prop · GN0364 · 2000-01-01 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: De svenska regler som föranleds av åtagandet enligt artiklarna 40 och 41 i och artikel 14 i det svensk-danska polissamarbetsavtalet vad gäller vapen, hör systematiskt inte hemma i den nya lagen om internationellt polisiärt sam- arbete. Denna fråga bör i stället regleras i vapenlagen (1996:67) i form av en rambestämmelse som kan ligga till grund för mer preciserade för- ordningsbestämmelser, såväl inom ramen för nu aktuellt polissamarbete eller samarbete mellan tullförvaltningar enligt den s.k. II- konventionen som inom ramarna för framtida liknande samarbetsavtal. Således bör regeringen i 11 kap. 1 § f vapenlagen, bemyndigas att förordna att lagen inte skall gälla i fråga om skjutvapen och ammunition som en företrädare för en främmande stats myndighet medför vid tillfällig tjänstgöring i Det behov av att medföra tjänstevapen som svenska tjänstemän kan tänkas komma att ha med anledning av fortsatt övervakning och fortsatt förföljande in på andra staters områden, torde kunna tillgodoses inom ramen för gällande lag. 7.10 Svensk jurisdiktion för brott som begås av svenska tjänstemän vid gränsöverskridande polissamarbete 7.10.1 och det svensk-danska polissamarbetsavtalet Enligt artikel 42 i åtar sig medlemsstaterna att i samband med gränsöverskridande övervakning och förföljande likställa utländska polismän med sina egna polismän i händelse av att de skulle begå brottsliga handlingar. En motsvarande regel finns i artikel 11 i det svensk-danska polissamarbetsavtalet. 7.10.2 Gällande rätt Svenska polismän är vid myndighetsutövning underkastade särskilt straffrättsligt ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § (BrB). Därutöver är svenska poliser underkastade ansvar för bl.a. mutbrott enligt 20 kap. 2 § samt brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § , utan att det är en förutsättning att de handlar vid myndighetsutövning. För brott som har begåtts utomlands skall dömas efter svensk lag och vid svensk domstol om gärningsmannen är svensk eller har hemvist här eller är utlänning som inte har hemvist här, men som efter brottet har blivit svensk medborgare eller har tagit hemvist i riket. Samma sak gäller för medborgare i ett annat nordiskt land som finns här i riket eller för annan utlänning som finns här om det på brottet kan följa fängelse enligt svensk lag. Det nu sagda är förknippat med villkoret att gärningen i princip skall vara straffbar på gärningsorten och att strängare påföljd inte kan utdömas här än vad som följer av gärningsortens lag. Detta följer av 2 kap. 2 § . För vissa särskilda brottsplatser, personkategorier eller gärningstyper eller om brottet har riktat sig mot särskilt angivna svenska intressen eller är särskilt grovt kan dock, enligt 2 kap. 3 § , dömas enligt svensk lag även om kravet på straffbarhet på gärningsorten inte är uppfyllt eller dömas till en strängare påföljd än vad gärningsortens lag föreskriver. Ett exempel på det är när ett brott har begåtts av någon som tillhör försvarsmakten när en avdelning har befunnit sig utomlands. Bestämmelsen i 2 kap. 3 § gäller också om brottet har begåtts vid tjänstgöring utomlands av någon som är anställd i utlands- styrkan inom Försvarsmakten. har godkänt regeringens förslag att motsvarande skall gälla också om brottet har begåtts utom riket av en person som tillhör Polisens utlandsstyrka (prop. 1999/2000:1, utg. omr 4, bet. 1999/2000:JuU1, rskr. 1999/2000:78). Vidare föreskrivs i 2 kap. 5 § andra stycket att det krävs ett särskilt förordnande från regeringen eller myndighet som regeringen har bestämt för att åtal skall få väckas för ett brott som har begåtts utom- lands (åtalsförordnande). I vissa speciella fall får dock åtal väckas utan åtalsförordnande. Det gäller bl.a. om brottet har begåtts vid tjänstgöring utomlands av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvars- makten. har godkänt regeringens förslag att mot- svarande skall gälla också om brottet har begåtts utom riket av en person som tillhör Polisens utlandsstyrka (prop. 1999/2000:1, utg. omr 4, bet. 1999/2000:JuU1, rskr. 1999/2000:78). 