prop · GN0364 · 2000-01-01 00:00:00 — 1 § Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:204) vid behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för att 1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten, 2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat eller 3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. Lagen gäller också behandling av sådana uppgifter som avses i 25 och 26 §§. Lagen gäller inte för behandling av personuppgifter som företas med stöd av lagen (1998:620) om belastningsregister eller lagen (1998:621) om misstankeregister. Lagen gäller inte för behandling av personuppgifter som företas med stöd av lagen (1998:620) om belastningsregister, lagen (1998:621) om misstankeregister eller lagen (2000:000) om Schengens informationssystem. 9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Bestämmelsen i 48 § andra stycket personuppgiftslagen (1998:204) gäller dock inte vid behandling av personuppgifter enligt konventionen om tillämp- ning av av . Belastningsregister, misstankeregister och Schengens informations- system 36 § Om skyldigheten för Rikspolis- styrelsen att föra belastnings- och misstankeregister finns bestäm- melser i lagen (1998:620) om belastningsregister och i lagen (1998:621) om misstankeregister. Om skyldigheten för Rikspolis- styrelsen att föra belastnings- och misstankeregister samt om ett nationellt register som är anslutet till Schengens informationssystem finns bestämmelser i lagen (1998:620) om belastningsregister, lagen (1998:621) om misstanke- register och i lagen (2000:000) om Schengens informationssystem. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet , justitierådet , regeringsrådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1. lag om internationellt polisiärt samarbete, 2. lag om Schengens informationssystem, 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring i passlagen (1978:302), 5. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100), 6. lag om ändring i lagen (1982:395) om med- verkan vid polisiär övervakning, 7. lag om ändring i utlänningslagen (1989:529), 8. lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet, 9. lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika, 10. lag om ändring i vapenlagen (1996:67), 11. lag om ändring i polisdatalagen (1998:622). Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn , hovrättsassessorn och kanslirådet . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Vissa av föreskrifterna i förslagen innebär att myndighetsutövning överlåts till annan stat. Detta gäller dels vissa föreskrifter rörande gränsöverskridande förföljande i förslaget till lag om internationellt polisiärt samarbete, dels föreskriften om visering genom annan stats behöriga myndigheter i 2 kap. 7 a § andra stycket förslaget till lag om ändring i utlänningslagen. Lagrådet erinrar om att bestämmelserna i 10 kap. 5 § fjärde stycket tredje och fjärde meningarna regeringsformen gäller beträffande sådant överlåtande av myndighetsutövning som avses i nämnda föreskrifter. Rättelseblad s. 246 252, varav s. 252 ersätter tidigare s. 246 av prop. 1999/2000:64. Rättelsen avser bilaga 11. Förslaget till lag om internationellt polisiärt samarbete I andra stycket föreslås att gränsöverskridande övervakning skall få ske utan föregående samtycke enligt första stycket, om saken är så brådskande att samtycke inte kan inhämtas i förväg och den utländska utredningen avser misstanke om sådana brott som sägs i artikel 40.7 i . För att förstå föreskriftens räckvidd och innebörd måste en läsare således ha tillgång till konventionstexten, vilken finns i publikationer (t.ex. överenskommelser med främmande makter, prop. 1997/98:12 och JuU 1997/98:15) som knappast är allmänt tillgängliga ens hos myndigheter. Föreskriften är av central betydelse i fråga om utländska tjänstemäns rätt att övervaka misstänkta gärningsmän på svensk mark och bör därför i görligaste mån vara formulerad så att förutsättningarnas hela innebörd framgår direkt av lagtexten. I lagrådsremissen sägs att vissa av de brott som räknas upp i artikeln inte riktigt har någon motsvarighet i svensk strafflagstiftning. Detta kan emellertid inte vara skäl nog att i föreskriften endast ta in en hänvisning till artikeln i fråga. Redan