prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — Narkotikabrottskonventionen (artikel 5.5), för- verkandekonventionen (artikel 15) och det brittiska förverkandeavtalet (artikel 7.6) medger att inte bara enstaka föremål utan all förverkad egen- dom eller dess värde skall kunna delas med den andra staten. Även avtalen med och medger sådan delning, i den mån nationell lag så tillåter. Den nordiska verkställighetslagen innehåller inga föreskrifter om del- ning av förverkad egendom. Inom EU pågår diskussioner om att utöka möjligheterna mellan med- lemsstaterna att dela förverkad egendom eller värdet av denna. Diskus- sionerna begränsas inte till att gälla egendom som förverkas i en med- lemsstat och där verkställighet av förverkandebeslutet sker i en annan stat utan omfattar även förverkanden som beslutas och verkställs i en och samma stat men där en annan medlemsstat hjälpt till i en eller annan form, t.ex. med rättslig hjälp i brottmål under brottsutredningen eller rät- tegången, eller med information eller polisoperativt bistånd och däri- genom underlättat, eller rent av möjliggjort, förverkandet. Den svenska regleringen innebär att endast enstaka förverkade föremål kan återlämnas till en annan stat. Regleringen torde innebära att aldrig kan överlämna sådan förverkad egendom som faller under narkoti- kabrottskonventionens, förverkandekonventionens och det brittiska för- verkandeavtalets tillämpningsområden till annan stat. Det är naturligtvis både olyckligt och omotiverat. Det borde finnas utrymme för regeringen att besluta att avstå viss del av ett förverkat belopp, t.ex. om en större summa pengar förts över till i syfte att söka undkomma förver- kande i den stat där brottsutredningen pågår. Den omständigheten att bistår med att verkställa det utländska förverkandet motiverar inte alltid att svenska staten behåller hela summan. Till saken hör att nar- kotikabrottskonventionen har en synnerligen bred anslutning mer är 150 stater har tillträtt konventionen och att förverkandekonventionen tillträtts av 24 stater, däribland de flesta av EU:s medlemsstater. Brott- målsdomskonventionen däremot har tillträtts endast av ett fåtal stater och samarbete enligt denna konvention sker i stort sett aldrig. Det föreslås därför att internationella verkställighetslagen ändras så att regeringen skall kunna besluta att penningbelopp eller egendom eller dess värde som förverkats skall kunna överlämnas till den stat som begärt verkställighet i . Även om det knappast torde bli aktuellt att överlämna hela pen- ningbeloppet eller all egendom som förverkats till annan stat bör lagen inte innehålla några begränsningar i den delen. Det finns inga skäl att stanna vid en reform som tar sikte på de fall där bistått en annan stat med verkställighet av dom eller beslut om förverkande. Det bör även finnas utrymme för regeringen att, i enlighet med vad som diskuteras inom EU, besluta att överlämna del av egendom som förverkats i när den andra staten bistått på ett eller annat sätt under brottsutredningen eller rättegången. Slutresultatet av diskussionerna inom EU behöver inte avvaktas utan det bör redan nu kunna föras in regler om detta i den nya lagen. 9 Delgivning Regeringens bedömning: föreskrift om att handlingar får delges direkt med post när den person som skall delges befinner sig i en annan konventionsstat, liksom föreskriften att fram- ställningar om biträde med delgivning får skickas direkt mellan behöriga myndigheter, kräver inga lagändringar. Regeringens förslag: kompletteras med en bestämmelse om att rätten är skyldig att översätta en handling i brottmål, eller åtminstone de viktigaste delarna av den, om handlingen skall sändas till någon som vistas i en annan stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen skall översättas till språket i den andra staten eller om myndigheten känner till att personen inte förstår detta språk till ett annat språk som personen förstår. I delgivningslagen tas in en särskild föreskrift om att en kallelse att inställa sig vid förhör vid en förhandling i brottmål inte får förenas med vite om kallelsen skall delges utomlands, såvida delgivning inte skall ske enligt lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m. Rätte- gångsbalken förtydligas genom att det föreskrivs att om vite inte har satts ut får inte heller åläggas ansvar för de kostnader som kan ha uppstått till följd av att föreläggande inte följs. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. välkomnar förslaget till förtydligande av kostnadsansvaret i 9 kap. 7 § . Skälen för regeringens bedömning och förslag: Såsom anmärkts i avsnitt 5.3 innehåller artikel 52 i vissa föreskrif- ter om delgivning. Dessa innebär att konventionsstaterna får delge hand- lingar direkt per post när mottagaren vistas på en annan medlemsstats område (första punkten). Handlingarna skall i sådana fall översättas till det, eller ett av de, språk som talas i den staten om det finns skäl anta att mottagaren inte förstår det språk som handlingen är skriven på. Om det är känt att mottagaren bara talar ett visst språk skall handlingen, eller åt- minstone de viktiga delarna av handlingen översättas till det språket (andra punkten). I tredje punkten föreskrivs att ett vittne eller en sak- kunnig som delgetts kallelse per post inte får straffas eller drabbas av vite eller dylikt om han eller hon inte inställer sig. Föreskriften komplettering till motsvarande regler i artikel 8 rättshjälpskon- vention angående delgivning som ombesörjts av den anmodade staten. ålägger därutöver konventionsstaterna att se till att kallelser av vittnen och sakkunniga inte innehåller några påföljder vid utevaro. Av den fjärde punkten framgår att postdelgivning även får an- vändas i fråga om gärningar som i båda staterna beivras av administrativa myndigheter. Av punkt fem framgår att en stat får anlita den andra statens rättsliga myndigheter för delgivning om mottagarens adress är okänd eller om man begär att handlingarna skall delges med den sökte personligen. Bestämmelserna föranleder viss författningsreglering. Enligt artikel 49 e) skall bestämmelserna om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål även tillämpas vid delgivning av underrättelser som gäller verkställighet av straff och indrivning av böter och rättegångskostnader (se avsnitt 5.3). Delgivning direkt med post Artikel 52 i innebär att som huvudregel införs delgivning direkt med post när mottagaren vistas i en annan kon- ventionsstat. Enligt artikeln skall parterna lämna in en förteckning över de handlingar som får översändas på detta sätt. I arbetet med en EU- konvention om ömsesidig rättslig hjälp (se avsnitt 5.4.2) är med- lemsstaterna överens om en liknande reglering. Enligt artikel 5 i utkastet till skall varje medlemsstat sända rättegångshandlingar till personer som befinner sig på en annan medlemsstats territorium direkt med post. Avsikten är att begreppet rättegångshandlingar skall tolkas i vid bemärkelse och omfatta t.ex. både domstolsbeslut och domar. bestämmelse är inte begränsad till delgivning utan är tillämplig så fort handlingen sänds över till en person som befinner sig i en annan stat. tillåter att andra stater delger mottagare som befinner sig i direkt med post. Det finns inte heller något hinder mot att delgivningshandlingar skickas med post till personer med adress utomlands. Det är i praktiken mycket vanligt att domstolarna skickar delgivningshandlingar med internationellt rek (s.k. rött kort). Schengen- konventionens och bestämmelser som innebär att handlingarna får skickas direkt med post till den person som skall delges överensstämmer därför väl med den svenska ordningen på området och kräver inga författningsändringar. Det finns inte heller någon anledning att begränsa användandet av delgivning med post till någon viss typ av handlingar. Både och utkastet till en