7.10.3 Överväganden och förslag Regeringens förslag: Svensk domstol skall vara oinskränkt behörig att pröva åtal om brott som har begåtts i tjänsten utom riket av någon som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överens- kommelse som har träffat. Vidare skall åtal kunna väckas här utan föregående åtalsförordnande. Promemoriornas förslag: Promemoriorna innehåller inte något förslag som motsvarar regeringens. Remissinstanserna: Riksåklagaren, , Datainspek- tionen, , och har beretts tillfälle att yttra sig under hand. De har inte framfört någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: och det svensk-danska polissamarbetsavtalet förutsätter att den stat som tar emot tjänstemän från en annan stat, jämställer den andra statens tjänstemän med sina egna polismän vad gäller straffrättsligt ansvar. Något åtagande att oinskränkt kunna åtala och döma sina egna tjänstemän för gärningar i samband med att dessa utför uppgifter i den andra staten finns inte. Mot bakgrund av att i princip inte lämnar ut svenska medborgare, och att konvention om överförande av lagföring i brottmål är tillämplig endast i förhållande till ett fåtal av Schengenstaterna, bör en sådan anpassning ändå ske. De gärningar som är straffbelagda i 20 kap. 1 § är straff- bara enligt svensk lag oavsett var de begås. Med myndighetsutövning torde emellertid avses endast utövning av svensk myndighet. Gärningarna kommer därför alltid, med tillämpning av 2 kap. 3 § 4, att vara brott mot , varav följer att det i 2 kap. 2 § uppställda kravet på dubbel straffbarhet inte gäller. (En kommentar, 1998, s. Vidare torde brott som avses i 20 kap. 1 § som har begåtts av svenska poliser, tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän ofta omfattas av undantaget från kravet på åtalsförordnande, eftersom dessa tjänster ofta förutsätter svenskt medborgarskap (2 kap. 5 § andra stycket 5 ). En svensk polis, tulltjänsteman eller kustbevakningstjänsteman kan således ofta utan åtalsförordnande åtalas och dömas i för ett tjänstefel eller grovt tjänstefel som han eller hon har begått i utlandet. Det kan emellertid förekomma fall där dessa undantagsbestämmelser inte är tillämpliga, därför att den svenska tjänstemannen inte är medborgare i eller någon av de andra stater som räknas upp i 2 kap. 5 § andra stycket 5 . När det gäller andra brott enligt 20 kap. , eller t.ex. misshandel (3 kap. 5 § BrB) eller vållande till annans död (3 kap. 7 § BrB) som en svensk tjänsteman har begått i tjänsten i samband med gränsöverskridande arbetsuppgifter i en annan Schengenstat finns ett krav på dubbel straffbarhet enligt huvudregeln i 2 kap. 2 § . De brott som en svensk tjänsteman kan göra sig skyldig till i tjänsten i samband med gränsöverskridande arbetsuppgifter, torde i regel vara straffbara i de flesta stater. Det kan emellertid inte uteslutas att kravet på dubbel straffbarhet kan medföra att svensk domstol inte är behörig att döma. Vidare skulle det i vissa sådana fall, även i den mån svensk domstol är behörig, komma att krävas åtalsförordnande. Situationer där svenska polismän undgår lagföring för brottsliga gärningar som de har begått utomlands i tjänsten om än undantagsvisa måste undvikas. En anpassning skall därför ske av de nu aktuella lagbestämmelserna. Brott som har begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom försvarsmakten eller i polisens utlands- styrka omfattas inte, som framgått i avsnitt 7.10.2, av kravet på dubbel straffbarhet och åtalsförordnande (2 kap. 3 § 3 respektive 5 § 3 BrB). Alla typer av brott kan därför bli föremål för lagföring i utan föregående åtalsförordnande. Det hänger samman med att dessa tjänste- män är placerade i den främmande staten och att de i enlighet med internationella åtaganden åtnjuter immunitiet där. De svenska tjänstemän som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt eller det svensk-danska polissamarbetsavtalet i andra stater, kommer däremot att göra det endast , i samband med ett visst uppdrag, för att därefter återvända till . Svensk domstols behörighet att döma och undantaget från kravet på åtalsförordnande, bör därför begränsas till att avse gärningar som har begåtts i tjänsten. 