer 20 6 Utvärdering av operativa förvaltning av statsskulden 23 6.1 Upplåning i nominella svenska kronor 23 6.2 Upplåning i utländsk valuta 30 6.3 Upplåning i realobligationer 36 6.4 Upplåningen från hushållen 41 7 Bedömning av av statsskulden 45 8 Tekniskt appendix 48 Utdrag ur årsredovisning . Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde . 1 Inledning fattade beslut (prop. 1997/98:154, bet. 1997/98:FiU29, rskr. 1997/98:253, SFS 1998:659) om en ny målformule- ring och beslutsstruktur för statsskuldspolitiken. Enligt den nya formule- ringen är målet för statsskuldsförvaltningen att statens skuld skall förval- tas så att den långsiktiga kostnaden minimeras som risken i för- valtningen beaktas. Förvaltningen skall ske inom ramen för de krav som penningpolitiken ställer. Detta är även, enligt budgetpropositionen för (prop. 1998/99:1), det effektmål som verkat för inom utgiftsområde 2 Samhällsekonomi och finansförvaltning avseende upplåningen och skuldförvaltningen. I regleringsbrev för har effektmålet brutits ned i verksamhetsmål för varje delmarknad som ver- kar på inom statsskuldsförvaltningen. Verksamhetsmålen återges i avsnitt 6 tillsammans med regeringens resultatbedömning av respektive del- marknad. I regleringsbrevet för har regeringen även fastställt att verksamhetsmålen avser rullande perioder . var som omfattades av det nya regelverket avseende målformulering och beslutsstruktur. Ändringarna innebar i första hand att gällande praxis preciserades och kodifierades, samt att ett mer konsistent system för ansvarsfördelning, styrning, delegering och utvärdering skapades. Detta innebar att regeringen, i stället för att som tidigare enbart ange riktlinjer för omfattningen av valutaupplåningen, angav riktlinjer för hela statsskuldens sammansättning och genomsnittliga löptid. ansvarar för att det övergripande målet och riktlinjerna omsätts i riktmärken och delmål. ansvarar sedan för den operativa förvaltningen. Genom den nya ansvarsfördelningen tas de övergripande besluten om statsskuldens sammansättning och löptid av regeringen. Därmed ligger ansvaret för övervägandena om fördelningen av den totala portföljen mellan olika skuldslag på grundval av risker och förväntade kostnader på politisk nivå. Regeringens beslut baseras på förslag framtagna av Riks- gäldskontoret. Ansvarsfördelning och beslutsordning för ett enskilt verksamhetsår kan sammanfattas på följande sätt: lämnar förslag till riktlinjer för till regeringen. Regeringen fattar beslut om riktlinjer för statsskuldsförvaltningen för . Statsskulden förvaltas av i enlighet med riktlin- jerna. lämnar till regeringen en års- redovisning . Årsredovisningen, tillsammans med annan information som regeringen begär in, utgör underlag för utvär- dering av regeringens riktlinjebeslut och förvalt- ning av statsskulden. Regeringen lämnar en utvärdering i form av en skrivelse till . Genom att skrivelsen lämnas vid denna tid- punkt finns det möjlighet att ta hänsyn till synpunkter inför beslut om riktlinjer för . Regeringen fattade det första riktlinjebeslutet i enlighet med den nya beslutsstrukturen för statsskuldsförvaltningen. Beslutet avsåg av statsskulden . Innevarande års utvärdering är därmed den första som baserar sig på riktlinjer som beslutats enligt den nya ordningen. Det nya systemet för riktlinjer och utvärdering bör ses som ett flerårigt projekt där metoderna successivt utvecklas på basis av gjorda erfarenhe- ter och nya insikter. Det första riktlinjebeslutet inom ramen för det nya systemet får ses som ett steg i denna process. 