om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål innehåller bestämmelser om att hand- lingar som skickas till ett annan stat per post skall översättas till språket eller ett av språken i landet om det finns skäl att anta att mottagaren inte förstår det språk som handlingen är skriven på. Om det är känt att motta- garen bara talar ett annat språk skall handlingen eller i vart fall de vikti- gaste delarna av handlingen översättas till det språket. Skyldigheten att översätta handlingar som skickas per post i de angivna fallen måste ses mot bakgrund av att delgivning med post införs som huvudregel och att det kommer bli mer sällsynt att staterna begär bistånd med delgivning. Regler för när en ansökan om rättslig hjälp och därtill bifogade handlingar skall översättas har behandlats i avsnitt 7.3. Domstolarnas möjlighet att översätta handlingar regleras i 33 kap. 9 § . Enligt bestämmelsen, som omfattar både tvistemål och brottmål, får domstolen vid behov låta översätta handlingar som kommer in eller skickas ut från rätten. Regleringen är fakultativ och bör enligt förarbetena av kostnadsskäl tillämpas restriktivt när det gäller utgående handlingar. Översättning genom domstolens försorg bör ske endast om parten inte på annat sätt kan ordna en översättning (prop. 1986/87:89 s. 143). När en domstol skickar handlingar per post till en person i utlandet och det finns anledning att tro att personen inte talar svenska, finns i regel behov av att översätta handlingarna. Detta synsätt överensstämmer med domstolspraxis och har delats av JO (jfr. JO beslut , dnr 822 1994). Åklagares skyldighet att översätta handlingar som skickas till personer utomlands är oreglerad. Den ordning som tillämpas i stämmer väl överens med bestämmelser. Det krävs emellertid några förtydliganden och kompletteringar för att skall uppfylla sitt konventionsåtagande. Regleringen i innebär en skyldighet för myn- digheten att översätta handlingar i de angivna fallen. Detta skiljer sig från den svenska regleringen i där behovet av översättning skall bedömas i det enskilda fallet. Det föreslås därför att 33 kap. 9 § kompletteras med en bestämmelse som innebär att rätten i brottmål är skyldig att översätta en handling, eller åtminstone de viktigaste delarna av den, som skall sända utomlands och det finns anled- ning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen skall översättas till språket i den andra staten eller, om myndigheten känner till att personen inte förstår detta språk, till ett språk som personen förstår. Det finns ingen anledning att begränsa bestämmelsens tillämp- lighet till Schengenstaterna utan den bör gälla i förhållande till alla EU- stater och till och . Delgivning genom behöriga myndigheters försorg Enligt kan den anmodade statens rättsliga myndigheter anlitas för biträde med delgivning om mottagarens adress är okänd eller om den ansökande parten begär att handlingarna skall delges med den sökte personligen. I likhet med den ordning som gäller mellan de nordiska länderna, kan ansökningar om delgivning också översändas direkt till de behöriga myndigheterna utan att myndigheterna behöver gå via centralmyndigheten. Sedan gammalt gäller i att framställningar om biträde med delgivning i första hand hanteras av . Delgivning i på begäran av en främmande stat sker enligt kungörelse om delgivning i av och länsstyrelserna. Svenska myndigheter och enskilda kan å sin sida begära bistånd från enligt kungörelse om delgivning i utlandet. Inom gäller, som redovisats i avsnitt 7.1, enligt kon- vention att framställningar om delgivning får ske genom direkt skrift- växling mellan behöriga myndigheter utan anlitande av någon central- myndighet. De behöriga myndigheterna har tillkännagetts genom cirkulär (1995:419) om inbördes rättshjälp mellan , , , och genom delgivning och bevisupptagning. reglering kräver inga lagändringar. Nöd- vändiga författningsändringar kan göras i förordning och behöriga myndigheter