prop · GN0379 · 2000-01-01 00:00:00 — Som en följd av be- slutet utfärdades lagen (1979:558) om handikappanpassad kollektivtrafik. Enligt lagen skall kollektivtrafiken, vid planering och genomförande, anpassas med hänsyn till resenärer med funktionshinder. Färdmedel skall så långt möjligt vara lämpade för funktionshindrade. trafikpolitiska beslut förordades en helhetssyn på samhällets olika insatser, som , bilstöd, handikappanpassning av kollektivtrafik m.m. (prop. 1987/88:50, bet. 1987/88:TU15, rskr. 1987/88: 201). Strävan var att ge funktionshindrade och äldre ökad frihet vid val av färdmedel som det konstaterades att detta inte var möjligt förrän kollektivtrafiken på ett bättre sätt motsvarade dessa grup- pers behov. Lagen om handikappanpassad kollektivtrafik ändrades så att även fordon i beställnings-, turist- och färdtjänsttrafik omfattades. Vidare inrättades ett statligt engångsstöd på till investe- ringar för ökad handikappanpassning av befintliga fordon och terminaler. Anslaget administrerades av dåvarande , som även hade till uppgift att följa upp och verka för en ökad samordning av anpass- ningsarbetet. meddelade vidare föreskrifter om utform- ning av flertalet färdmedel . Terminalers utformning reglerades genom (1987:10) och de föreskrifter som utfärdade. har fattat ytterligare beslut av betydelse för arbetet med tillgänglighet för funktionshindrade, bl.a. att inom ramen för sitt sektorsansvar bör verka för att hänsyn tas till funktions- hindrades behov inom hela vägtransportsystemet (prop. 1995/96:131, bet. 1995/96:TU18, rskr. 1995/96:231). Vidare gavs Kommunikationsforsk- ningsberedningen resurser till forsknings-, utvecklings- och demonstra- tionsverksamhet om kollektiv persontrafik och samhällsbetalda resor i det forskningspolitiska beslutet (prop. 1996/97:5, bet. 1996/97:UbU3, rskr. 1996/97:99). Inom ramen för beslut om riktlinjer för inriktningen av trafikens infrastruktur för perioden 2007 (prop.1996/97:53, bet.1996/97:TU7, rskr.1996/97:174) avsattes i stats- bidrag t.o.m. till anpassning av kollektivtrafiken och den fysiska miljön till funktionshindrades förutsättningar. Statsbidra- get får användas till fordon, terminaler, hållplatsanläggningar och andra anläggningar i anslutning till dessa. Medlen kan också användas för in- formation om resemöjligheter och annan information, som underlättar funktionshindrades resor. Åtgärderna skall vara mer långtgående än vad som följer av de föreskrifter som har meddelat om handi- kappanpassad kollektivtrafik, eller de krav i fråga om tillgänglighet, som kan ställas med stöd av . beslut om Mer tillgänglig kollektivtrafik (prop. 1996/97:115, bet.1997/98:TU3, rskr.1997/98:10) innebar bl.a. att i den nya lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektivtrafik infördes även ett ansvar för trafikhuvudmannen att verka för anpassning av kollektivtrafi- ken till funktionshindrade. Vidare stiftades en lag (1997:736) om färd- tjänst samt en lag (1997:735) om riksfärdtjänst. Lagarna ger kommuner och landsting möjlighet att hantera såväl färdtjänst, riksfärdtjänst som lokal och regional kollektivtrafik genom trafikhuvudmannen i länet. Av- sikten var att skapa en drivkraft för samordning och handikappanpass- ning av kollektivtrafiken. Färdtjänsten skall i fortsättningen i första hand betraktas som en transportform istället för en bidragsfråga. beslöt även att handikappolitiken på transportområdet skall utvärderas. I propositionen (prop. 1997/98:56) Transportpolitik för en hållbar ut- veckling uttalade regeringen att ytterligare åtgärder krävs för att anpassa transportsystemet till barns, äldres och funktionshindrades behov av till- gänglighet, säkerhet och god miljö. En anpassning av kollektivtrafiken till funktionshindrades behov bör vara ett självklart inslag i en ökad kundorientering av kollektivtrafiken. Varje del i resekedjan måste vara tillgänglig för att funktionshindrade skall kunna resa. Regeringen under- strök betydelsen av en