den enkla åtgärden att uppräkningen i artikeln kom att ingå i den svenska lagtexten skulle underlätta för rättstillämparen och annan läsare att förstå innebörden av den föreslagna föreskriften. Det enklaste sättet att åstadkomma detta på torde vara att göra följande justering av lagtexten: avser misstanke om sådana brott som anges i artikel 40.7 i , nämligen mord, dråp, våldtäkt, mordbrand, penningförfalskning, grov stöld och grovt häleri, utpressning, människorov och tagande av gisslan, olaglig människohandel, olaglig handel med narkotika och psykotropa ämnen, brott mot lagbestämmelser angående vapen och sprängämnen, ödeläggelse genom användande av sprängämnen samt olaglig transport av giftigt och skadligt avfall. Enligt andra stycket får en svensk polisman ta i beslag föremål som har omhändertagits enligt 7 § i avvaktan på en framställning om en åtgärd enligt 2 § lagen om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat. Sistnämnda bestämmelse handlar om beslag av egendom som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen om gärningen eller vara frånhänd någon genom denna. I 7 § talas även om omhändertagande av föremål som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 , dvs. föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att de skulle komma till sådan användning. Avsikten synes vara att i ett sådant fall allmänna svenska regler om beslag och om talan angående förverkande skall bli tillämpliga. Om detta är riktigt uppfattat har Lagrådet inte någon erinran mot utformningen av bestämmelsen i andra stycket av förevarande paragraf; den är då att förstå som en specialbestämmelse som lägger ytterligare en möjlighet att ta föremål i beslag till dem som redan finns enligt mer generella föreskrifter. Av motiveringen torde framgå att första stycket på motsvarande sätt är en specialbestämmelse som till allmänna bestämmelser främst i om gripande och i utlänningslagstiftningen om tagande i förvar lägger ytterligare en möjlighet att beröva den omhändertagne friheten. Enligt andra stycket får danska polismän på svenskt territorium på Öresundsförbindelsen även inleda ett förföljande som avses i första stycket. Enligt 5 §, vartill hänvisas i första stycket, förutsätter ett förföljande utan föregående samtycke att de förföljande tjänstemännen anhåller om bistånd av en behörig svensk myndighet senast för gränsöverskridandet. Så kan naturligtvis inte ske i förevarande fall. I andra stycket bör därför infogas en ny andra mening av följande lydelse: "De skall i ett sådant fall anhålla om bistånd av en behörig svensk myndighet." Enligt första stycket skall utländska tjänstemän som utför uppgifter enligt lagen i vara skyddade enligt 17 kap. 5 § . Nämnda paragraf hänvisar i sin tur till 17 kap. 1, 2 och 4 §§. Den är en samlingsbestämmelse, som kan vara svårtydd eftersom den ger skydd åt olika typer av verksamheter, från väktares, vilkas åtgärder i vissa fall kan vara svåra att jämföra med myndighetsutövning, till utländska tulltjänstemän vilka vidtar åtgärder som är klart hänförliga till myndighetsutövning ehuru utländsk sådan; sistnämnda förhållande synes vara orsaken till att de givits skydd enligt 17 kap. 5 §. Enligt motiven avses lagen skola kunna användas generellt i fråga om polisiärt samarbete och dessutom samarbete rörande brott som har anknytning till tullens verksamhetsområde. Det synes i sådant fall naturligt att likställa utländsk myndighetsutövning med svensk och beträffande skydd för utländska tjänstemän tillämpa samma lagrum som i fråga om svenska tjänstemän. Så görs i andra stycket i fråga om tjänstemännens ansvar för tjänstefel. Lagrådet finner att det stycket har fått en lämplig utformning. Första stycket bör utformas på motsvarande sätt och därför ges följande lydelse: "Utländska tjänstemän som utövar myndighet enligt denna lag i skall vara skyddade enligt 17 kap. 1, 2 och 4 §§ på motsvarande sätt som om det varit fråga om svensk myndighetsutövning." Skulle utländska tjänstemän inte anses omfattade av skydd enligt 17 kap. , därför att deras handlande har alltför litet samband med myndighetsutövning (se m.fl., , En kommentar, Kap. 13-24, s. 17:7 f) är de på samma sätt som svenska polismän skyddade av allmänna bestämmelser. De bestämmelser som ger utländska