prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — För att undvika olyckliga motsatslut bör ett motsvarande klarläggande göras i fråga om åklagares förhör under förundersökningen, trots att åklagarnas möjlighet att hålla telefonförhör under förundersökningen annars är oreglerad (se avsnitt 6.4). 7.10 Förhör genom videokonferens förslag: En ansökan om rättslig hjälp med videokonferens skall handläggas av svensk åklagare eller tingsrätt beroende på om förhöret sker under förundersökning eller vid rätte- gång. Vid handläggning i domstol skall ärendet anses som bevisupp- tagning utom huvudförhandling. Om det behövs får rätten besluta om biträde av tolk. Den som skall höras får åtföljas av en lämplig person som personligt stöd (stödperson). Om det finns behov får domstolen för- ordna en person att biträda ett vittne eller en sakkunnig som skall höras vid videokonferensen. I lagen tas också in nya bestämmelser om att svensk åklagare kan ansöka om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens under förundersökning och domstol kan ansöka om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens vid rättegång om och den utländska staten i ett internationellt avtal har kommit överens om sådan rättslig hjälp eller om den utländska staten även annars ger sådan hjälp. Som en förutsättning för förhör genom videokonferens i rättegång med någon i eller utomlands gäller att den som skall höras samtycker till att förhöret sker genom videokonferens. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. anser det angeläget att det följs upp i vilken omfattning det begärs att skall bistå med förhör genom videokonferens och i vilken omfattning överflyttning sker till de domstolar som omfattas av lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång. Skälen för regeringens förslag: I EU:s resolutionen om skydd för vittnen (se avsnitt 5.4.3) uppmanar rådet att medlemsstaterna skall underlätta rättslig hjälp mellan medlemsstaterna på ett sådant sätt att den som skall höras får ett fullgott skydd, även om det nationellt saknas bestämmelser om vittnesskydd. Som ett exempel anges i resolutionen att förutsättningar kan skapas för att höra vittnen genom videokonferens. Resolutionen anger att det vid rättslig hjälp med förhör genom videokonferens bör beaktas bl.a. att om lagstiftningen i någon av de berörda staterna tillåter att vittnet vid förhöret biträds av rådgivare, bör det finnas möjlighet att anordna detta i den stat där vittnet befinner sig. I arbetet med om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.2) diskuteras frågan om förhör genom videokonferens. Enligt utkastet får en medlemsstat begära att förhör av vittnen och sakkunniga, som befinner sig i en annan medlemsstat än domstolen, skall äga rum genom videokonferens om det inte är önskvärt eller möjligt att den som skall höras inställer sig personligen vid rättegången. Den anmodade medlemsstaten skall medge ansökan om det inte strider mot dess grundläggande rättsprinciper och på villkor att tekniska hjälpmedel finns tillgängliga. Om den nödvändiga utrustningen inte finns tillgänglig kan den ansökande staten ställa dessa till förfogande efter en överens- kommelse mellan staterna. Bestämmelsen reglerar utförligt vad som gäller vid förhöret, bl.a. skall en rättslig myndighet i den anmodade staten vara företrädd och vid behov vara biträdd genom tolk. Den rättsliga myndigheten skall kontrollera identiteten hos den som skall höras och kontrollera att grundläggande rättsprinciper i den anmodade staten följs. Staterna kan komma överrens om åtgärder som kan garantera skyddet av den person som skall höras och den person som skall förhöras får åberopa den rätt att inte vittna som den hörde skulle ha enligt lag i antingen den anmodade eller den ansökande medlemsstaten. På begäran av den ansökande medlemsstaten skall den som skall förhöras vid behov biträdas av en tolk. Vidare finns i bestämmelsen regler om kostnadsansvar (se avsnitt 7.18). Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa tillämpningen av nationell rätt om den som hörs vägrar vittna eller ger falskt vittnesmål. Medlemsstaterna får även tillämpa bestämmelsen om videokonferens med den som misstänks för eller är lagförd för brott. Motsvarande reglering diskuteras även inom ramen för arbete med ett andra tilläggsprotokoll till rättshjälpskonvention (se avsnitt 5.6). har beslutat om en lag (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång (prop. 1998/99:65, bet. 1998/99:JuU:23, rskr. 1998/99:212). Enligt lagen skall det på försök införas en möjlighet att använda videokonferens vid handläggning av mål och ärenden i de allmänna domstolarna. Enligt försökslagen kommer parter i brottmål och tvistemål under vissa förutsättningar kunna delta i ett sammanträde inför rätten genom videokonferens. Vidare föreslås att