samordning mellan olika trafikslag och trafik- former. Regeringen anförde vidare att trafikverken i samverkan med övriga be- rörda aktörer bör formulera mål och åtgärdsplaner för, samt göra årliga uppföljningar av anpassningen av transportsystemet till funktionshind- rade. Gällande föreskrifter om handikappanpassning av kol- lektiva färdmedel bör ses över. Perspektivet bör vidgas från fokusering på fordon till att omfatta hela transportsystemet och dess närmiljö. Väg- verket bör samordna detta arbete med övriga trafikverk samt med Bover- ket. Regeringen pekade vidare på behovet av ytterligare åtgärder, inte minst på den interregionala kollektivtrafikens område. Genom beslut (bet. 1997/98:TU10, rskr. 1997/98:266) om den sist nämnda propositionen beslöts även att en ny myndighet, Rikstra- fiken, skulle inrättas . Myndigheten skall från ett kund- orienterat perspektiv verka för ett samordnat kollektivtrafiksystem. Inom ramen för denna uppgift skall Rikstrafiken verka för att anpassningen av kollektiva färdmedel till funktionshindrades behov samordnas mellan samtliga trafikslag. Denna uppgift låg tidigare på . Rikstrafiken har även fått i uppdrag att klarlägga hur ansvaret för arbetet med att an- passa kollektivtrafiken till funktionshindrade skall fördelas. Tillståndet inom transportsektorn I enlighet med vad som anfördes i propositionen Mer tillgänglig kollek- tivtrafik gav Regeringen , Statens järn- vägar, , Kommunikationsforskningsberedningen, Sjöfarts- verket och i uppdrag att genomföra en utvärdering av handikappolitiken inom transportområdet. Utvärderingen skall inkludera samtliga trafikslag och transportformer, särskilt kollektivtrafik och färd- tjänst. En nulägesredovisning och plan för fortsatt utvärderingsarbete redovisades till regeringen . Uppdragstagarna drar i redovisningen slutsatsen att de utvärderingar, som genomförts t.o.m. visar att anpassningen av transportsystemet till funktionshindrades behov och önskemål, trots stora ansträngningar, varit bristfällig och lång- sam. Man konstaterar dock att medvetenhet och kunskap om tillgänglig- hetsfrågor har ökat , framför allt på kollektivtrafikområdet, och att dessa frågor successivt integreras i trafikverkens normala verk- samhet. Tillgängligheten till flyget för funktionshindrade utvecklas inom ramen för en allmän strävan att öka bekvämligheten för alla resenärer. Särskilda satsningar enbart för funktionshindrade görs inte i någon större omfatt- ning. Problem orsakade av bristfällig teknik övervinns istället genom personlig service. Resenärer med funktionshinder kan uppfatta tillfälliga lösningar som diskriminerande. Handikapporganisationerna har pekat på det obehag och de risker som tillfälliga lösningar eller okunnig personal kan medföra. kartlägger nu möjligheterna för funktionshindrade att resa med flyg. Ett besvärligt problem är transport av passagerare som använder elrullstolar och rullstolsburna passagerare som inte själva kan förflytta sig i trappan upp till flygplanet eller fram till sittplatsen. Luft- fartsverket utvecklar och testar nu en kombinerad trappa och personlyft som skall användas för mindre och medelstora flygplan. Härutöver har genomfört inventeringar för att tillförsäkra att plan- och bygglagens föreskrifter är uppfyllda på de statliga flygplatserna. Liksom för luftfarten är sjöfartens regelverk i stor utsträckning inter- nationellt. Många av de regler som gäller konstruktion och utrustning av fartyg för att öka tillgängligheten måste därför anpassas internationellt och förändringsarbetet måste därför ske långsiktigt. deltar i ett EU-projekt (Handiami), som studerar problem för funktionshindrade och äldre på passagerarfartyg. undersöker hur de mindre passagerarfartygen i har anpassats för funktionshindrade. Utbildning av besättningar, konstruktion eller ombyggnad av termina- ler, kajer och förbindelseleder har en mera nationell prägel. Åtgärder som vidtas inom dessa områden kan också få en mera direkt verkan