prop · GN0341 · 2000-01-01 00:00:00 — Artikel 90 specificerar medlemsstaternas skyldigheter vad gäller offentliga företag för att hindra att medlemsstaterna gör dessa till redskap för en mer nationellt inriktad ekonomisk politik, där förverkligandet av den gemensamma marknaden kommer i skymundan. Domstolens tolkningar av fördragets artiklar , 5, 85 och 86, vad gäller generella marknadsregleringar, och en kombination av artiklarna 86 och 90.1 i fördraget, vad gäller legala monopol, har visat att medlems- staternas rätt att reglera marknadsförhållandena är mer begränsad än vad som tidigare antagits vara fallet. har slagit fast att med- lemsstaterna i sitt beslutsfattande om vilka regler som skall gälla för näringsverksamhet på olika marknader inte får vidta åtgärder som be- gränsar konkurrensreglernas effektivitet eller gör det möjligt för företag att undkomma den inskränkning av företagens handlingsfrihet som för- dragets konkurrensregler innebär. Ett första syfte med artikel 90.1 är att säkerställa lika konkurrensvillkor för privata och offentliga företag. EU:s medlemsstater får inte gynna offentligt ägda eller på annat sätt offentligt kontrollerade företag på ett sätt som skulle strida mot andra artiklar i fördraget. Medlemsstaterna får alltså inte blanda ihop sina roller som å ena sidan marknadsreglerare och å andra sidan marknadsaktör. Så länge medlemsstaterna inte beter sig otillbörligt gynnande mot de offentliga företagen lägger fördraget dock inga hinder i vägen för att en viss verksamhet organiseras offentligt i en medlemsstat. Enligt artikel 90.1 får medlemsstaterna inte vidta eller bibehålla någon åtgärd som strider mot fördraget. Fram till mål C-202/88 mot kommissionen5 angående kommissionens terminaldirektiv var den all- männa uppfattningen att åtgärd inte syftade på den konstituerande åt- gärden att bevilja företagen särskilda eller exklusiva rättigheter. Däremot skulle alla senare åtgärder från medlemsstaternas sida gentemot de före- tag som beviljats särskilda eller exklusiva rättigheter omfattas av artikel 90.1. I målet fastslog att varje åtgärd att bevilja exklusiva eller särskilda rättigheter inte nödvändigtvis är förenlig med fördraget. Domstolens uttalande innebär att medlemsstaterna inte har oinskränkt rätt att bevilja exklusiva eller särskilda rättigheter till företag. kan man säga att rättsläget klarnat något. När det gäller medlemsstaternas befogenheter att bevilja företag exklusiva rättig- heter måste man skilja ut de företag som utför en verksamhet utifrån ett allmänt ekonomisk intresse. Statliga konkurrensbegränsningar på mark- nader där sådana företag opererar skall bedömas enligt artikel 90.2. Om företaget beviljats en exklusiv rättighet, men verksamheten inte är att kvalificera som ett allmänt ekonomiskt intresse enligt artikel 90.2, skall medlemsstatens ansvar för företagets eventuella brott mot konkurrens- reglerna bedömas enligt artiklarna 90.1 och 86. Utgångspunkten är att företag som beviljats särskilda rättigheter av en medlemsstat, men som inte är klassificerat som företag som omfattas av artikel 90.2, inte får bryta mot fördragets konkurrensregler. Kombinationen av artik- larna 86 och 90.1 har betydelse endast för medlemsstatens ansvar. Sammanfattningsvis kan följande sägas om medlemsstaternas möjlig- heter att bevilja företag exklusiva rättigheter. Själva beviljandet av exklu- siva rättigheter i enlighet med artikel 90.1, som medför att företag kom- mer att inneha en dominerande ställning, är inte i sig oförenlig med artikel 86. En konflikt med fördraget föreligger om medlemsstaten med- verkar till att företaget missbrukar sin dominerande ställning, t.ex. genom att fastställa företagets prissättning. En konflikt föreligger också om den exklusiva rättigheten för företaget är konstruerad på ett sådant sätt att företaget inte kan undvika att bryta mot artikel 86. 