tulltjänstemän skydd enligt 17 kap. 5 § kan lämpligen ändras i samband med tillträde till . Bemyndigandet i 16 § har getts en sådan formulering att det kan antagas vara fråga om enbart verkställighetsföreskrifter till bl.a. lagen. Under alla förhållanden regleras i lagen andra ämnen än dem som är delegeringsbara enligt 8 kap. 7 § regeringsformen. Regeringen får redan med stöd av 8 kap. 13 § 1 regeringsformen besluta föreskrifter om verkställighet av lag. Ett uttryckligt bemyndigande i detta hänseende framstår därför som överflödigt. Av det föreslagna bemyndigandet framgår vidare att regeringens rätt att besluta verkställighetsföreskrifter skulle avse även bestämmelserna i om gränsöverskridande övervakning och förföljande samt avtalet mellan och om polisiärt samarbete i . Ingendera överenskommelse har inkorporerats i svensk rätt och är således att räkna som svensk lag. Regeringen saknar därför rätt att meddela föreskrifter om verkställigheten av konventionen eller avtalet. Vad gäller tillämpningen av de båda överenskommelserna kan regeringen dock besluta föreskrifter inom ramen för sin s.k. restkompetens i 8 kap. 13 § 2 regeringsformen, vilket här kan komma att främst gälla interna förvaltningsföreskrifter och förfaranderegler. Regeringens rätt att besluta dylika föreskrifter följer direkt av den sistnämnda regeln i regeringsformen och behöver därför inte komma till uttryck i någon särskild lagparagraf. Vad ovan sagts innebär att det i 16 § intagna bemyndigandet inte fyller någon funktion och att paragrafen därför kan utgå. Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen 2 kap. 7 a § Hänvisningar till artiklar i konventioner, som formellt inte utgör svensk lag, bör endast förekomma som en del av den rättsliga regleringen, när det är absolut nödvändigt och det möter lagstiftningstekniska hinder att inarbeta artiklarnas innehåll i den svenska lagtexten. I första stycket av den föreslagna paragrafen sägs bl.a.: "En visering som, enligt artikel 10 i konventionen om tillämpningen av av , har utfärdats av en behörig myndighet ". Artikel 10 reglerar emellertid inte myndigheters rätt att besluta om viseringar utan de avtalsslutande parternas skyldighet att erkänna vissa principer för visering. Regeln i artikel 10.1 att en visering får avse vistelse har redan en uttrycklig motsvarighet i 2 kap. 1 § andra stycket utlänningslagen. Hänvisningen till artikel 10 i konventionen framstår som onödig. Lagrådet föreslår att regeln i 2 kap. 7 a § första stycket ges följande lydelse: "En visering, som har utfärdats av en behörig myndighet i någon av de stater som har tillträtt eller anslutit sig till konventionen om tillämpning av av eller som har slutit avtal om samarbete enligt konventionen med konventionsstaterna, gäller i ." 2 kap. 10 § Återkallelse av uppehållstillstånd är en ingripande åtgärd för den som drabbas. För att tillgodose rättssäkerhetens krav bör samtliga återkallelsegrunder vara angivna i lagen. I den föreslagna paragrafen sägs att återkallelse får ske i fall som avses i artikel 25 i konventionen. Återkallelsefallet regleras i 25.2. Det framgår där att förutom att utlänningen skall ha registrerats på spärrlista det skall finnas tillräckliga skäl för en återkallelse. Båda dessa förutsättningar bör ingå i den svenska lagtexten. Paragrafen bör därför förslagsvis få följande lydelse: "Uppehållstillstånd får återkallas, om utlänningen har registrerats på spärrlista som avses i 3 § 2 lagen (2000:000) om Schengens informationssystem och om det finns tillräckliga skäl för en återkallelse." 5 kap. 6 § Enligt den föreslagna ändringen i paragrafens tredje stycke får polisen (och ) begära att en utlänning visar upp sitt pass eller andra handlingar som visar att han har rätt att uppehålla sig i , om det finns anledning att anta att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här eller "om det annars framstår som befogat att kontrollera utlänningen". En sådan formulering inger föreställningen att det av något skäl liknande ett antagande om att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här (ehuru det naturligtvis är svårt att föreställa sig vad det skulle kunna vara) finns anledning att kontrollera honom. Så är emellertid inte fallet. Det framgår av motiveringen att