för funk- tionshindrade resenärer. För att hela resan skall fungera för alla resande- kategorier måste såväl fartyg som hamn- och kajanläggningar ha en god tillgänglighet. För att kunna vidta effektiva åtgärder för att öka tillgäng- ligheten för funktionshindrade måste ett bredare underlag inhämtas på en mängd områden. Det gäller tillgängligheten till befintliga fartyg och hamnar, resandets omfattning och sammansättning samt pågående arbe- ten kring samt inom EU. planerar att inrätta rådgivande grupper i , och för samverkan med representanter för funktions- hindrade, redare, terminal- och hamnägare m.fl. med avseende på till- gänglighet för funktionshindrade på passagerarfartyg. och framåt har det genomförts många åtgärder för att öka tillgängligheten till tågtrafiken. finns det plats för en eller flera passagerare i rullstol på alla Intercitytåg, X2000-tåg och pendeltåg. Fler- talet tåg har hjälpmedel i form av ledstänger, halkfria ytor, konstraste- rande färg, larmknappar vid markerade säten, självöppnande dörrar mel- lan vagnarna m.m. Inbyggda liftar finns på alla Intercity- och X2000-tåg. Rörliga liftar på perrongerna finns på 1/3 av intercitystationerna och på av länstrafikstationerna. Ramper saknas i allmänhet på både tåg och stationer. Lokaltågen i kommer dock att förses med ramper. Utvecklingen går mot användning av vagnar med låg- golvsentréer. De flesta stationerna har parkeringsrutor för funktionshindrade, trappfria utgångar till och passager mellan perronger, handikappan- passade toaletter och skyltar anpassade för synskadade. I stomnätsplan och i länsplanerna ingår ytterligare åtgärder för att göra resandet enklare för personer med funktionshinder. Trappfria gångför- bindelser till plattformar och satsning på nya resecentra ger förbättringar för funktionshindrade. I stomnätsplanen och länsplanerna ingår sådana satsningar på 26 orter, vartill kommer nya resecentra för orter längs den kommande . bedömer att man i första hand bör anpassa biljettautomater samt informations- och IT-system, skapa trapp- fria gångförbindelser till och från plattformar samt höja plattformar för att underlätta ombordstigning. När tunnelbanan började byggas i togs liten hänsyn till funktionshindrade. Efter omfattande ombyggnader är nästan alla tunnelbanestationer tillgängliga för passagerare med rullstol. I vagnarna ropas nästa hållplats ut och vid störningar i trafiken meddelas också an- ledningen till förseningen. Utvecklingsarbete pågår för att eliminera vissa problem med stora avstånd mellan perrong och tåg. Spårvagnar finns i , och . Ett problem i spårvägstrafiken är de stora höjdskillnaderna mellan hållplats och fordon. I och kompletteras nu spårvagnarna med låg- golvsmellandelar. För det nya spårvägssystemet i tillämpas av- och påstigning i ett plan. Funktionshindrade upplever ofta problem med att röra sig i gatumiljön. Slarvigt parkerade cyklar på gångbanor och trottoarer ställer ofta till pro- blem. Syn- och hörselskadade har vid blandad gång- och cykeltrafik svårt att upptäcka cyklar och mopeder. Vägen till och från hållplats, med nivå- skillnader, ojämnheter och lutningar, kan utgöra problem för många rörelsehindrade. Det är tungt att själv rulla en rullstol längre sträckor och många har också svårt att gå långa sträckor. Avståndet till hållplatsen har ofta en avgörande betydelse för om man åker kollektivt eller ej. En stor andel av äldres singelolyckor beror på dåligt underhåll av gångbanor och trottoarer. Kunskapen om trafiksäkerhet för funktionshindrade bör höjas. Funktionshindrade fotgängare upplever problem i form av ojämnheter i gatubeläggning, kantstenar utan eller med otillräcklig avfasning, gång- vägar med branta ramper eller trappor, avsaknad av ledstråk, skyltar och lyktstolpar placerade i gångstråk samt framkomlighetsproblem på grund av dålig vinterväghållning. Endast ett fåtal kommuner har avfasade trot- toarkanter vid alla markerade övergångsställen. En sänkning av alla