prop · GN0373 · 2000-01-01 00:00:00 — Detta begränsar starkt möjligheten att bedriva jakt på marken. För- svarsmakten har därför beslutat att jakten skall upplåtas till jaktklubbar, i vilka anställning vid ett militärt förband är ett krav för medlemskap. En- ligt utredningen bör emellertid en allmän princip vara att statligt ägd mark skall vara öppen inte bara för statligt anställda, utan även för all- mänheten när så är möjligt. Även om det råder speciella förhållanden på Försvarsmaktens mark, bör det enligt utredningen vara möjligt att hitta lösningar som tillåter allmänheten att jaga där. Enligt utredningen bör jakten även i fortsättningen administreras av jaktklubbar med nära an- knytning till förbanden i landet. Även de som inte är anställda vid svarsmakten skulle emellertid kunna bli medlemmar i dessa klubbar och bedriva jakt under överinseende av de försvarsanställda medlemmarna. En sådan ordning innebär att delar av medlemmarna skulle kunna vara marklösa jägare boende inom förbandets närområde. Försvarsmakten bör enligt utredningen få i uppdrag att utforma regler som gör det möjligt för allmänheten att jaga på den statliga mark som disponeras av Försvars- makten. förfogar över ca 540 000 ha jaktbar mark, vilken också används för jakt. Det som finns i vissa stift är utrymme för ytterligare jägare i befintliga jaktlag. När det gäller mark som förvaltas av kommunerna gäller däremot en- ligt utredningens enkät att jaktbar mark inte alltid utnyttjas. Mycket tyder emellertid på att de marker som det är fråga om är svåra att göra tillgäng- liga för jägarna, eftersom de ofta är tätortsnära och ingår i fritids- och rekreationsområden eller naturreservat. Den kommunala marken är såle- des i det närmaste fullt utnyttjad och det finns endast ett litet utrymme för fler jakttillfällen. Utredningen noterar att flera kommuner upplåter jakträtten till före- ningar med anknytning till en jägarorganisation. Ändamålet med ett så- dant samarbete torde i flertalet fall vara att bereda föreningen ökade möj- ligheter att utbilda jaktintresserade personer i jakt och viltvård. Mot att få nyttja den kommunala marken ansvarar fortbildning av jägare. Ofta ansvarar föreningen också för erforderligt fältarbete med viltvården. Utredningen anser det vara önskvärt att flera kommuner använder sin jaktbara mark på detta sätt till gagn för presum- tiva och marklösa jägare inom kommunen. Förutom att man ger kom- munmedlemmarna möjlighet att bedriva en meningsfull och berikande friluftsaktivitet kan kommunen dra fördelar av ett sådant förfarande. Kommunerna kan på ett, från både ekonomisk och praktisk synpunkt, fördelaktigt sätt avlastas det viltvårdsansvar som åvilar markägaren. De sex största skogsbolagen förfogar enligt utredningen över drygt 11 miljoner ha jaktbar mark. En fjärdedel av jaktmarken utnyttjas av anställ- da, medan resten är upplåten till utomstående. All jaktmark är således upplåten, men det finns enligt många av bolagen utrymme för fler jägare i befintliga jaktlag. Även fastigheter som ägs av enskilda utnyttjas i mycket hög grad för jakt. Huvuddelen av den inte utnyttjade marken ingår i fastigheter med mycket liten areal. Sådan mark är svår att utnyttja för jakt utan samver- kan med andra fastigheter. De som inte upplåter sin mark för jakt torde endast i mycket liten grad vara intresserade av att göra sådana upp- låtelser. Enligt utredningen finns det vare sig skäl eller möjligheter att vidta några åtgärder när det gäller dessa fastigheter. Remissinstanserna delar i huvudsak utredningens slutsatser och förslag när det gäller behovet av ytterligare jaktmark. Försvarsmakten och Forti- fikationsverket anser dock att av hänsyn till militär säkerhet och sekretess bör de som har rätt att jaga och fiska på också ha anknytning till de verksamheter som bedrivs där. Tillgång till jakt är rekryteringsbefrämjande för försvaret. Endast en mindre del av de intresserade kan dock beredas plats i de ca 50 befintliga jaktklubbar som