8 Schengens informationssystem 8.1 Översiktligt om SIS Schengens informationssystem (SIS), är ett datasystem som är uppbyggt som ett spanings- och efterlysningshjälpmedel. Datasystemet SIS skall bestå av dels en nationell enhet, som är ett nationellt register, för varje Schengenstat (det s.k. N.SIS), dels en central teknisk stödfunktion (det s.k. C.SIS). Med hjälp av C.SIS kommer varje Schengenstats nationella register att innehålla uppgifter som är identiska med uppgifterna i de andra staternas nationella register. Varje Schengenstat använder sedan sitt nationella register för de sökningar som reglerar. Detta framgår av artiklarna 92 93 i . SIS utgör ett medel för att genomföra många av de kompensatoriska åtgärder som förutsätter och ett medel för att i praktiken underlätta det internationella samarbetet, exempelvis vad gäller ömsesidig rättslig hjälp och utlämning. I SIS kan varje Schengenstat föra in uppgifter om personer, fordon eller föremål som är efterlysta eller på annat sätt eftersökta, med en begäran om att någon särskild åtgärd som anges i skall vidtas med personen i fråga om han eller hon påträffas, vid en gränskontroll eller inom ett Schengenland. En sådan begäran kallas i för rapport, och den begärande staten rapporterande stat. bestämmelser reglerar vilka åtgärder man kan begära genom SIS. Däremot ålägger den inte medlemsstaterna att utföra sådana åtgärder åt varandra. Vilka åtgärder som får utföras avgörs enligt varje Schengenstats nationella rätt. Här följer en kort presentation av de åtgärder som får begäras i SIS och de svenska regler som svarar mot åtgärderna. (En utförlig presentation av de åtgärder som får begäras i SIS och de svenska reglerna om registrering finns i avsnitt 8.3.1.) Efterlysning för förvarstagande för utlämning Enligt artikel 95 får en efterlysning med begäran om att den efterlyste personen skall tas i förvar för utlämning registreras i SIS. Verkställighet av en sådan begäran styrs i svensk rätt av reglerna om s.k. provisoriskt anhållande i lagen (1957:668) om utlämning för brott och lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Spärrlista I finns en spärrlista över personer som den rapporterande staten begär skall nekas tillträde till eller uppehållstillstånd inom Schengenområdet (artikel 96). Registrering på spärrlistan är en av de avvisningsgrunder som anger i artikel 5. Någon motsvarande avvisningsgrund finns inte . I avsnitt 6.3.3 finns ett förslag om en ändring i 4 kap. 1 § utlänningslagen för att anpassa lagstiftningen till artikel 5. Därigenom blir även registrering på spärrlistan formellt grund för avvisning. Det bör dock framhållas att avvisning inte föreslås bli obligatorisk, utan det ankommer på de tillämpande myndigheterna att avgöra om utlänningen skall avvisas med stöd av bestämmelsen eller inte. Det finns vidare möjlighet att begära uppgifter om uppehållsort eller hemvist beträffande försvunna personer (artikel 97) samt vittnen, åtalade som ålagts att infinna sig vid domstolsförhandling eller personer som skall dömas till påföljd för brott eller inställa sig för att avtjäna ett frihetsstraff (artikel 98). Uppgifter om uppehållsort eller hemvist är i regel offentliga enligt svensk rätt, varför det normalt sett inte finns några hinder att lämna ut dem till andra stater. Tillfälligt omhändertagande Enligt artikel 97 är det möjligt att begära tillfälligt omhändertagande av en person med