7.2.4 Marktjänstdirektivet och Marktjänstdirektivet är inte utfärdat med stöd av någon konkurrensbe- stämmelse utan med stöd av artikel 84.2 i EG-fördraget; en bestämmelse som återfinns under avdelningen . Kommissionen har emellertid i anslutning till ett möte angående marktjänst- direktivets genomförande hänvisat till konkurrensreglerna på ett par ställen i ett dokument som togs fram till mötet. Dokumentet på engelska återfinns som en bilaga i departementspromemorian (Ds 1999:59) Marktjänster på flygplatser. Vidare anför kommissionen i anslutning till artikel 6 i direktivet om begränsning av tjänster till tredje man och det faktum att direktivet inte ställer upp några särskilda villkor under vilka begränsning får ske, att begränsningar av marknaden måste ske efter kriterier som inte är diskri- minerande samt ses i ljuset av artikel 11 om urvalsförfarandet och av konkurrensreglerna. Uttalandena talar för att konkurrensreglerna skall tillämpas fullt ut på förfaranden inom marktjänstdirektivets tillämpningsområde. Direktivet kan inte anses modifiera tillämpningen av på något sätt. Det betyder för företagens del, inklusive i egenskap av offentligt företag, att artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget gäller även inom direktivets verksamhetsområde. Direktivet öppnar en möjlighet att begränsa marknaden till en enda ut- övare, vilket torde vara att bevilja en exklusiv rättighet. Detta innebär en särskild skadlig åtgärd från EG-rättslig konkurrenssynpunkt. Direktivet sanktionerar medlemsländernas rätt till sådana åtgärder på marktjänstom- rådet under förutsättning att allmänna konkurrensfrämjande principer som saklighet, opartiskhet, genomblickbarhet och icke-diskriminering tillämpas. Sådana begränsningsbeslut skall dock vara begränsade i tiden, och kommissionen har dessutom ett särskilt inflytande vid beviljandet av sådana exklusiva rättigheter (jfr artikel 9 i marktjänstdirektivet). Hänvisningen i direktivet till artikel 90 i EG-fördraget torde främst syfta till att erinra om kommissionens möjligheter att ingripa vid be- viljandet av exklusiva eller särskilda rättigheter eller vid andra åtgärder i samband med sådana beviljanden samt vid medlemsländernas behandling av offentliga företag, om åtgärderna innefattar brott mot t.ex. konkurrens- reglerna. I sammanhanget bör noteras att fälldes för överträdelse av fördragets artikel 86 för missbruk av dominerande ställning. Flygplatsen tillät varken flygbolag att utöva egenhantering eller andra företag att bedriva tredjepartshantering. I be- slutet fastslog kommissionen att direktiv /67/EG inte påverkar till- lämpningen av bestämmelserna i fördraget, särskilt inte det faktum att kommissionen även i fortsättningen kommer att övervaka att bestämmel- serna följs genom att vid behov använda sig av samtliga de befogenheter som artikel 90 i fördraget tillerkänner den . Om skulle tillämpa begränsningsmöjligheterna enligt direkti- vet och på så sätt skapa en mer begränsad marknad än vad som gäller , torde kommissionen kunna ingripa med stöd av artikel 90 om åt- gärderna innefattar brott mot konkurrensreglerna. Jämför i detta sammanhang också artiklarna 59 och 61 i EG-fördraget, till vilka det hänvisas i direktivet. Syftet med direktivet är att avveckla inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen. Om marktjänster till tredje man och egenhantering begränsas på flyg- platser som inte omfattas av direktivets tillämpningsområde gäller EG:s konkurrensrättsliga regler på motsvarande sätt. Eftersom direktivet genomsyras av principerna om saklighet, opartisk- het, genomblickbarhet och icke-diskriminering till förmån för de enskilda leverantörerna och användarna, är det svårt att förutse några andra för- faranden enligt marktjänstdirektivet, vars genomförande av medlems- staten skulle kunna innebära att medlemsstaten överträder . Särskilda godkännanden enligt marktjänstdirektivets artikel 14 kan an- ses innebära brott mot om de leder till kon- kurrenssnedvridande följder. I stadgandet betonas därför att sådana god- kännanden inte får rubba konkurrensen eller syftet med direktivet. Marktjänstdirektivets förhållande till EG:s konkurrensrätt, såväl primär som sekundär, torde sammanfattningsvis vara att direktivet är avsett att existera vid sidan av EG:s konkurrensrätt och att särskild uppmärksamhet bör riktas på områden där särskilda eller exklusiva rättigheter att bedriva marktjänstverksamhet beviljas offentliga eller andra företag. 