jakten är upplåten till. har dock öppnats en möjlighet för försvarsanställda att delta i de kortjakter som klubbarna anordnar. Det innebär att ett jaktkort löses för varje jaktdag. Sådan kortjakt skulle kunna vara öppen även för allmänheten. Regeringen delar utredningens uppfattning att den tillgängliga jaktmar- ken är i stort sett helt utnyttjad. Visst utrymme för ytterligare upplåtelser kan finnas på den mark som används för militära ändamål. Mot bakgrund av vad Försvarsmakten och uttalat är det inte möjligt att utan vidare upplåta försvarets mark till ytterligare jakt. Däremot finns det anledning för försvaret och jägarorganisationerna att inleda ett samar- bete för att kunna utnyttja de möjligheter till kortjakt för allmänheten som redovisas i remissvaren. När det gäller den övriga offentligt ägda marken, liksom bolags- och privatmarken, kan ytterligare jakttillfällen skapas i huvudsak endast ge- nom att fler jägare bereds möjlighet att jaga på redan upplåten mark och genom en mer effektiv förmedling av jakttillfällen. Vad först gäller möjligheterna att öka antalet jägare på redan upplåtna marker finns flera vägar att gå. Mycket skulle vara vunnet om framför allt de större markägarna i förs- ta hand upplät sina marker till jaktföreningar i stället för till enskilda per- soner. Ett sådant förfarande skulle verksamt kunna bidra till att fler jägare bereddes möjlighet att jaga och också öka andelen kvinnor och ungdomar bland jägarna. Upplåtelser till föreningar i stället för till enskilda kan förutsättas leda till ett mer effektivt utnyttjande av jaktmarken inte minst genom att föreningsmedlemmarna kan ha skilda jaktintressen som kan utövas oberoende av varandra. Det är följaktligen angeläget att få till stånd fler upplåtelser till jaktföreningar av olika slag. Det bör vara en uppgift för jägarorganisationerna att verka för att så sker. Som redan nämnts är en sådan utveckling också redan inledd genom att flera kommuner upplåter jakt till föreningar med anknytning till jägarorganisationerna. När det gäller upplåtelser till enskilda personer visar erfarenheterna att det är svårt att förmå befintliga jaktlag att ta in nya medlemmar i laget, även när någon medlem slutat jaga. Ett faddersystem, dvs. en etablerad jägare tar sig an en nybliven jägare, kan vara en väg att slussa in nya medlemmar i ett jaktlag. Att utveckla sådana system och att allmänt verka för en attitydförändring inom jaktlagen bör också vara en uppgift för jägarorganisationerna. Vad därefter gäller en effektiv förmedling av jakttillfällen bör arbetet med en sådan förmedling bedrivas vidare enligt den modell som anvisa- des när den nuvarande jaktlagen beslutades (prop. 1986/87:58, bet. 1986/ 87:JoU15, rskr. 1986/87:190). Det innebär att uppgiften att samla upp ut- budet av jaktmöjligheter och svara för förmedling av bl.a. korttidsjakt bör anförtros lokala samrådsgrupper som bildas på initiativ av kommunerna eller jägarorganisationerna. Regeringen anser följaktligen att det i hög grad är en uppgift för jägar- nas organisationer att verka för att nyblivna jägare ges tillgång till jakt- möjligheter. I det följande kommer regeringen att ta ställning till vilka principer som bör gälla för bidrag ur den fond som i fortsättningen före- slås få beteckningen Viltvårdsfonden. När bidrag ur fonden lämnas till jägarorganisationerna bör en av beräkningsgrunderna vara vilka ansträngningar som organisationen gjort för att generellt öka antalet jakttillfällen och antalet upplåtelser till föreningar, utveckla fadderverksamheten och organisera förmedling av jakttillfällen. Avgifter för upplåtelse av rätt till jakt Enligt regeringens uppfattning bör så många som möjligt ges tillfälle att utnyttja de goda förutsättningar till jakt som vårt land erbjuder. Den som vill jaga och har kunskapsmässiga förutsättningar för detta skall inte be- höva bli utestängd från jakt av enbart ekonomiska spärrar. För att få ett folkligt deltagande i jakten måste priserna på