kant- stenar vid övergångsställen längs det statliga vägnätet beräknas emeller- tid vara fullt genomförd . Även rastplatser längs det statliga väg- nätet skall anpassas till funktionshindrade. För funktionshindrade som vill resa med kollektivtrafiken kan proble- men börja redan när det gäller att få tillgång till information om olika resmöjligheter. Funktionshindrade behöver ofta en detaljerad, tillförlitlig och korrekt information för att kunna bedöma om resan över huvud taget är möjlig att genomföra. En rullstolsburen person måste t.ex. i förväg kunna veta om det går att ta sig in i fordonet, om det finns anpassade toaletter på stationen osv. För hörselskadade är det viktigt att hållplatsut- rop och meddelanden visas på en display som är möjlig att läsa även för den som inte har perfekt syn. För synskadade är det viktigt att informa- tionen ropas ut. Som exempel på goda lösningar kan det nämnas att det i en del städer finns också hållplatsinformation i realtid om nästa avgångs- tid och annan viktig information. Tågplusguiden Serviceinfo är ett ut- vecklingsprojekt där information om resekedjans standard, t.ex. om till- gång till hissar, toaletter och rullstolsplatser, skall kunna ges till funk- tionshindrade och andra med särskilda informationsbehov. Alla nya tätortsbussar och servicelinjebussar har i enlighet med Väg- verkets föreskrifter rullstolsplatser, stora destinationsskyltar, ledstänger i kontrasterande färger, halkfria golv, markerade säten för funktionshind- rade etc. Införande av låggolvsbussar underlättar i väsentlig utsträckning av- och påstigning för rörelsehindrade men problemen för rullstolsburna människor att ta sig ombord kvarstår i förvånansvärt hög omfattning. Synskadade har ofta problem med att veta vilken buss som kommer in till hållplatsen. För personer med allergier eller överkänslighet innebär det problem att åka buss beroende på dofter, avgaser, rökning och pälsdjur. och arbetar med projektet 2000, som syftar till att ge rekommendationer om funktionella krav på bussar vid upphandling. Tillgängligheten för funk- tionshindrade är ett av flera prioriterade områden. I nationella program för kollektivtrafik på väg för åren 1998 2007 tas bl.a. handikappfrågor upp. Under den har börjat fördela det statsbidrag på som avsatts till åtgärder med syfte att göra den lokala och regionala kollektivtrafiken mer tillgänglig för funktionshindrade. Runt om i landet pågår, i samverkan med kommuner och trafikhuvudmän, ett omfattande arbete med att finna former för bättre samordning mellan kollektivtrafi- ken och färdtjänsten. Många utvecklingsprojekt finansieras av Kommu- nikationsforskningsberedningen. har ett nytt taxifordon utvecklats, vars flexibilitet möjliggör utveckling av nya trafiklösningar. Det provas nu på flera håll i landet. Många trafikhuvudmän har utarbetat handikapp- eller tillgänglighets- program, som beskriver åtgärder för att öka tillgängligheten till den lokala och regionala kollektivtrafiken. pekar i sitt program för ökad tillgänglighet på samarbete, utbildning, vägvisning, hissar, rulltrappor, låggolvsbussar, hållplatsutrop, ramper, plattformar, samordning och information som prioriterade verksamhetsområden. Mål och prioriteringar Regeringen anser att persontransportsystemen måste tillgodose höga krav på tillgänglighet för funktionshindrade och andra grupper med särskilda behov. För att kunna åstadkomma detta bör tillgängligheten till transport- systemet fortlöpande förbättras och beaktas vid all planering, upphand- ling och drift. Transportsystemet som helhet och dess olika delar, som trafikslag, infrastruktur, färdmedel, trafik, information och annan service måste ha en sådan kvalitet och samordning, att man kan resa från dörr till dörr under värdiga, säkra och komfortabla former. Trots mångåriga ambitioner och insatser är behovet av åtgärder för ökad tillgänglighet för funktionshindrade ännu påtagligt, framför allt på kollektivtrafikens område. 