7.2.5 Marktjänstdirektivet och konkurrenslagen (1993:20) I förgående avsnitt har konstaterats att gemenskapens konkurrensregler är tillämpliga när och andra företag bedriver verksamhet på marktjänstmarknaden. Det gäller även förfaranden som rör verksam- hetsavtal för sådana tjänster. Konkurrenslagen överensstämmer materiellt sett mycket nära med i artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget. Kon- kurrenslagens bestämmelser tar sikte på företags agerande i form av kon- kurrensbegränsande avtal, beslut och samordnande förfaranden samt företags missbruk av dominerande ställning. Marktjänstdirektivet reglerar inte primärt företagens agerande, utan sätter upp ramarna för marktjänstverksamheten genom angivande bl.a. av miniminivå för konkurrensutsättning och av de krav som får ställas på företagen. Andra allmänna intressen än rent konkurrenspolitiska skall inte beaktas vid tillämpningen av konkurrenslagen (jfr prop.1992/93:56 Ny kon- kurrenslagstiftning, s. 70). Tillämpningen av lagen kan uteslutas genom offentlig reglering i lagform som har beslutats av . Om riks- dagen efter avvägning mellan olika allmänna intressen genom lag be- slutat om offentliga regleringar som medför konkurrenshämmande verk- ningar kan den situationen alltså uppkomma att konkurrenslagen inte skall tillämpas. Företagen kan då vara rättsligt förpliktade att handla på visst sätt. Konkurrensbegränsande avtal eller avtalsvillkor vilka sålunda inte ger uttryck för den fria partsviljan, utan är en direkt och avsedd effekt av lagstiftningen eller en ofrånkomlig följd av denna, kan således inte angripas med stöd av konkurrenslagen. Ett företag kan dock bli föremål för granskning och åtgärder enligt konkurrenslagen om ett före- tags agerande är ett uttryck för företagets fria vilja och inte en ofrånkom- lig följd av den offentliga reglering som den nu föreslagna lagen utgör. Det kan gälla exempelvis trohetsrabatter vid prissättning av tjänster till tredje man och liknande. Marktjänstdirektivets mål är att marknaden för egenhantering och tjänster till tredje man skall öppnas. Marknaden kan dock begränsas av skäl som har med säkerhet, kapacitet eller tillgång till utrymme att göra, jfr ingressen punkt 11. Syftet är inte att åstadkomma någon konkurrens- hämmande effekt, vare sig genom agerande av medlemsstaten eller av något företag. Syftet är inte att sätta konkurrensreglerna ur spel. I punkten 28 i direktivets ingress påpekas att de fortfarande skall gälla och hänvisning sker uttryckligen till artikel 90. Det sagda innebär att den svenska konkurrenslagen bör gälla fullt ut vid sidan av en ny lag om marktjänsthantering. 8 Lagen (1992:1528) om offentlig upphandling I marktjänstdirektivet finns bestämmelser som för tanken till reglerna om offentlig upphandling, se till exempel artikel 11. Trots detta torde inte bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling vara direkt tillämpliga på förfarandet att välja ut leverantörer för marktjänstverksamhet till tredje man. I 1 kap. 4 § lagen om offentlig upphandling anges att upphandling skall göras med utnyttjande av de konkurrensmöjligheter som finns och även i övrigt genomföras affärsmässigt. Anbudsgivare, anbudssökande och an- bud skall behandlas utan ovidkommande hänsyn. I lagen ges bestämmel- ser om bl.a. tidpunkter och former för annonsering av upphandlingar, former för anbud och ansökningar om deltagande i anbudsgivning, mottagande och öppnande av anbud samt prövning av anbud. I övrigt ges särskilda bestämmelser för varuupphandling, byggentreprenader, upp- handling inom de s.k. försörjningssektorerna och tjänster. De särskilda reglerna omfattar bl.a. bestämmelser