nyttjanderätt till jakt hållas på en godtagbar nivå. Utredningen har därför gjort en omfattande under- sökning för att ta reda på vilka priser som gäller vid upplåtelse av jakt . Genom att jämföra resultatet från de undersökningar som tidigare utredningar låtit göra, kommer utredningen fram till att nuvarande avgifter ligger på en rimlig nivå eftersom prisutvecklingen har följt konsumentprisindex. Mot bakgrund av de gällande prisnivåerna i landet och de värderings- mallar som markägare och jägare utarbetat gemensamt, bör enligt utred- ningen en god grund vara lagd för en fortsatt sund prisutveckling på jakt- rättsupplåtelser. Markägarna och jägarna har också utarbetat standardav- tal för sådana upplåtelser. Med ledning av det materialet är det enligt ut- redningen möjligt för såväl markägare som för jägare att komma fram till en rimligt avgiftsnivå vid upplåtelse av jakträtt. Regeringen instämmer i utredningens överväganden. Det bör vara en uppgift för markägarnas och jägarnas organisationer att gemensamt verka för att prisnivån på jakträttsupplåtelser även fortsättningsvis förblir på en godtagbar nivå. Anbudsförfarande vid jakträttsupplåtelser Utredningen har haft i uppdrag att utreda om metoden med anbudsförfa- rande vid jakträttsupplåtelser kan avskaffas. Genom enkäter har utred- ningen funnit att inte något av de tillfrågade skogsbolagen tillämpar an- budsförfarande. Av landets tretton stift är det endast ett stift som delvis tillämpar denna metod. Bland kommunerna förekommer anbudsförfaran- de, men det får anses vara ovanligt. Utredningens enkät till enskilda fas- tighetsägare visar att metoden med anbudsförfarande är mycket ovanlig även här. Utredningen drar därför den slutsatsen att metoden med an- budsförfarande är ytterst ovanlig . Det finns därför inte skäl att före- slå några särskilda åtgärder för att åstadkomma en förändring. Anbuds- förfarandet är så ovanligt att det dessutom torde vara i det närmaste omöjligt att utvärdera eventuella åtgärder mot förfarandet. Regeringen delar uppfattningen att några särskilda åtgärder inte behö- ver vidtas vad gäller anbudsförfarande vid jakträttsupplåtelser. 9 Jakt på allmänt vatten Regeringens bedömning: Bestämmelserna om upplåtelse av rätt till jakt på allmänt vatten bör inte ändras. Det ankommer på länsstyrelserna att avgöra jaktens omfattning och om jakt på allmänt vatten bör tillåtas i större utsträckning än . Utredningens förslag: Jakten efter fågel och mink på sådant allmänt vatten och sådana , klippor och skär som avses i 12 § andra styck- et jaktlagen (1987:259) skall vara tillgänglig för varje jaktkunnig person. ges dock möjlighet att områdesvis begränsa denna jakt med hänsyn till den bofasta skärgårdsbefolkningen, naturvården, turismen och friluftslivet. får även tillåta annan jakt på dessa områden. Om det finns skäl att begränsa antalet upplåtelser skall företräde ges sådana personer som är fast bosatta i upplåtelseområdet. Jägarexamen skall i princip vara ett krav för att få jaga på allmänt vatten. Den som jagar på allmänt vatten skall betala en avgift som gäller ett jaktår. Avgiften skall täcka kostnader för administration, åtgärder för viltvård och jaktbevakning. Remissinstanserna: Remissutfallet är splittrat. Ungefär hälften av re- missinstanserna avstyrker förslaget. Till dem som avstyrker hör , , naturvårdsorganisationerna, Skärgårdar- nas riksförbund och några länsstyrelser. De pekar på att de aktuella vat- tenområdena i många avseenden är jämförbara med orörda kärnområden i fjällen, att det i vissa områden inte är klarlagt vad som är allmänt respektive enskilt vatten och att många jägare är ovana vid skärgårdsförhållanden. De hänvisar också till svårigheterna för många jägare att identifiera olika sjöfågelarter samt risken för högt jakttryck i vissa områden och för konflikter med andra fritidsintressen som fiske, bad och båtsport. Till dem som tillstyrker utredningens förslag hör de länsstyrelser som genom föreskrifter lämnat tillstånd