kan tillkännages. Undantag från regler om vitesföreläggande i vissa fall Enligt artikel 8 rättshjälpskonvention skall ett vittne eller en sakkunnig, som med biträde av en annan stat delgetts en kallelse om att inställa sig till en förhandling, inte underkastas påföljder vid utevaro oavsett om sådana angetts i kallelsen, såvida vittnet eller den sakkunnige inte därefter frivilligt inställer sig på den ansökande landets område och på nytt kallas till förhandlingen. innehåller motsvarande bestämmelse vid situa- tionen att handlingen översänts direkt med post. Enligt Schengenkonven- tionen skall dessutom den myndighet som översänder kallelser se till att dessa inte innehåller någon påföljd vid utevaro. Bestämmelsen rörande delgivning enligt rättshjälpskon- vention föranledde inte några lagstiftningsåtgärder (prop. 1961:48 s. 10). I lagstiftningsärendet var utgångspunkten att regler om vitesföreläggande vid kallelser av vittnen till sammanträde inför rätten bygger på principen om vittnesplikten. Några lokala begränsningar av reglerna om vitesföreläggande uppställs inte uttryckligen i rätte- gångsbalken. Däremot följer det av rättegångsreglernas karaktär av intern rätt att utländska myndigheter inte har någon skyldighet att medverka till att personer inom deras område tvingas till inställelse inför svensk domstol. I lagstiftningsärendet drog man därför den slutsatsen att man från svensk sida inte torde kunna låta kallelser av vittnen som delges med biträde av utländsk myndighet få tvingande verkan. I överensstämmelse med detta angavs att en vittneskallelse inte bör innehålla någon erinran om påföljd vid utevaro. Detta ställningstagande tillkännagavs dom- stolarna genom Cirkulär 1968:32. På grund av praktiska problem med att vissa länder inte bistod med delgivning för det fall kallelsen var förenad med vite infördes en bestämmelse i 9 kap. 7 § andra stycket . Bestämmelsen ger domstolen en uttrycklig rätt att underlåta att sätta ut vite i ett före- läggande om den som skall delges föreläggandet vistas utom riket och delgivning annars inte kan ske i den främmande staten (prop. 1983/84:78 s. 60). Bestämmelsen i 36 kap. 7 § om att vittnen skall kallas att personligen inställa sig vid förhandlingen vid vite är obligatorisk. När det gäller kallelser av sakkunniga är hänvisningen till påföljdssystemet för vittnen numera upphävd (prop. 1986/87:89 s. 187, JuU 1986/87:31, rskr. I lagstiftningsärendet ansågs det tillräckligt att rätten har möjligheten att förelägga vite med stöd av den allmänna bestämmelsen i 9 kap. 7 samma balk. Bestämmelsen i 36 kap. 7 § är skriven för svenska förhållanden och beaktar inte frågan om gränserna för svensk maktutöv- ning (Fitger, Kommentaren till I, 9:12). Utgångs- punkten för bestämmelsens tillämpningsområde är, såsom angivits lagstiftningsärende, vittnesplikten. Endast för det fall det föreligger en skyldighet att vittna vid den svenska domstolen kan en svensk domstol utfärda ett vitesföreläggande. Vittnesplikt anses åligga var och en som är underkastad den svenska statsmakten. Dit hör först och främst svenska medborgare. Skyldigheten att vittna vid svensk domstol torde inte annat än enligt lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m. omfatta utlänningar bosatta utomlands (prop. 1974:95 s. 10). Att ett vitesföreläggande i vissa fall i princip är tillåtet enligt svensk rätt trots att den som kallas vistas utomlands innebär inte alltid att det också faktiskt är möjligt att ge ett sådant föreläggande. konven- tionsåtaganden, både enligt rättshjälpskonvention och , innebär att en svensk domstol som delgivit ett vittne eller en sakkunnig en kallelse i en konventionsstat att inställa sig till en svensk domstol inte får utdöma straff, viten eller andra tvångs- åtgärder vid utevaro. Enligt gäller därutöver att kallelser som sådan inte får innehålla några påföljder vid utevaro. Man kan numera hävda att det är en huvudregel att utländska