2 Utvecklingen av lånebehovet och stats- skuldens sammansättning 1994/95 1999 2.1 Lånebehovets utveckling Statens totala lånebehov har varierat kraftigt . var lånebehovet försumbart för att sedan snabbt öka till (av BNP) /94. Därefter har lånebehovet successivt fallit för att bli negativt. Stats- budgeten uppvisade ett överskott på (av BNP) för . Lånebehovet kan delas upp i det s.k. primära lånebehovet och räntebe- talningarna på statsskulden (se diagram 2.1). Det primära lånebehovet består av statens primära saldo och nettoutlåning till myndigheter och statliga bolag. Det primära saldot påverkas i hög grad av den ekonomiska utvecklingen och den förda finanspolitiken. Ränte- betalningarna beror dels på statsskuldens storlek, dels på det allmänna ränteläget och skuldens fördelning på olika skuldslag. Diagram 2.1: Statens lånebehov budgetåren 1989/90 1999, totalt samt fördelat på räntor på statsskulden och det primära lånebehovet (miljarder kronor). Den djupa lågkonjunkturen i den svenska ekonomin talet medförde minskande skatteintäkter som statens utgifter, bl.a. för den växande arbetslösheten och bankkrisen, ökade kraftigt. Sta- tens lånebehov ökade därför snabbt och nådde sin kulmen /94. Därefter medförde en snabbare ekonomiskt tillväxt, stabilise- ringen av banksystemet och saneringen av statens budget att lånebehovet successivt minskade. uppvisade statens budget sedan bud- /90 ett överskott på . Trots minsk- ningen i lånebehovet och en gynnsam ränteutveckling ökade räntebetalningarna för statsskulden. Detta förklaras främst av de valuta- kurs- och kursförluster som byten och uppköp av statsobligationer medförde. Transaktionerna ökade därmed ränteutgif- terna för men medförde å andra sidan att de framtida räntebetal- ningarna minskas i motsvarande grad. I huvudsak rör det sig således om en periodiseringseffekt. ökade överskottet i statens budget till 82 miljarder kro- nor. Detta beror främst på större tillfälliga nettoinbetalningar till stats- budgeten och minskade räntebetalningar på statsskulden. De tillfälliga nettoinbetalningarna uppgick netto till ca och utgjor- des i första hand av inleveranser från AP-fonden (för ) som en del i finansieringen av pensionsreformen. Överskottet i statens budget exklusive tillfälliga betalningar uppgick därmed till ca för . Utbetalningar för räntor på statsskulden minskade till , vilket främst beror på realise- rade kursvinster och lägre räntor för lån i utländsk valuta. Till bud- getöverskottet bidrog också den gynnsamma ekonomiska utvecklingen som genererat ökande skatteintäkter till budgetens inkomstsida. 2.2 Statsskuldens utveckling Lånebehovet för ett givet år är inte direkt kopplat till förändringar i statsskuldens storlek. Hänsyn måste tas till de transaktioner som påverkar statsskulden men inte lånebehovet och omvänt. De transaktioner som medför en skillnad mellan lånebehovet och förändringen i statsskulden redovisas i tabell 2.1 nedan. Valutaskulden tas på bokslutsdagen upp till aktuella valutakurser vilket innebär att en förstärkning av kronan minskar värdet och en försvagning av kronan ökar värdet på valutaskulden. Posten "Övriga poster, netto" består av transaktioner som påverkar lånebehovet men inte den redovi- sade statsskulden. Dessa kan exempelvis bestå av kortfristiga placeringar som gör över , vissa fordringar och skulder som uppstår i upplåningsverksamheten och vissa bokslutsjusteringar. Tabell 2.1: Statens lånebehov och statsskuldens förändring budgetåren 1994/95 1999 (miljarder kronor). 1994/95 1995/96 1997 1998 1999 (18 mån) Statens lånebehov 188,6 88,6 6,2 -9,7 -82,0 Valutaomvärderad statsskuld 3,3 -49,3 13,1 25,4 -2,8 Övriga poster, netto 1,2 2,4 -1,0 3,3 10,1 Summa 4,5 -46,9 12,1 28,7 7,3 Statsskuldens förändring 193,1 41,7 18,3 19,0 -74,7 Förändring i procent av BNP 11,7 2,4 1,0 1,0 -3,8 /95 1998 förklaras skillnader i lånebehov och statsskuldens förändring till största delen av valutaomvärderingar av valutaskulden. Exempelvis innebar försvagningen av den svenska kronan att överskottet i statens budget på omvandlades till en ökning av statsskulden på . Vid utgången av år1998 uppgick därför statsskulden till jämfört med 1 430 vid utgången av . Vid utgången av uppgick statsskulden till 1 374 miljarder kro- nor vilket motsvarar av BNP. Skulden minskade därmed med . Skillnaden jämfört med lånebehovet på förklaras främst av en tillfällig ökning i kortfristiga placeringar över /2000 (se tabell 2.1). Förstärkningen av kronan, som medförde valutakursvinster vid omvärderingen av valutaskulden, bidrog till en minskning av statsskulden för . Diagram 2.2: Statsskulden vid slutet av respektive budgetår i miljarder kronor och i procent av BNP budgetåren 1989/90 1999. Not: Statsskulden redovisad till bokförda värden. Valutaskulden tas upp till aktuellt värde dvs. omräknat med bokslutsdagens valutakurser. 