om s.k. tröskelvärden, annonsering, val av upphandlingsförfarande och tidsfrister. Marktjänstdirektivet syftar visserligen, i likhet med lagen om offentlig upphandling, till att åstadkomma en öppen och konkurrensutsatt marknad baserad på icke-diskriminering och objektivitet. Lagen om offentlig upp- handling innehåller emellertid detaljerade bestämmelser av formell karaktär om upphandlingens olika skeden, något som direktivet inte alls berör. Direktivet föreskriver endast att ett urvalsförfarande skall inrättas samt anger vissa grundläggande förutsättningar och formregler för detta. Bestämmelserna i lagen om offentlig upphandling gäller när en offent- lig enhet är kund. En ledningsenhet skall enligt marktjänstdirektivet in- fordra anbud avseende marktjänster från leverantörer av sådana. Av defi- nitionen av leverantör framgår att en sådan anskaffning måste ske för tredje persons räkning för att direktivet skall bli tillämpligt och alltså inte för ledningsenhetens räkning. Lagen om offentlig upphandling är därför inte direkt tillämplig. Länsrätten i har i sitt remissvar på första promemoria sagt sig vara av den uppfattningen att det s.k. upp- handlingsdirektivet7 kan komma att bli tillämpligt på förfaranden som avses i marktjänstdirektivet. Länsrätten anser därför att det finns skäl att göra en upphandlingsbedömning och ha ämnet i beredskap inför en framtida anpassning. anser inte att de EG-rättsliga bestämmelserna om offentlig upphandling är tillämpliga vid anbudsförfarandet (jfr s. 6 i bilaga 2 i departementspromemorian Ds 1999:59). Om någon ändring i detta synsätt avses bör initiativ till det i första hand tas på gemenskaps- nivå. På grund av det anförda är det enligt promemorians bedömning inte lämpligt att i detta sammanhang utvidga tillämpningsområdet för lagen om offentlig upphandling till att omfatta förfarandet att välja ut leveran- törer som får bedriva marktjänstverksamhet till tredje man. 9 Förslag till lag om marktjänster på flygplatser 9.1 Val av författningsform Regeringens förslag: Direktivet genomförs huvudsakligen i lagform. I promemoria föreslogs att direktivet skulle kunna genomföras i en förordning. Detta skulle delvis låta sig göras, eftersom reglerna i direktivet till att börja med mest blir tillämpliga på de flygplat- ser som drivs av staten genom . Men reglerna som är neu- trala i förhållande till ägaren/brukaren av en flygplats kan bli tillämpliga i större utsträckning också på flygplatser som ägs eller drivs av annan än . Det rör sig således om regler om ekono- miska förhållanden för enskild. Detta gör att direktivet, med hänvisning till 8 kap. 3 § regeringsformen, huvudsakligen måste genomföras i lag- form. 9.2 Lagens tillämpningsområde 9.2.1 Allmän bedömning Regeringens förslag: Lagens regler skall vara tvingande endast för de flygplatser som faller inom marktjänstdirektivets tillämpningsområde. Departementspromemorians förslag: Regeringens förslag utgår till skillnad från promemorians förslag från marktjänstdirektivets minimikrav när det gäller på vilka flygplatser som reglerna skall bli tvingande. Remissinstanserna: , , , och är positiva till ett regelverk som utgår från principen om en öppen marknad. och är däremot kritiska och vill att lagens regler inte skall gå längre än marktjänstdirektivets minimi- krav. Man är rädd för att en allt för öppen marknad på de mindre flyg- platserna skulle äventyra de ekonomiska förutsättningarna för flygplat- sernas drift. Det är effektivare och mera ekonomiskt om man kan an- vända samma personal för åtskilliga olika arbetsuppgifter som förekom- mer på en mindre flygplats. Medan de flesta remissinstanserna anför att de fria marknadskrafterna är den bästa regulatorn för att motverka en oskälig överprissättning, dålig effektivitet m.m. anför att konkurrenslagstiftningen innehåller erforderliga regler för att komma till rätta med eventuella missförhållanden. Skälen för regeringens förslag: De mindre flygplatserna omfattas inte av marktjänstdirektivets