1998 anförde statsministern bl.a. att tillgängligheten till offentliga lokaler och kollek- tivtrafiken skall förbättras. För att driva på utvecklingen på kollektiv- trafikområdet krävs en tydligare politisk målsättning och ett samordnat arbete för en fortlöpande och systematisk förbättring av tillgängligheten. Arbetet för ökad tillgänglighet bör därför vägledas av att kollektivtrafi- ken bör vara tillgänglig 2010. Med beaktande av att det har gått lagen om handikappanpassad kollektivtrafik trädde i kraft, är detta en väl tilltagen tidsrymd för att åstadkomma en tillgänglig kollektivtrafik. Med hänvis- ning till statsbidraget på till anpassning av den lokala och regionala kollektivtrafiken för t.o.m. bedömer dock regeringen att stora delar av denna trafik bör kunna vara tillgänglig . Åtgärder för ökad tillgänglighet till kollektivtrafik i tät- orter och i andra relationer där utbud och resande är omfattande bör därför prioriteras. Det är emellertid inte möjligt att tillgodose alla tänkbara krav på ökad tillgänglighet. Regeringen har inte underlag för att i detalj bedöma vilka åtgärder, som behöver vidtas och därför heller inte tillräckligt underlag för att bedöma vad det kan komma att kosta. Därför behövs en behovs-, åtgärds- och kostnadsanalys, som kan ligga till grund för en tids- och resursmässig prioritering, inom ramen för den trafikslagsöver- gripande planeringen. En utgångspunkt vid planeringen bör vara att, så långt det är tekniskt möjligt och ekonomiskt rimligt, åstadkomma en så god tillgänglighet som möjligt. Angivna årtal skall härvid betraktas som utgångspunkter för denna planering och inte som ett löfte från staten att finansiera alla åtgärder, som kan komma att behöva genomföras för att uppnå ett tillgängligt transportsystem. Ansvaret för att driva på utvecklingen mot ökad tillgänglighet ligger inom ramen för verkens sektorsansvar. En viktig uppgift är att se över befintliga föreskrifter. Gällande föreskrifter för anpassning av kollektiva färdmedel, som administreras av , är oförändrade . Dessa bör ses över, kompletteras och skärpas för att intentionerna i lagstiftningen skall kunna förverkligas. Föreskrifterna måste ge utrymme för nya och alternativa lösningar och får inte utformas så att de förhindrar en önskad teknisk utveckling. Det är även angeläget att det sker en utveckling som går utöver de formella kraven i lagar och föreskrifter. Här krävs att ansvariga myndigheter driver på mot och un- derlättar för en sådan utveckling. När det gäller färdtjänsten, som ses som en del i kollektivtrafiken, har regeringen inte underlag för att nu föreslå några förändringar i nuvarande lagstiftning. I det tidigare nämnda uppdraget att utvärdera handikappolitiken inom transportområdet har dock regeringen särskilt pekat på behovet av en utvärdering av färdtjänsten. Regeringen har givit i uppdrag att redovisa tillståndet och utvecklingen inom färdtjänsten till . Planering för ökad tillgänglighet Utveckling av och åtgärder för en ökad tillgänglighet bör redovi- sas inom ramen för verkens sektorsrapporter. Detta görs redan i viss ut- sträckning. En viktig del i sektorsrapporterna är utvecklingen på kollek- tivtrafikområdet. Det är därför angeläget att trafikhuvudmän, operatörer och andra aktörer för respektive sektorsansvarigt verk redovisar de åtgär- der, som man vidtagit för att göra kollektivtrafiken mer tillgänglig. En årlig uppföljning av god kvalitet kräver dock att nuvarande statistiksys- tem förbättras. Underlag till en sådan förbättring kan vara den rapport, Statistik om kollektivtrafik, som analys () har överlämnat till regeringen. Rapporten är ett resultat av ett utvecklingsprojekt som har lett i samarbete med bl.a. branschorganisationer och med stöd av Kommunikationsforskningsbe- redningen (KFB). Förutom den sektorsvisa redovisningen anser regeringen att det är an- geläget med en trafikslagsövergripande redovisning av tillgängligheten till kollektivtrafiken. En sådan bör kunna baseras på den