hänsyn till dennes eller annans säkerhet. I kan sådana framställningar endast i begränsad utsträckning verkställas. Enligt polislagen (1984:387) får polisen omhänderta den som kan antas vara under som anträffas under förhållanden som uppenbart innebär överhängande allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling (12 §) samt omhänderta en okänd person om det finns anledning att anta att han eller hon är efterspanad eller efterlyst och med stöd av lag skall berövas friheten, exempelvis för att vederbörande avvikit från ett sjukhus för psykiatrisk tvångsvård (14 §). Däremot saknas det enligt svensk rätt möjlighet att omhänderta exempelvis den som är och efterlyst som försvunnen. I ett sådant fall kan en begäran om omhändertagande således inte verkställas. Dold övervakning En begäran om dold övervakning och särskild kontroll av personer och fordon får enligt artikel 99 i göras under vissa angivna omständigheter i syfte att bekämpa brottslighet och förebygga hot mot den allmänna säkerheten, eller avvärja fara för statens inre och yttre säkerhet. En begäran om dold övervakning går ut på att vissa uppgifter påträffande av personen eller fordonet samt omständigheter kring påträffandet, plats m.m. för undersökningen, resväg och mål för resan, personer i sällskapet, fordon, transporterade föremål skall inhämtas och översändas till den rapporterande staten. Dessa uppgifter torde ofta motsvara uppgifter som får behandlas enligt polisdatalagens (1998:622) regler om kriminalunderrättelseverksamhet (se avsnitt 8.3.2). Sådana uppgifter får lämnas ut till utländska myndigheter eller mellanfolkliga organisationer om det följer av en internationell överenskommelse som efter godkännande har tillträtt. Särskild kontroll enligt artikel 99 torde i svensk rätt närmast motsvara husrannsakan och kroppsvisitation i (RB) samt regeln om kroppsvisitation i 19 § andra stycket polislagen (1984:387). Reglerna i RB om husrannsakan och kroppsvisitation förutsätter bl.a. att det finns en konkret brottsmisstanke. Beslut om sådana tvångsåtgärder fattas i regel av en åklagare. När det gäller en utländsk begäran om en sådan åtgärd förutsätts dessutom en framställning om internationell rättslig hjälp. I praktiken kommer särskild kontroll enligt artikel 99 i Schengen- konventionen därför inte att kunna verkställas i . En sådan begäran kommer i stället att behandlas som en begäran om dold övervakning, i enlighet med artikel 99.5. Efterlysning av föremål Fordon eller föremål som får efterlysas med begäran om att de skall tas i beslag eller kunna användas som bevismaterial i rättegång i brottmål (artikel 100), kan omhändertas m.m. inom ramen för lagen (1975:295) om användning av tvångsmedel på begäran av främmande stat. De bestämmelserna föreslås bli överförda till en ny lag om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (Ds 1999:56). SIRENE-kontorens roll När en polis, tulltjänsteman eller en kustbevakningstjänsteman vid sökning i SIS i samband med en kontroll finner att det finns en fram- ställning beträffande en person, ett fordon eller ett föremål skall den rapporterande staten i regel underrättas om detta. Det kan också före- komma att handläggningen förutsätter att kompletterande upplysningar översänds till den anmodade staten. Det kan exempelvis röra sig om fotografier, fingeravtryck och annan information som faller under det informationsutbyte inom det polisiära samarbete som får ske enligt artiklarna 39 och 46. Vid sådana kompletterande underrättelser m.m. tas kontakter direkt mellan de s.k. SIRENE-kontoren i de två berörda staterna via telefax, e-post eller annat kommunikationsmedel; informationen förmedlas alltså inte via SIS. (är en förkortning för Supplementary Information Requested at the National Entry.) SIRENE-kontoren, som regleras i artikel 108 är den myndighet i varje Schengenstat som har huvudansvaret för det . Det är som registrerar statens rapporter