bestämmelser i alla delar. Marknaden för marktjänster till tredje man skall öppnas i första hand på de större flyg- platserna, medan egenhantering skall tillåtas på alla flygplatser med undantag för vissa s.k. airside-tjänster. Det vore möjligt för att öppna marknaden för alla typer av marktjänster på alla flygplatser inklusive de mindre flygplatser som inte helt omfattas av direktivets tillämpningsbestämmelser. kan man inte bortse från de synpunkter som förts fram av och . Det är ju också dessa instanser som repre- senterar flygplatshållarna och som får ta de ekonomiska konsekvenserna av den mindre rationella ordning med exempelvis ineffektivt utnyttjande av viss personal, som skulle kunna uppkomma om marktjänstverksam- heten på små flygplatser delades upp på flera aktörer. Någon grundlig utredning av de ekonomiska konsekvenserna av det förslag som presente- rades i departementspromemorian föreligger inte, vilket också påtalats av . En tvingande lagreglering bör mot bakgrund av det nu sagda bara genomföras i den utsträckning som följer av marktjänstdirektivet. Lagen blir tvingande framför allt för de största flygplatserna här i lan- det. Detta innebär inte att eller andra flygplatshavare måste använda sig av de möjligheter till begränsningar som lagen med- ger. En generösare tillämpning är alltid möjlig på frivillighetens grund. 9.2.2 Närmare om lagens tillämpningsområde Enligt marktjänstdirektivets artikel 1 gäller inte bestämmelserna om egenhantering av airside-tjänster på flygplatser med en årstrafik som understiger en miljon passagerarrörelser eller gods. Däremot gäller alla andra bestämmelser om egenhantering på alla flygplatser som är öppna för kommersiell lufttrafik. När det gäller marktjänster till tredje man innebär direktivets tillämp- ningsbestämmelser att reglerna inte tillämpas alls på flygplatser med års- trafik som understiger två miljoner passagerarrörelser eller gods. Det innebär att det endast är och som be- rörs av direktivets bestämmelser om marktjänster till tredje man. Även skulle, enligt bedömning, inom överskådlig tid kunna komma att passera tvåmiljonersgränsen, men knappast någon annan flygplats. Förslaget i promemoria innebar att man undantog de mindre flygplatserna från bestämmelsernas tillämpningsområde. Flera remissinstanser kritiserade förslaget i denna del och menade att även mindre flygplatser borde omfattas av principen om fritt tillträde till marknaden för marktjänster. Ett genomförande av direktivet med de möjligheter till begränsningar som ges i direktivet skulle innebära en be- gränsning av rätten till egenhantering i jämförelse med vad som gäller . Detta har behandlats närmare i föregående avsnitt. Direktivet är avsett att reglera miniminivån för konkurrensutsättning på marknaden för marktjänster. Inget hindrar därför en flygplats från att öppna marknaden för all form av hantering av alla typer av tjänster om man så önskar. Användarkommittéer skall enligt direktivet inrättas också på mindre flygplatser. Leverantörer och användare där kommer därmed att få ökad insyn i frågor som rör flygplatsernas marktjänstverksamhet. Redan detta förhållande kan förväntas sätta press på flygplatserna och leda till att möjligheterna till marktjänstverksamhet och egenhantering på mindre flygplatser ökar eller i varje fall inte försämras. 9.3 Behovet av en fristående myndighet förslag: En självständig nämnd, , in- rättas för att behandla ett flertal ärenden som rör tillämpningen av denna lag. Kostnaderna för skall inte belasta stats- budgeten. 