bevisning, t.ex. vittnesförhör skall kunna tas upp genom videokonferens. Lagen trädde i kraft och försöksverksamheten skall pågå . Arbetet med utvärderingen skall ske fortlöpande och inleddes i samband med att lagen trädde i kraft. Regler om förhör genom videokonferens måste ses som ett steg framåt inom det internationella straffrättsliga samarbetet. Vid förhör genom användande av videoteknik undanröjs många av de olägenheter som är förenade med traditionell rättslig hjälp i form av bevisupptagning åt utländsk domstol (se avsnitt 7.8). Genom att förhöret hålls genom videokonferens sker det som en del av en pågående huvudförhandling vid den utländska domstolen och under de former som gäller för för- handlingen i övrigt. Rätten och parterna har omedelbar kontakt via videolänken med den person som hörs vilket skapar helt andra förut- sättningar både vad gäller parternas, framför allt den åtalades, rättigheter och domstolens värdering av beviset. Genom försöksverksamheten med videokonferens i rättegång har svenska domstolar som omfattas av för- söksverksamheten tillgång till den nödvändiga utrustningen och kunska- pen för att genomföra en videokonferens. De praktiska förutsättningarna för att ge bistånd med videokonferenser föreligger därför redan. Starka skäl talar därför att det i den nya lagen skapas rättsliga förutsättningar för att genomföra förhör genom videokonferens på begäran av en utländsk rättslig myndighet. Saknas de tekniska förutsättningarna vid den tingsrätt som normalt skall handlägga ärendet kan ansökan efter samråd över- lämnas till en domstol som har de tekniska hjälpmedel som behövs för förhöret (se avsnitt 7.1.2). De tekniska förutsättningarna kan också göras tillgängliga av den ansökande staten. Vid utvärderingen av försöksverk- samheten bör, som förordar i sitt remissvar, även följas upp i vilken omfattning de domstolar som omfattas av försöksverk- samheten har bistått utländska myndigheter, med förhör genom video- konferens eller själva beslutat om förhör genom videokonferens utom- lands och i vilken omfattning överflyttning av ärenden har skett. Vid utformningen av regleringen bör bestämmelsen om videokonferens i utkastet till en om ömsesidig rättslig hjälp beaktas, även om den inte genomförs fullt ut i detta lagstiftningsärende. På samma sätt som redovisats rörande telefonförhör (avsnitt 7.9) är avsikten att bestämmelsen skall kunna tillämpas både under förundersökningen och vid rättegång. Avser ansökan en videokonferens under förundersökningen bör ansökan handläggas av åklagare. Avser ansökan en videokonferens vid rättegång bör ansökan handläggas av tingsrätt. Det har redogjorts för synsättet att förfarandet under förundersökningen för att vara effektivt bör vara flexibelt och inte regleras genom strikta förfaranderegler. Lagen bör därför, i vart fall till dess har trätt i kraft, innehålla särskilda förfaranderegler som enbart tar sikte på domstolshandläggningen. Regleringen bör utformas så att ett ansökan om förhör genom videokonferens vid domstol skall handläggas som en bevisupptagning utom huvudförhandling. Härigenom omhändertas kraven i konventionsutkastet på att en rättslig myndighet skall närvara vid förhandlingen, kalla den berörda personen till förhandlingen, kontrollera identiteten av den som skall höras samt bevaka att grundläggande rättsprinciper följs vid förhandlingen. Det bör även införas en möjlighet för rätten att besluta om biträde av tolk. I övrigt skall videokonferens ske enligt de förutsättningar som gäller för video- konferens enligt svensk lag (se avsnitt 7.5.). Bestämmelser under vilka förutsättningar videokonferens kan ske i finns i lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång. Lagrådet har påpekat att enligt försökslagen uppställs inget särskilt krav på samtycke till förhör genom videokonferens från den som skall höras. Emellertid gäller enligt försökslagen att den som motsätter sig att delta på detta sätt har rätt att inställa sig i rättssalen. Enligt Lagrådets mening är det inte självklart hur denna regel skall tillämpas vid förhör genom videokonferens av någon i på begäran av annan stat. Enligt Lagrådets mening ligger det nära till hands att på samma sätt som i de föreslagna reglerna om telefonförhör uttryckligen ange att den som skall höras skall samtycka till förhör i den angivna formen. Motsvarande tillägg bör enligt Lagrådet även göras då det gäller svensk domstols begäran om förhör genom videokonferens med någon som befinner sig utomlands. Regeringen ansluter sig till Lagrådets bedömning att ett generellt krav på samtycke bör införas i bestämmelserna om video- konferens i och utomlands för att klargöra hur de förutsättningar som försökslagen ställer upp skall tillämpas i detta sammanhang. Vid införandet av försökslagstiftningen angavs att användning av videokonfe- rens