i SIS. Varje Schengenstats SIRENE-kontor är vidare den statens enda kontaktpunkt vad gäller SIS. 8.2 Nationell rätt styr Nationell rätt styr registrering i SIS på så sätt att en rapport får registreras endast om det är förenligt med nationell rätt i den rapporterande staten. Den rapporterande Schengenstaten ansvarar för uppgiftens riktighet och aktualitet samt för att den lagligen kan registreras. Också när det gäller verkställighet av en begärd åtgärd styr nationell rätt. En rapport i SIS utgör inte någon självständig grund för att utföra en åtgärd som begärs. Som framgått får en sådan åtgärd verkställas endast om det är förenligt med nationell rätt i den Schengenstat där personen, fordonet eller föremålet påträffas. Om en stat bedömer att en begäran enligt artikel 95 (förvarstagande för utlämning), artikel 97 (begäran om omhändertagande eller uppgift om vistelseort) eller artikel 99 (hemlig övervakning eller särskild kontroll) är oförenlig med dess nationella rätt kan den låta rapporten i det nationella registret åtföljas av ett påpekande om att det begärda förfarandet inte kommer att verkställas på dess territorium. Staten har dessutom möjlighet att i sitt nationella register låta en rapport följas av ett förbud mot verkställighet, en s.k. flagga. Det får till följd att polismannen, tulltjänstemannen osv., som utför kontrollen i SIS, inte kommer att kunna se dessa uppgifter i registret. 8.3 Ny lag om Schengens informationssystem 8.3.1 Några utgångspunkter En medverkan i såvitt gäller SIS kräver att det byggs upp en sådan nationell enhet som anges i artikel 92 i Schengen- konventionen, dvs. ett nationellt register. Det kommer att innehålla upp- gifter om personer, fordon och vissa föremål. Inledningsvis ges här en översiktlig presentation av den svenska lag- stiftningen avseende behandling av personuppgifter. I avsnitt 8.3.2 följer en genomgång av de olika slag av uppgifter som får registreras i SIS och de svenska regler som gäller för respektive uppgiftskategori. Eftersom föreskriver att nationell rätt styr vad som får registreras i SIS, är de nationella svenska reglerna av betydelse för vad får registrera. Däremot är skyldigt att ta emot uppgifter i det som har registrerats av en annan Schengenstat, i enlighet med dess nationella rätt, även om det inte är tillåtet att registrera uppgifterna enligt svensk rätt. Behandlingen av personuppgifter såvitt är relevant i detta sam- manhang regleras i personuppgiftslagen (1998:204), polisdatalagen (1998:622), lagen (1998:620) om belastningsregister och lagen (1998:621) om misstankeregister (prop. 1997/98:44, bet.1997/98:KU18, rskr. 1997/98:180 samt prop. 1997/98:97, bet. 1997/98:JuU20 rskr. 1997/98:276). Personuppgiftslagen innehåller allmänna regler för behandling av personuppgifter och gäller om det inte finns avvikande bestämmelser i någon annan lag. För behandling av personuppgifter i polisens verksam- het finns därutöver regler i polisdatalagen, lagen om belastningsregister och lagen om misstankeregister. Vidare regleras tullens möjlighet att samla och bearbeta uppgifter i dataregister i vissa avseenden i lagen (1997:1058) om register i Tull- verkets brottsbekämpande verksamhet. Den lagen överensstämmer i allt väsentligt i relevanta delar med polisdatalagen och berörs inte vidare nedan. Personuppgiftslagen I personuppgiftslagen (1998:204) genomförs och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. Syftet med direktivet är att det skall skapas en gemensam hög nivå på integritetsskyddet, vilket i sin tur skall leda till att personuppgifter skall kunna flöda fritt mellan EU:s medlemsstater. Dessa får inom den ram som anges i direktivet närmare precisera villkoren för när behandling av personuppgifter får förekomma. Sådana preciseringar får dock inte hindra det fria flödet av personuppgifter inom unionen. Direktivet är inte tillämpligt på sådan behandling av personuppgifter som faller