2.3 Statsskuldens sammansättning Upplåning och förvaltning av statsskulden sker i tre skuldslag: Nominell lån i svenska kronor, Reala lån i svenska kronor, Nominella lån i utländska valutor. Skuldens egenskaper bestäms främst av fördelningen mellan de tre skuldslagen samt valet av löptid och förfalloprofil i respektive skuldslag Dessa storheter är styrande för vilken total kostnad och samlad risk som kan förväntas i förvaltningen av statsskulden. Det går också att betrakta och dela in skulden efter de marknader som upplåningen sker på. upplåning inriktas på fyra olika delmarknader; den inhemska nominella värdepappersmarknaden, den inhemska hushållsmarknaden, den inhemska marknaden för realränteob- ligationer och den internationella kapitalmarknaden. Nedan ges en kort redovisning av statsskuldens sammansättning och de tre skuldslagens olika komponenter. Diagram 2.3: Statsskuldens fördelning på de tre skuldslagen vid slutet av budgetåren 1994/95 1999 (miljarder kronor). Nominella lån i svenska kronor utgör traditionellt viktigaste finansieringskälla. Skuldslagets andel har under femårsperio- den uppgått till drygt två tredjedelar av statsskuldsstocken. Merparten av upplåningen sker på den institutionella marknaden genom statsobligatio- ner (lån med löptid ) och statsskuldväxlar (lån med löptid i huvudsak ). Statsobligationer används för att finansiera det långsiktiga upplåningsbehovet och statsskuldväxlar för att parera mer kortsiktiga fluktuationer i lånebehovet. Tillsammans svarar dessa låne- instrument för vid utgången av vilket mot- svarar av statsskulden. Till den institutionella markna- den räknas även dagslånen, deposittransaktioner och repor som används för att hantera de dagliga betalningsflödena till och från staten. I den nominella upplåningen i svenska kronor ingår även upplåningen från hushållen . Hushållsmarknad erbjuder en möjlig- het att differentiera skulden till fler långivare. har upplåningen på hushållsmarknaden minskat kraftigt, från ca 125 miljar- der kronor (av statsskulden) /95 till ca (av statsskulden) . Utveck- lingen förklaras nästan uteslutande av minskade volymer i allemansspar som avskaffades . Premieobligationerna utgör numer basen i hushållsupplåningen och svarade för en upplåning på . Riksgäldsspar, som är en relativt ny upplåningsform, ger hushållen möjligheter till både nominell och real avkastning och omfattar 1999. I Riksgäldskonto sker ingen nyförsäljning . Realräntelån utgör ett viktigt komplement till den nominella upplå- ningen i kronor. Låneformen erbjuder investerare en möjlighet att säkra sig mot inflation genom att tar över inflationsrisken. Ur statens synvinkel och givet en positiv inflationspremie sett över en längre tidsperiod, bör realobligationen kunna utgöra ett kostnadseffektivt komplement till nominella obligationer. Upplåningsformen ger också investerarna och staten ytterligare diversifieringsmöjligheter i sina respektive portföljer. Realobligationer introducerades och voly- men har, sett över femårsperioden, växt snabbt. uppgick stocken realobligationer till vilket motsvarar av statsskulden. Tabell 2.2: Statsskuldens sammansättning fördelat på skuldsslag vid slutet av budgetåren 1994/95 1999 (miljarder kronor respektive procent)*. * Statsskulden till bokfört värde exklusive derivatportfölj. Skuld i utländsk valuta omvärde- rad till valutakurser vid respektive årsslut. ** Inklusive den reala upplåningen (1999) Upplåningen i utländsk valuta har utgjort ett viktigt komplement till upplåningen på den inhemska marknaden, främst då låne- behovet ökar snabbt. Den fyller en viktig