myndigheter inte medverkar till delgivning av viteskallelser eller reagerar emot att kallel- sen som sådan översänds per post till personer som befinner sig på deras territorier. Det bör därför tas in en ny bestämmelse i delgivningslagen där det klart framgår viten inte får sättas ut i kallelser som i brottmål delges utomlands. Förbudet att kalla vid vite i omfattar vittnen och sakkunniga. Till skillnad mot vad som gäller i de flesta länder hörs en målsägande i inte som vittne. Det är emellertid klart att bestämmelsen även omfattar förhör med en målsägande. I klargörande syfte bör även sådana personer som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena omnämnas i bestämmelsen, även om dessa personer anses som vittnen i vid bemärkelse i mening. Följden av att vite inte sätts ut i kallelsen blir att uppmaningen att inställa sig vid förhand- lingen är osanktionerad. Regeln bör utformas generellt och avse både sådana kallelser som delges med biträde av en annan stat och sådana som delges direkt med post. En sådan regel skulle dessutom tydliggöra vad som sedan gammalt har ansetts gälla enligt svensk rätt. Undantag bör göras för det fall när delgivning sker enligt den nordiska överens- kommelsen. I 9 kap. 7 § andra stycket föreskrivs att en domstol vid delgivning av ett föreläggande med någon som vistas utom riket kan underlåta att följa en särskild föreskrift om att föreläggandet skall vara vitessanktionerat. Det föreskrivs vidare att föreläggandet i övrigt vid den fortsatta handläggningen av målet skall vara jämställt med ett vitesföre- läggande. Det sägs ingenting om möjligheterna att enligt 31 kap. 4 §, 36 kap. 23 § eller 40 kap. 16 § döma ut ett kostnadsansvar i händelse av att kallelsen inte följs. Mycket talar för att stater som motsätter sig att en svensk domstol ger ett vitesföreläggande mot någon som vistas på dess område allmänt ställer sig avvisande till möjligheter av det slaget. Bestämmelser som mer eller mindre uttryckligen utesluter ett kostnadsansvar finns i såväl rättshjälpskonvention som i . För den skull bör till 9 kap. 7 § andra stycket läggas att den som i paragrafens fall inte getts något vitesföreläggande inte får åläggas något ansvar för de kostnader som kan uppstå till följd av att föreläggandet inte följs. Synsättet att delgivningar av kallelser vid äventyr av vite, oavsett om rättslig hjälp begärs av utländska myndigheter eller om de skickas direkt per post, innebär myndighetsutövning på annan stats territorium är i princip inte begränsat till brottmål. Motsvarande tankegångar möter man även i internationella sammanhang både när det gäller tvistemål och ärenden. I detta lagstiftningsärende saknas emellertid underlag att reglera dessa typer av mål. Den föreslagna bestämmelsen i delgivningslagen om förbud att i vissa fall sätta ut vite bör därför för dagen begränsas till kallelser till förhör i brottmål och utformas så att den är oberoende av om och den stat där delgivning sker har ingått en internationell överenskommelse i frågan. I tvistemål och ärenden kan domstolen med stöd av den fakultativa regeln i 9 kap. 7 § andra stycket underlåta att sätta ut vite om delgivning annars inte kan ske i den andra staten. Lagrådet anser att det bör övervägas huruvida tillägget i 9 kap. 7 § bör avse även tvistemål och andra mål och ärenden där bestämmelserna är tillämpliga. Tillägget i 9 kap. 7 § om att den förelagde inte får åläggas något ansvar för kostnader blir genom sin konstruktion tillämpligt i samt- liga fall då föreläggandet inte har förenats med vite. Det är enligt rege- ringens mening en naturlig reglering för alla typer av mål eller ärenden; om vite inte har satts ut i kallelsen bör inte något annat kostnadsansvar åläggas till följd av att kallelsen inte följs. 