utanför gemenskapsrätten (exempelvis den som gäller allmän säkerhet, statens säkerhet eller statens verksamhet på straffrättens område). Den svenska personuppgiftslagen är dock generellt tillämplig och omfattar även sådant som faller utanför gemenskapsrätten, i den mån det inte finns särreglering i andra författningar. Lagen innehåller de generella regler som följer av EG-direktivet i fråga om vilka krav som ställs vid behandling av personuppgifter, när sådan behandling är tillåten, information till den registrerade, korrigering av personuppgifter, säker- heten vid behandlingen m.m. Personuppgiftslagen innehåller generella riktlinjer för all behandling av personuppgifter. Begreppet behandling av personuppgifter omfattar i stort sett allt man kan göra med sådana uppgifter, exempelvis samla in, söka, bevara och sprida uppgifter. Lagen omfattar behandling av person- uppgifter som är helt eller delvis automatiserad, dvs. i första hand datoriserad. Även behandling av sådana uppgifter kan dock omfattas av lagen, nämligen om uppgifterna skall ingå i en strukturerad samling av personuppgifter vilka är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. En personuppgiftsansvarig skall se till att personuppgifter behandlas bara om det är lagligt och alltid behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed, att personuppgifter samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål samt inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket de samlades in, att de personuppgifter som behandlas är adekvata och relevanta i förhållande till ändamålen med behandlingen, att inte fler personuppgifter behandlas än som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen, att de personuppgifter som behandlas är riktiga och om nödvändigt aktuella, att alla rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ända- målen med behandlingen samt att personuppgifter inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Vidare reglerar personuppgiftslagen, som nämnts, när behandling av uppgifter är tillåten. Detta är i princip fallet när den registrerade har lämnat sitt samtycke eller när behandlingen är nödvändig av olika angivna skäl, bl.a. för att den personuppgiftsansvarige skall kunna full- göra en rättslig skyldighet, för att en arbetsuppgift av allmänt intresse skall kunna utföras eller den personuppgiftsansvarige eller tredje man till vilken personuppgifter lämnas skall kunna utföra en arbetsuppgift i sam- band med myndighetsutövning. Slutligen bör nämnas att det enligt personuppgiftslagen är förbjudet för andra än myndigheter att behandla personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål, straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden. Det finns dock ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att med- dela föreskrifter om undantag från det förbudet. Polisdatalagen Polisdatalagen (1998:622), PDL, utgår från personuppgiftslagen och innehåller endast de särbestämmelser som är nödvändiga för polisens verksamhet. Polisdatalagen innehåller både allmänna regler om behand- ling av personuppgifter i polisiärt arbete och regler om vissa särskilda register. För sådan behandling av personuppgifter som sker med stöd av lagen om belastningsregister eller lagen om misstankeregister, gäller inte polisdatalagen. Polisdatalagen gäller vid behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säker- heten, hindra störningar därav samt ingripa när något sådant inträffat eller bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. Den innehåller även särskilda regler om behandling av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet. Slutligen innehåller polisdatalagen också särskilda bestämmelser om vissa register som förs med hjälp av automatiserad behandling, dvs. Dessa register är kriminalunderrättelseregister, register med uppgifter om DNA-analyser i brottmål, fingeravtrycks- och signalementsregister samt .