strategisk funktion eftersom en närvaro på den internationella kapitalmarknaden bidrar till att bredda investerarbasen och minskar refinansieringsrisken i den svenska statsskulden. Valutaupplåningen kan också bidra till en effektivare in- hemsk upplåning eftersom utländska investerares intresse för svenska statspapper kan förväntas öka efterhand som den svenska marknaden blir alltmer känd. emitterar därför bl.a. enligt det s.k. parallellkonceptet där statsobligationer med exakt samma villkor emitte- ras både i svenska kronor och euro. Valutaupplåning sker genom kapi- talmarknadsupplåning (publika obligationslån), skuldbytesavtal (s.k. kron/valutaswappar), lån riktade direkt mot en investerare (s.k. private placement) och statskuldväxlar i utländsk valuta (commercial papers). I det traditionella skuldbegreppet ingår inte den valutaexponering i ut- ländsk valuta som tas med derivatinstrument. För att få en rättvisande bild av valutaexponering bör därför även de skuld- bytesavtal mellan kronor och utländsk valuta och derivatpositioner som ingåtts i syfte att uppnå avsedd valutafördelning och ränterisk beaktas. Det bör noteras att upplåningsmandat i utländsk valuta avser valutaexponeringen inklusive derivatpositioner. Tabell 2.3: Statsskuldens sammansättning inklusive värdet av derivat- portföljen för kalenderåren 1995 1999 (miljarder kronor). 1995 1996 1997 1998 1999 Nominell skuld i kronor 978 919 912 920 874 andel, procent 70,1 64,7 63,4 62,5 63,6 Realräntelån 16 74 91 94 97 andel, procent 1,2 5,2 6,3 6,4 7,1 Skuld utländsk valuta 402 426 436 459 402 andel, procent 28,8 30,0 30,3 31,2 29,3 Statsskuld inkl. derivat 1 396 1 419 1 439 1 473 1 373 Statsskuld exkl. derivat 1 386 1 412 1 430 1 449 1 374 Andelen upplåningen i utländsk valuta växte snabbt talet, från av statsskulden till av statsskulden /95. Valutaupplåningens andel inklusive derivatportföljen har därefter varit relativt stabil av statsskulden. uppgick valutaupplåningen inklusive derivat- portföljen till vilket motsvarar av statsskulden. 3 Principer och metoder för utvärdering av statsskuldspolitiken I lagen om statens upplåning och skuldförvaltning fastställs att rege- ringen i en skrivelse till skall utvärdera förvaltningen av statsskulden. Tidigare års utvärderingar, som redovisats i budgetpro- positionen, har avsett förvaltningen enligt den ansvarsfördelning och den målformulering som gällde t.o.m. . De kvantitativa utvärdering- arna av upplåningen på den inhemska nominella marknaden och på den internationella kapitalmarknaden har då skett med hjälp av två, av Riks- gäldskontorets styrelse fastställda, riktmärkesportföljer. Dessa portföljer avspeglade en hypotetisk, standardiserad upplåningsstrategi. I riktmär- kesportföljen för den inhemska nominella kronskulden har tidigare såväl hushållsupplåningen som in- och utlåning till statliga myndigheter ingått. Resultaten utvärderades som skillnaden mellan kost- naden för den faktiska skulden och kostnaden för riktmärkesportföljen. Årets utvärdering är den första som tar sikte på den målformulering och ansvarsfördelning som gäller från och som lades fast av . Enligt beslut skall utvärderingen av statsskuldspolitiken ske på flera nivåer. Regeringens utvärdering skall således avse såväl de beslut som fattas av som de beslut som fattas på operativ nivå. Dessutom skall en utvärdering av regeringens övergripande riktlinjer ingå som en del i skrivelsen till . Den operativa förvaltningen gentemot fastställda riktmärken utvärderas i relativa termer. Detta innebär att kostnaderna i den faktiska skulden jämförs med kostnaderna för respektive riktmärke, med beaktande av risk. Bedömningen av regeringens riktlinjer och beslut om riktmärken utvärderas däremot i absoluta termer, dvs. utan att kostnader jämförs relativt en preciserad riktmärkesportfölj. Absoluta kostnader kan mätas i exempelvis kronor eller som en räntesats. Eftersom den kvantitativa utvärderingen inte fångar alla aspekter av förvaltningen, är det nödvändigt att den kvantitativa