redovisning, som lämnas av de sektorsansvariga verken. Lägesredovisningen bör även åtföljas av en bristanalys och en plan med förslag till åtgärder. Rikstrafi- ken bör därför ges i uppdrag att i samråd med sektorsansvariga verk överväga behov och inriktning av, samt former för en samlad och trafik- slagsövergripande lägesbeskrivning, bristanalys och åtgärdsplan på na- tionell nivå för ökad tillgänglighet till kollektivtrafiken. Utgångspunkter bör bl.a. vara det arbete med utveckling av de transportpolitiska målen som utförs av . En trafikslagsövergripande åtgärdsplan kan dels vara ett instrument för planering och prioritering av åtgärder mot befint- liga brister i tillgängligheten, dels bidra till att en god tillgänglighet byggs in från början i transportsektorns olika delar. I arbetet med en sådan plan bör inledningsvis prioriteras kollektivtrafik med stort utbud och resande. Regeringen har tagit ett första steg genom att ge Rikstrafiken i uppdrag att i samråd med andra myndigheter och branschorgan överväga behov och inriktning av samt former för en sam- lad och trafikslagsövergripande lägesbeskrivning, bristanalys och sam- ordnade årgärdsplaner för ökad tillgänglighet för funktionshindrade på lokal, regional och nationell nivå. Uppdraget skall redovisas . Behov av planering och samordning finns även på lokal nivå. I tätorter handlar mycket om hur gator, gångvägar etc. bör utformas för att funk- tionshindrade på ett säkert och komfortabelt sätt skall kunna nå olika målpunkter inklusive kollektivtrafikens hållplatser och bytespunkter. Ef- tersom utformningen av den lokala miljön och bebyggelsen i hög grad påverkar möjligheterna att åstadkomma tillgänglighet med transportsys- temet, är samordnade åtgärder för ökad tillgänglighet till bebyggelse och transportsystem av stor betydelse, inte minst på lång sikt. Samordnade åtgärder är sannolikt också mer kostnadseffektiva. och Vägver- ket bör därför, i samråd och andra berörda parter, överväga hur samordnade åtgärder för ökad tillgänglighet till be- byggelse- och transportsystem skall kunna utvecklas och införlivas i den kommunala planeringsprocessen. Ett alternativ är att dessa frågor integreras i de tillgänglighetsprogram för åtgärder i den offentliga miljön, som regeringen uppmanar kommunerna att ta fram (se avsnitt 7.1). har i uppdrag att verka för samordning av trafikmiljön med handikappanpassningen av färdmedlen. Planeringen för ökad tillgänglighet bör ske i samverkan med handi- kappsorganisationer. En tidig medverkan i planeringsprocessen kan före- bygga misstag, som kan bli kostsamma att rätta till i efterhand. De sek- torsansvariga verken på transportområdet har redan byggt upp eller håller på att bygga upp ett organiserat samarbete med funktionshindrades orga- nisationer på nationell och regional nivå. Brukarmedverkan vid planering på lokal nivå förekommer i varierande utsträckning. Det är viktigt att formerna för funktionshindrades medverkan utvecklas och att erfarenhe- ter från närliggande områden tas tillvara. Så har t.ex. i uppdrag att tillsammans med bl.a. utveckla metoder för hur barns och ungdomars inflytande skall förverkligas i kommunerna i frågor som rör samhälls- och trafikplanering. Inom ramen för det tidigare nämnda upp- draget om utvärdering av handikappolitiken på transportområdet skall Statskontoret bl.a. beskriva och värdera funktionshindrades delaktighet och inflytande vid utformning, planering och drift av olika transportsys- tem. Tillgänglighetskrav på infrastruktur En deklaration om tillgänglighet till transportservice och infrastruktur (Charter on access to transport services and infrastructure) antogs vid det internationella transportministermötet, ECMT, i . Deklarationen som även skrevs under av understryker rege- ringarnas ansvar för att all ny infrastruktur görs tillgänglig för funktions- hindrade. Deklarationen är i likhet med inte juridiskt bindande, men den förpliktar regeringarna att leva upp till dess innehåll.