till jakt på allmänt vatten. Länsstyrel- sen i påpekar dock att en femtedel av landets invånare bor i länet, däribland många jägare, och att det i länet finns ca 300 000 fritidsbåtar. Jakttrycket på sjöfågel kan därför bli stort, om inte jakten kan begränsas av hänsyn till bl.a. naturvården. De båda jägarorganisationerna tillstyrker i huvudsak förslaget. Regeringens överväganden: Allmänt vatten disponeras av staten. På allmänt vatten som gränsar till en fastighets strand har fastighetsägaren enligt 12 § första stycket jaktlagen (1987:259) jakträtt intill från strandlinjen. Jakt på annat allmänt vatten, liksom på sådana , klippor och skär, som inte hör till något hemman, får endast bedrivas ef- ter särskilt tillstånd genom beslut i det enskilda fallet eller genom före- skrifter. Det är enligt 47 § första stycket jaktförordningen (1987:905) som meddelar sådant tillstånd. När jakttillstånd meddelas, bör enligt paragrafens andra stycke företräde ges åt personer som är fast bosatta i skärgården eller vid kusten och som har erfarenhet av jakt och goda kunskaper om djurlivet och naturförhållandena i dessa områden. Allmänt vatten finns i havet samt i , , och i . Gränsen mellan allmänt och enskilt vatten går ut från strandlinjen eller, om kurvan för går längre ut, längs den kurvan. Vid bestämmande av strandlinjen räknas emellertid inte mindre öar och dessa kan därför vara omgivna av allmänt vatten. I det sistnämnda fallet görs ett visst undantag från principen att det allmän- na vattnet disponeras av staten. I den mån dessa öar utgör fastighet eller del av fastighet har, som redan nämnts, ägaren jakträtt intill från stranden. Det finns allmänt vatten i alla län utom och . Länsstyrelserna har inte meddelat några generella tillstånd till jakt i insjöarna och har bara i något enstaka fall efter ansökan meddelat enskilda personer tillstånd att bedriva jakt där. När det gäller havet är emellertid bilden annorlunda. Samtliga berörda länsstyrelser har i varierande omfattning meddelat enskilda personer rätt till jakt på allmänt vatten. Länsstyrelserna i , , , , , samt har dessutom genom föreskrifter meddelat vissa generella tillstånd till jakt på allmänt vatten. I exempelvis får den bofasta kustbefolkningen bedriva jakt på allmänt vatten. I får alla som är folkbokförda på öar som saknar fast bro- eller tunnelförbindelse med fastlandet, utom de personer som är bosatta på och Skarpö, jaga sjöfågel på allmänt vatten i länet. Den som är folkbokförd i en församling som gränsar till eller får enligt föreskrifter av i län jaga på allmänt vatten. Länsstyrelserna i och har genom föreskrifter gett alla som är folkbokförda i länet rätt att jaga på allmänt vatten i länet. I får de som är bokförda i vissa församlingar eller delar av församlingar väster om väg E6 bedriva jakt på allmänt vatten. Möjligheterna att jaga på allmänt vatten varierar således mycket mellan länen, i synnerhet när det gäller havet. I vissa län beviljas endast enskilda personer tillstånd, och då bara om det finns särskilda skäl, medan de som är folkbokförda i och har rätt att jaga på allmänt vatten. I samtliga fall har beslut stöd i 47 § jaktförordningen (1987:905). Paragrafens ordalydelse innebär att har möjlighet att ge tillstånd till jakt på allmänt vatten oavsett bosättningsort. Det finns således redan nu möjlighet för att besluta om jakt på allmänt vatten i den utsträckning som utredningen föreslagit. En skyldighet för att, i enlighet med utredningens förslag, upplåta rätt till jakt på fågel och mink måste i många områden begränsas starkt av hänsyn till den bofasta befolkningen, naturvården, turismen och friluftslivet. Det är därför inte givet att antalet jakttillfällen skulle öka i någon större utsträckning om utredningens förslag genomfördes. Risken är i stället att samtliga berörda länsstyrelser skulle förorsakas ett omfatt- ande merarbete för att avgränsa de områden där jakt bör vara tillåten. I den mån bedömer att jakten på allmänt vatten kan utvidgas bör de nu gällande bestämmelserna kunna tillämpas. Något skäl att ändra nu gällande bestämmelser om krav på jägarexamen finns inte enligt rege- ringens uppfattning. 