utvärderingen kompletteras med en utvärdering ur ett kvalitativt perspektiv. Målet för statens upplåning och förvaltning av statsskulden är långsik- tigt. Det är därför naturligt att utvärderingen sker i ett sådant tidspers- pektiv och på ett sådant sätt att tillfälliga variationer i resultatet utjämnas. Regeringen har därför funnit det lämpligt att tillämpa femåriga utvärderingsperioder. Avgörande för vilka kostnader och risker som uppstår i förvaltningen av statsskulden är besluten om skuldens fördelning på olika skuldslag och löptiderna för dessa. Det innebär att kostnaderna för och risken i statsskulden i mycket stor utsträckning bestäms i regeringens beslut om riktlinjer och beslut om delriktmärken. Resultaten i den operativa förvaltningen mot delriktmärkena utgör det tydligaste måttet på förvaltningens effektivitet, men är i sammanhanget underord- nade de mer övergripande besluten. 3.1 Principer för utvärdering av regeringens beslut I regeringens proposition om förvaltningen av statsskulden (prop. 1997/98:154) diskuteras inte vilka metoder som skall användas vid ut- värderingen av regeringens riktlinjer. har på uppdrag av regeringen och i samråd med i rapporten der för utvärdering av regeringens beslut om riktlinjer för statsskuldens förvaltning (Fi dnr 1999/2025), lämnat förslag till modell för en sådan utvärdering. Regeringens beslut skall ange övergripande riktlinjer för hur statsskul- den skall vara sammansatt, t.ex. riktmärken för fördelningen mellan framför allt nominell upplåning, real upplåning och valutaupplåning. Kontorets förvaltning kan sedan utvärderas gentemot kostnaden för upp- låning enligt det riktmärke som regeringen beslutat. Det finns inga motsvarande riktlinjer för regeringens beslut. har endast angett ett mål för statsskuldspolitiken. Det är därmed inte möjligt att kvantitativt bedöma om målet har uppfyllts. Det vore heller inte ändamålsenligt att lade fast riktlinjer för regeringens beslut liknande de som regeringen sedan skall besluta om. Flexibiliteten i systemet skulle minska. Sannolikt skulle regeringen med ett sådant system i huvudsak upprepa riktlinjer. Det skulle ge små möjligheter att utvärdera regeringens beslut. Utgångspunkten för utvärderingen av regeringens riktlinjebeslut bör således vara att det inte finns någon motsvarighet till de preciserade rikt- märkesportföljer som används vid utvärderingen av . Regeringens beslut bör i stället utvärderas direkt mot målet att minimera kostnaderna för förvaltningen av statsskulden med beak- tande av risk. Det handlar då inte om en jämförelse relativt ett riktmärke utan om att besvara frågan om kostnaderna mätta i absoluta termer mini- merats. Ett krav på en sådan ansats är att utvärderingen styrs av principer som lagts fast i förväg. I annat fall riskerar utvärderingen att bli godtycklig. Det går alltid att i efterhand konstruera andra riktlinjer som skulle ha gett lägre uppmätta kostnader. Utvärderingen måste göras i ljuset av den kunskap som fanns vid tid- punkten för beslutet. En metod är att utgå från ett antal stiliserade, men tydligt differentierade skuldportföljer. Alternativen bör konstrueras i syfte att belysa de avvägningar beträffande förväntad kostnad och risk som måste göras. En av de analyserade portföljerna bör vara en status quo-portfölj som beskriver egenskaperna hos skulden i utgångsläget, dvs. beskriver portföljen under antagande om i princip oförändrade riktlinjer. De överväganden som ligger bakom beslut om att välja en av de analyse- rade portföljerna bör sedan tydligt redovisas, särskilt i förhållande till status quo-portföljen. Övervägandena vad gäller kostnader och risktagande bör vara av lång- siktig, strategisk karaktär för att överensstämma med målet om att lång- siktigt minimera kostnaderna för skuldförvaltningen. Kortsiktiga bedöm- ningar om utvecklingen av räntor och växelkurser bör inte vägas in i valet av riktlinjer. Sådana bedömningar bör i tillämpliga fall göras av inom ramen för de beslutade riktlinjerna.