10 Sekretessfrågor 10.1 Sekretess i ärenden om internationell rättslig hjälp m.m. Regeringens förslag: En ny bestämmelse införs i 5 kap. sekretess- lagen om sekretess för uppgifter vid myndighets verksamhet som sker efter en begäran från en annan stat för sådana utredningar som görs enligt reglerna om förundersökning i brottmål, användning av tvångs- medel och för uppgift i angelägenhet som avser vissa framställningar enligt 3 § lagen (2000:00) om Schengens informationssystem. Sekre- tessen gäller om det kan antas att åtgärden begärts under förutsättning att uppgiften inte röjs. Den nya bestämmelsen föranleder en följdändring i 5 kap. 1 § rätte- gångsbalken. Kommitténs förslag Kommitténs förslag innehåller inte någon bestämmelse om sekretess till skydd för uppgift i angelägenhet som avser en framställning enligt 3 § lagen (2000:000) om Schengens informations- system till förebyggande eller beivrande av brott (se förslag i prop. 1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med anledning av anslut- ning till Schengen). I övrigt överensstämmer kommitténs förslag med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. anser att behovet av skydd för sekretess för främmande staters intresse av att beivra brott har ökat eftersom den ekonomiska brottsligheten har internatio- naliserats allt mer och varnar för s.k. kringresande brottslighet. Även , södra och västra avdelningarna och åklagar- myndigheterna i och pekar på det angelägna att sekretessskyddet för utredningar som görs i anledning av en begäran av främmande stat blir lika starkt som i inhemska utredningar. Riks- åklagaren, som pekar på det angelägna att en ny sekretessbestämmelse träder i kraft allra senast när lagen om internationell rättslig hjälp träder i kraft, vill gå ett steg längre och anser att skaderekvisitet bör utformas med 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) som förebild. Rikspolis- styrelsen anser att den föreslagna bestämmelsen även bör omfatta sådana uppgifter som omfattas av 5 kap. 1 § första stycket 4 sekretesslagen. anser att bestämmelsen även bör omfatta sådana uppgifter som omfattas av 5 kap. 1 § första stycket 5 sekretesslagen. understryker det angelägna i en klar regel i saken och anser att kommitténs förslag uppfyller kraven på en ändamålsenlig och tydlig reglering eftersom det är fråga om ärenden av förundersökningsnatur eller rörande tvångsmedel i brottmål. och tingsrätter och ifrågasätter om den föreslagna bestämmelsen är grundlagsenlig. tillstyrker dock efter viss tvekan förslaget. tings- rätt och anser att skaderekvisitet bör utformas med 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) som förebild om tanken är att inte mer sekretess skall åstadkommas än vad som förekommer i svenska förundersökningar. Bakgrund: Den centrala konventionen på området, rätts- hjälpskonvention, saknar bestämmelser om sekretess i ärenden om inter- nationell rättslig hjälp. Inte heller andra konventioner på området inne- håller generella sekretessbestämmelser. Det har i det internationella straffrättsliga samarbetet varit en självklar utgångspunkt att uppgifter i brottsutredningar skyddas av sekretess, både i det ansökande och det anmodade landet. Avsaknaden av sekretessbestämmelser i det anmodade landet skulle i många fall omintetgöra samarbetet, eftersom det skulle kunna motverka eller äventyra brottsutredningen i den ansökande staten. har frågor om offentlighet och sekretess fått allt större betydelse inom det europeiska samarbetet, både inom ramen för arbetet i och inom Europeiska unionen. Även när det gäller skydd för personuppgifter pågår arbete inom . Europeiska gemenska- pen har också antagit ett direktiv på området som i har genom- förts generellt genom personuppgiftslagen (1998:204). Den vikt som staterna fäster vid frågor om offentlighet och sekretess samt skydd för personuppgifter har starkt påverkat det straffrättsliga samarbetet. Frågorna diskuteras både i arbetet med en EU konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål och i arbetet med ett andra tilläggs- protokoll till rättshjälpskonvention (se avsnitt 5.4.2 och 5.6).