10 Konsekvenserna av förslagen Ekonomiska konsekvenser Regeringens överväganden och förslag är generellt sett kostnadsneutrala för såväl det allmänna som för det enskilda. Bidragen till organisationer- na och viltforskningen kommer från jaktvårdsfonden. Fonden bildas av den avgift på som varje jägare betalar. En omfördelning av bidragen kommer att ske, men belastningen på fonden kommer inte att öka. Ett ökat utbud av jaktmark leder i allmänhet till att priserna för jakt sjunker. Arrendenämnderna har prövat åtskilliga ärenden om förlängning av jakträttsupplåtelser. I samband därmed har ofta villkor i avtalet prövats. Förslaget innebär att sådana ärenden försvinner från arrendenämnderna. Det innebär kostnadsbesparingar för såväl det allmänna som för det enskilda. Regeringens förslag innebär vidare bl.a. att viltvårdsområdesföreningar i fortsättningen inte kommer att ha den omfattande beslutanderätt som fö- reningarna i dagens jaktvårdsområden har. Möjligheterna att utöva tvång mot enskilda fastighetsägare och medlemmar minskar. I den mån tvång inte behövs av allmänna skäl får parterna lösa frågorna i samförstånd. Detta torde innebära att antalet beslut som kan leda till överklagande ock- så minskar. Länsstyrelserna och förvaltningsdomstolarna borde därmed få färre och i viss utsträckning enklare ärenden att avgöra. Regeringen bedömer alltså att inga nya resurser behöver tillföras länsstyrelserna eller domstolarna med anledning av den nya lagen. Samtliga jaktvårdsområden samt nytillkomna viltvårdsområden kom- mer att hanteras under ett regelsystem. Detta underlättar länsstyrelsernas hantering. Härigenom försvinner bl.a. reglerna om förlängning av giltig- hetstiden för jaktvårdsområden och ombildning av äldre jaktvårdsområ- den. Kostnader för dessa åtgärder försvinner därmed. Förslaget att de redan inrättade jaktkorts- och jägarexamensregistren flyttas över från till kommer att med- föra ökade kostnader i initialskedet. Den ordinarie driften bedöms dock inte bli dyrare . Kostnaderna för registren täcks med medel ur jaktvårdsfonden. Fondens medel är av den storleksordningen att de även räcker till de ökade kostnader som kommer att uppstå inledningsvis. Några nya kostnader som påverkar det offentliga åtagandet kommer därför inte att uppstå. Konsekvenser för jämställdheten Den svenska jägarkåren är starkt mansdominerad. Fler jakttillfällen ger större möjligheter för fler jägare, och därmed också fler kvinnor, att börja jaga. En ytterligare förutsättning är dock att dagens aktiva jägare är posi- tiva till detta och välkomnar kvinnliga jägare. Jägarorganisationerna skall få ett uttalat uppdrag att ta till vara kvin- nors och ungdomars jaktintresse. Det framtida stödet till jägarorganisa- tionerna kommer bl.a. att baseras på hur väl organisationerna kommer att lyckas i det avseendet. Därmed bör utredningens förslag förbättra kvin- nors möjlighet att delta i jakt, jaktsamverkan och i föreningsverksamhet inom jägarorganisationerna. Konsekvenser för regionalpolitiken Förslagen påverkar endast marginellt den regionala utvecklingen. Fler jakttillfällen nära den enskilde jägarens bostadsort har dock i allmänhet kunnat sägas främja viljan att stanna kvar på orten eller att etablera sig där. 11 Författningskommentarer 11.1 Förslag till lag om viltvårdsområden Allmänna bestämmelser 1 § I paragrafens första stycke anges för vilket ändamål ett viltvårdsområde och en viltvårdsområdesförening kan bildas. Ett viltvårdsområdes ända- mål är att främja viltvården genom en samordning av jakten och andra åt- gärder till skydd och stöd för viltet. ända- mål är att förvalta det område för vilken den bildats. Uttrycket jaktvård har utmönstrats ur lagen och ersatts med begreppet viltvård. Till följd härav har också instituten jaktvårdsområde och jakt- vårdsområdesförening . Begreppet viltvård har, som utvecklats i den allmänna motiveringen, samma innebörd som det i lagen om jakt- vårdsområden använda begreppet jaktvård. Någon saklig ändring är alltså inte avsedd. Bestämmelsen i lagen om jaktvårdsområden om att ett jaktvårdsområde får bildas också i syfte att främja fastighetsägarnas gemensamma intressen har tagits bort. Syftet är att tydliggöra att det är viltvårdsintresset som är helt avgörande för inriktningen av den verksamhet som skall bedrivas inom området. Detta hindrar naturligtvis inte att det inom ett område förekommer åtgärder som främjar medlemmarnas intressen, som t.ex. avsättande av medel till en s.k. delägarfond. Av paragrafens andra stycke, vilket är nytt, framgår att med fastighet avses i lagen även del av fastighet. Paragrafen har fått sin slutliga utformning med beaktande av vad Lag- rådet anfört om förhållandet mellan jakt och åtgärder till skydd och stöd för viltet. Övriga omformuleringar, som Lagrådet förordat, har däremot inte ansetts vara nödvändiga. 2 § Paragrafen motsvarar 2 § lagen om jaktvårdsområden. Enligt rennäringslagen (1971:437) gäller som huvudregel att en med- lem i en sameby har rätt att jaga på utmark inom de delar av byns betes- område som hör till renbetesfjällen eller lappmarkerna, när renskötsel är tillåten där. Det är följaktligen inom de marker där renskötsel får bedrivas (året-runt-markerna) som rätten att jaga gäller utan någon annan tidsbegränsning än den som följer av jaktlagstiftningen. Det är framför allt dessa marker som är av betydelse för älgjakten. Inom de delar av året-runt-markerna som utgörs av kronomark ovan- för odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och renbetesfjällen gäller enligt rennäringslagen särskilda skyddsregler för samernas rättigheter. Till dessa regler hör bestämmelserna om vilka vill- kor som måste vara uppfyllda för att rätt till jakt skall kunna upplåtas. Dessa bestämmelser liksom de jakträttsliga förhållandena i övrigt inom de nämnda markområdena låter sig inte utan vidare förena med det regel- system som föreslås gälla för viltvårdsområdena. I paragrafen görs därför undantag för den angivna kronomarken och renbetesfjällen. När det gäl- ler andra marker där samerna har rätt att jaga får ett viltvårdsområde inte inkräkta på samernas rättigheter. 3 § Paragrafen motsvarar 4 § i nu gällande lag. Efter förslag från Lagrådet klargörs i lagtexten att vid handläggningen av ett ärende om bildande av ett viltvårdsområde skall göra en saklig prövning av innehållet i stadgarna. Det ligger i sakens na- tur att efter kommunicering med berörda fastighetsägare kan göra vissa ändringar i de till ansökan fogade stadgarna om dessa i nå- got avseende inte anses förenliga med de i lagen uppställda kraven. I övrigt har vissa ändringar skett som föranleds av att begreppet jakt- vård har utmönstrats ur lagen. 4 § Paragrafen överensstämmer i sak med 3 § i gällande lag. Begreppet mark har bytts ut mot ordet fastighet. Någon ändring i sak är inte avsedd. En- ligt andra stycket gäller som villkor för att en nyttjanderättshavare skall få bli medlem i en viltvårdsområdesförening att upplåtelsen som grundar rätt till medlemskap skall omfatta i stället för som ett jaktår, dvs. Motivet till den nya regeln är att det inte finns något skäl att särbehandla en jakträttshavare som avtalat om en an- nan upplåtelsetid än den som sammanfaller med jaktåret. 5 § Paragrafen överensstämmer i sak med 5 § i gällande lag. Ändringar har gjorts redaktionellt och som en följd av att begreppet jaktvård utmönst- rats ur lagen. Till skillnad från utredningen föreslår regeringen inte någon särskild forumregel i fråga om tvister om sänkning av ersättning för en jakträttsupplåtelse. Tvister rörande sänkning av ersättningen och rörande uppsägning av upplåtelseavtal på grund av bildandet av ett viltvårdsom- råde skall alltså även fortsättningsvis handläggas vid fastighetsforum, dvs. 6 § Bestämmelsen överensstämmer helt med 6 § i gällande lag.