kontroller skall utföras tämligen rutinmässigt bl.a. när den kontrollerande myndigheten av annan anledning har kontakt med utlänningen. Kontrollen skall kunna ske i stort sett utan restriktioner; kontroll skall underlåtas i undantagsfall snarare än ske endast när det är påkallat av någon särskild anledning. Ett mera träffande sätt att återge avsikten med förslaget vore att medge kontroll när det i annat fall (än när det föreligger anledning till antagande att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här) ändå inte framstår som omotiverat att kontrollera utlänningen. Vi skulle då få ett system, liknande exempelvis det franska, där utlänningar tvingas gå med sina "papper" på sig, ständigt beredda att bli kontrollerade av polisen. Av särskilt intresse är förslagets förhållande till diskriminerings- förbudet i 2 kap. 15 § regeringsformen, som enligt 2 kap. 22 § 7 omfattar bl.a. utlänning här i riket. Enligt 2 kap. 15 § får lag eller annan föreskrift inte innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en minoritet. Förbudet tar inte sikte på gruppens nationalitet och förevarande förslag, som avser kontroll av utlänningar, bryter därför formellt inte mot förbudet. En polisman kan emellertid i regel inte ha någon omedelbar uppfattning om en persons nationalitet, eftersom denna inte framgår av körkort eller . Det får därför antas att en utlänningskontroll inte sällan skulle komma till stånd på grund av personens ras, hudfärg eller främmande namn, som antyder etnisk tillhörighet, när polismannen inte skulle finna en sådan befogad ifall personen i fråga såg ut att tillhöra befolkningsmajoriteten. Det föreslagna arrangemanget kommer då om också inte formellt så dock i praktiken att strida mot diskriminerings- förbudet. På grund av det anförda avstyrker Lagrådet den föreslagna ändringen såsom icke väl förenlig med regeringsformen. 10 kap. 2 § I punkten 4 föreslås straffansvar för en utlänning som på ett otillåtet sätt passerar en gräns som inte utgör gräns mot en på visst sätt angiven Schengenstat. talar om inre och yttre gränser. Även i svensk lagtext synes uttrycket "yttre gräns" kunna användas med fördel. Lagrådet förordar att punkten 4 ges följande lydelse: "en utlänning som på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns enligt Schengen- konventionen,". Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med anledning av anslutning till Schengen Senaste lydelse 1999:1154 Senaste lydelse 1999:1154. Senaste lydelse 1981:1308 Senaste lydelse 1996:1017. Senaste lydelse av lagens rubrik 1988:445. Senaste lydelse 1997:342. Lagen omtryckt 1994:515. 2 kap. 10 § upphävd genom 1997:1224. Lydelse enligt prop. 1999/2000:43. Senaste lydelse 1997:897. Lydelse enligt prop. 1999/2000:27 Därmed avses att polisen vid inresekontrollen inte rutinmässigt skall undersöka fordon, utan det förutsätts normalt att det finns en rimlig anledning därtill, ett förhållande som följer redan av bestämmelsens syfte. Så kan exempelvis vara fallet när polisen har fått skäl att misstänka att utlänningar och vid ett visst gränsavsnitt försöker att illegalt ta sig in i landet, t.ex. genom att gömma sig i fordon ( prop. 1981/82:146 s. 67). Därmed avses, som nämnts, enligt motivuttalanden att det inte krävs en brottsmisstanke men väl att det görs ett selektivt urval. Se vidare avsnitt 6.2.1. I departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, Ds 1999:56, föreslås att bestämmelsen såvitt avser det rättsliga samarbetet förs över till en ny lag om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Förslaget är under beredning inom . Senaste lydelse 1981:1308 Senaste lydelse 1996:1017 Senaste lydelse 1999:94 Lagen omtryckt 1994:515 10 § upphävd genom 1997:1224 Senaste lydelse 1997:897 Senaste lydelse 1999:1154 Senaste lydelse 1999:1154. Senaste lydelse 1981:1308 Senaste lydelse 1996:1017. Senaste lydelse av lagens rubrik 1988:445. Senaste lydelse 1997:342. Lagen omtryckt 1994:515. 10 § upphävd genom 1997:1224. Senaste lydelse 1997:897. Senaste lydelse prop. 1999/2000:64 Bilaga 1 1999/2000:64 Bilaga 2 1999/2000:64 Bilaga 3 1999/2000:64 Bilaga 4 1999/2000:64 Bilaga 5 1999/2000:64 Bilaga 6 1999/2000:64 Bilaga 7 1999/2000:64 Bilaga 8 1999/2000:64 Bilaga 9 1999/2000:64 Bilaga 10 1999/2000:64 Bilaga 11