9.3.1 olika roller olika roller aktualiseras vid genomförandet av marktjänstdirektivet, särskilt rollerna som utövare av myndighetsfunktio- ner och som kommersiell aktör i egenskap av innehavare och driftansva- rig för flygplatser. utför också marktjänster åt tredje man genom ett aktiebolag i vilket verket har ett betydande ägarinflytande. Jävsliknande situationer kan uppstå om anförtros någon eller några av de myndighetsroller som nämns i direktivet som har en roll som flygplatshållare. Om dessutom något verksanknutet bolag bedriver marktjänstverksamhet på flygplatsen blir problematiken ännu tydligare. Direktivet placerar rättigheter och skyldigheter på flygplatsens led- ningsenhet. Med ledningsenhet menas, som tidigare nämnts, en enhet som tillsammans med eller självständigt från annan verksamhet och i kraft av nationella lagar och författningar har i uppdrag att administrera flygplatsernas infrastrukturer, samt samordna och kontrollera den verk- samhet som aktörer som befinner sig på berörd flygplats eller berört flyg- platssystem bedriver. På de flygplatser som drivs av kan alltså en del av utgöra ledningsenhet som en annan del av verket får en myndighetsroll. För att göra sina roller tydligare har samlat sina upp- gifter i olika avdelningar. är ändå medvetet om att roll- konflikter kan uppstå och att de kan medföra negativa effekter från kon- kurrenssynpunkt. Verket har emellertid i den promemoria som man upp- rättade föreslagit att verket skall hantera ärenden enligt marktjänstdirek- tivet. Flera remissinstanser har noterat problematiken. Verket anser att en del av olägenheterna bör kunna motverkas genom organisatoriska åt- gärder inom verket. Flera remissinstanser anser emellertid inte att sådana åtgärder är tillräckliga för att säkerställa konkurrensneutralitet. Kritiken om olika roller är befogad. Det torde inte vara möjligt att låta vara den fristående myndighet som skall hantera ärenden enligt marktjänstdirektivet. 9.3.2 Inrättande av Ett genomförande av direktivet förutsätter att en mängd beslut skall tas av en instans som är fristående från berörda parter. Till största delen be- rörs flygplatser av direktivets bestämmelser, och redan av den anledningen är det olämpligt att låta någon enhet inom Luftfarts- verket fatta beslut. Det är också tveksamt om en sådan ordning skulle stå sig vid en närmare granskning ur EG-rättsliga aspekter. Bland de myn- digheter som skulle kunna komma i fråga som alternativa beslutsfattare framträder som det lämpligaste alternativet. I har man också lagt dessa uppgifter på den danska motsvarigheten, Kon- kurrencestyrelsen. har dock i sitt remissvar på Luft- fartsverkets promemoria med kraft avvisat dessa tankar, då man i så fall skulle hamna i en ohållbar eller i varje fall olämplig situation om man både skall vara den myndighet som beslutar och utser aktörer och därefter skall utöva kontroll att dessa aktörer och andra agerar inom ramarna för det konkurrensrättsliga regelverket. Det är svårt att hitta andra lämpliga kandidater i den svenska myndighetsfloran. Det enklaste sättet att lösa denna konflikt är att inrätta en liten själv- ständig myndighet i form av . En förebild till denna nämnd kan man hitta i som sammanträder någon eller per tiotal år, och då finns till hands för att lösa vissa tvister enligt lagen (1945:119) om stängselskyldighet för järnväg m.m. ledamöter förordnas av regeringen . Dess verksamhet skall bekostas till lika delar av parterna. När det inte finns några ärenden att handlägga så kan man säga att verksamheten vilar. Med tanke på att endast har ett fåtal flygplatser med en så pass stor trafik att lagens bestämmelser blir tillämpliga måste prognosen för den arbetsbelastning som skall läggas på denna nya myndighet vara att det kanske blir några enstaka ärenden . Att tillskapa en helt fristående nämnd av nu skisserat slag bör dessutom tillgodose kraven på att en självständig instans prövar de flesta frågor enligt direktivets krav. Det har pågått ett fortlöpande arbete med att föra bort olika förvaltningsärenden från regeringens arbetsuppgifter, och bör utpekas att hantera de flesta av de ärenden som kan uppkomma vid tillämpningen av den lagstiftning som direktivet ger upp- hov till. Kostnaderna för denna nämnds arbetsuppgifter bör läggas på dem som betjänas av nämndens verksamhet. Ledamöterna bör erhålla ett av rege- ringen fastställt arvode för varje sammanträdestillfälle samt ersättas för eventuella resekostnader och liknande.