i rättegång bör bygga på frivillighet, i vart fall under försöket (prop. 1998/1999:65 s. 25). Om denna förutsättning ändras efter den utvärdering som skall ske av försökslagen bör detta även beaktas i internationellt. Som beskrivits ovan innebär ett förhör genom videokonferens på begäran av en annan stat att förhöret sker som en del av det utländska förfarandet. För ett vittne kan detta innebära att det föreligger ett särskilt behov av stöd och hjälp under förhöret. Det bör därför, i enlighet med vad som uppmanas i den inom EU antagna resolutionen om skydd av vittnen, finnas en möjlighet för ett vittne att vid förhöret biträdas av en rådgivare. I första hand bör detta efter mönster av vad som gäller för målsägande enligt 20 kap. 15 § kunna tillgodoses genom att vittnet får åtföljas av en lämplig person som personligt stöd (stödperson). Denna möjlighet bör införas generellt och gälla både vid förhör under förundersökningen och vid rättegång. Det bör emellertid även införas en möjlighet för rätten att vid behov utse en person att biträda ett vittne eller sakkunnig som skall höras. Är det en målsägande eller en tilltalad i brottmål som skall höras finns, enligt vad som föreslås i avsnitt 7.5, samma rätt till offentlig försvarare och målsägandebiträde som om åtgärden hade vidtagits i en svensk förundersökning eller rättegång. I lagen bör också införas en möjlighet för svenska domstolar att begära bistånd med förhör genom videokonferens när en person som skall höras befinner sig i utlandet. Som redovisats ovan har genom lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång införts en möjlig- het för de allmänna domstolarna att nationellt använda sig av videokon- vid handläggningen av mål och ärenden. I lagen anges under vilka förutsättningar som videokonferens får användas. Även om lagen endast är tillämplig vid de domstolar som omfattas av försöksverksamheten ger lagen uttryck för när videokonferens är tillåten enligt svensk rätt. I avvaktan på generella nationella regler om användande av videokon- vid rättegång bör bestämmelsen formuleras så att en svensk dom- stol får begära bistånd med videokonferens under förutsättning att videokonferens är tillåten enligt svensk rätt. Bestämmelsen bör utformas på så sätt att den kan tillämpas i förhållande till de stater som i en internationell överenskommelse har avtalat om förhör genom videokon- eller om den andra staten även annars ger sådan hjälp. Åklagarens möjlighet att hålla förhör genom videokonferens under förundersökningen är oreglerad i svensk rätt. Genom bestämmelserna i både utkastet till och i utkastet till det andra tilläggs- protokollet till rättshjälpskonvention kommer åklagarens möjlighet att ansöka om rättslig hjälp med videokonferenser att regleras av internationella avtal. När dessa avtal träder i kraft kommer det att behövas detaljerade bestämmelser om vad en åklagare har att iaktta vid en ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens. Även om dessa internationella avtal inte genomförs i detta lagstiftningsärende bör lagen för att undvika felaktiga motsatsslut innehålla en bestämmelse om att svenska åklagare kan ansöka om rättslig hjälp utomlands med förhör genom videokonferens under förundersökningen. 7.11 Husrannsakan, beslag, kvarstad förslag: Tvångsmedelslagens regler om husrannsakan, beslag och kvarstad tas med vissa ändringar in i den nya lagen och kompletteras med en bestämmelse om att företrädare för den ansö- kande myndigheten får delta vid förhandling inför rätten. Den ordning som gäller för prövningen av nordiska framställningar skall gälla generellt; domstol inte regeringen prövar om beslagtagen egendom skall överlämnas till annan stat. Den exklusiva behörigheten för att pröva beslag liksom kvarstadsansökningar tas bort. Angående direktkommunikation se avsnitt 7.1.1 och kravet på dubbel straffbarhet se avsnitt 7.6. Kravet på att gärningen skall kunna föranleda utlämning tas bort. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Promemorian saknar förslag till bestämmelse om att företrädare för den ansökande staten skall få närvara vid förhandling inför rätten. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. anser att motsvarande ordning som vid prövning av inhemska beslag bör gälla dvs. att åklagaren beslutar om beslag och den som drabbats kan begära rättens prövning. Skälen för regerings förslag: Tvångsmedelslagen innehåller dels regler om husrannsakan och beslag på begäran av främmande stat där avsikten är att den beslagtagna egendomen skall överlämnas till den främmande staten; det gäller egendom som skäligen kan antas ha bety- delse för utredning om brott, vara frånhänd någon genom brott eller vara förverkad på grund av brott, dels regler om beslag och kvarstad för att säkra verkställighet i av utländska förverkanden. Den innehåller olika regler för nordiska ansökningar och för ansökningar från andra stater; såväl när det gäller de förutsättningar och villkor som skall vara uppfyllda som i fråga om förfarandet. I fråga om utomnordiska ansökningar gäller att ansökan skall ges in till på diplomatisk väg såvida inte och den ansökande staten har kommit överens om att ansökan får skickas direkt till . Ansökan vidarebefordras till Riksåklagaren som i sin tur åtgärdar ansökan eller överlämnar ansökan till lokal åkla- gare för åtgärd. Verkställda beslag skall överlämnas till domstol för pröv- ning varefter Riksåklagaren skall, med eget yttrande, överlämna ärendet till regeringen för beslut. Nordiska framställningar kan skickas direkt till lokal åklagare för åtgärd och det är domstolen inte regeringen som prövar om egendomen kan överlämnas till den ansökande staten. Det är angeläget att se över kommunikationsvägarna. I avsnitt 7.1.1 har föreslagits att den diplomatiska vägen aldrig skall behöva anlitas för ansökningar enligt den nya lagen och att ansökningar i stor utsträckning i första hand nordiska ansökningar och ansökningar från EU-staterna skall kunna skickas direkt till den åklagare eller domstol som skall hand- lägga ärendet. Också beslutsordningen bör ses över. Om fullt ut skall kunna delta i det straffrättsliga samarbete som sker över gränserna och effektivt kunna bistå andra länder i deras brottsutredningar måste antalet pröv- ningsinstanser radikalt begränsas. Den nuvarande ordningen är otidsenlig och kan inte längre försvaras. Det är inte nödvändigt att låta alla ärenden om beslag och husrannsakan passera regeringen, särskilt inte mot bak- grund av den ordning som föreslås i avsnitt 7.14.1 när det gäller pröv- ningar av de mer övergripande vägransgrunderna. Det kan som påpekar ifrågasättas om inte den ord- ning som gäller inhemska ärenden även bör gälla en utländsk begäran om beslag. Enligt bestämmelser kan t.ex. åklagare besluta om beslag och den som drabbats av åtgärden kan begära rättens prövning av beslaget. En sådan ordning skulle ligga i linje med den filosofi som den nya lagen bygger på, nämligen att samma förfarande skall tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk förundersökning (se avsnitt 7.5). Det förfarande som gäller enligt kan emellertid inte tillämpas fullt ut i ett internationellt sammanhang eftersom ärendet inte kan återredovisas till den ansökande staten förrän efter det att åtgärden vunnit laga kraft. En anpassning till den ordning som gäller enligt skulle därför bl.a. kräva att den enskildes rätt att begära rättens prövning tidsbegränsades. Regeringen är därför inte beredd att överväga en sådan ordning. I stället bör den nordiska modellen utsträckas till att gälla alla ansökningar. Det föreslås att den nya lagen utformas i enlighet med detta. Detta innebär att det är rätten som dels prövar om beslaget är lagligen grundat och dels avgör om egendomen skall överlämnas till den ansö- kande staten och att regeringens prövning av ärendena avskaffas. I avsnitt 7.7 föreslås att företrädare för den myndighet som begärt hjälp med förhör under förundersökningen skall få delta vid förhöret och ställa frågor. Det bör införas en motsvarande regel som ger företrädare för den ansökande myndigheten rätt att få delta vid rätten förhandling med anled- ning av verkställt beslag eller en ansökan om kvarstad. Vid en sådan för- handling deltar alltid den svenska åklagare som verkställt beslaget eller handlägger ansökan om kvarstad. Det kan emellertid, i mer komplicerade ärenden, finnas ett intresse hos företrädare för den utländska myndig- heten att delta vid förhandlingen och bistå den svenska åklagaren. Rätten beslutar i vad mån den utländska företrädaren kan ställa frågor vid för- handlingen till den som drabbats av åtgärden . Domstolen skall enligt 4 § tvångsmedelslagen pröva om förbehåll skall föreskrivas som är påkallade av hänsyn till enskilds rätt eller från allmän synpunkt. Det kan t.ex. handla om att egendom som överlämnas till den ansökande staten skall återlämnas när det utländska förfarandet har avslutats. Regeringen återkommer till den frågan i avsnitt 7.15. Som redovisats i avsnitt 7.6 finns det en koppling mellan tvångs- medelslagen och utlämningslagstiftningen: beslagtagen egendom får inte överlämnas till en annan stat om hinder mot utlämning skulle ha förelegat enligt vissa särskilt uppräknade bestämmelser i utlämningslagstiftningen. För nordiska ansökningar hänvisas till den nordiska utlämningslagen medan det för övriga hänvisas till den allmänna utlämningslagen. För ansökningar från utomnordiska stater gäller därmed att beslagtagen egendom inte får överlämnas till en annan stat om gärningen inte mot- svarar brott för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse , om gärningen är ett militärt brott, om dom har meddelats eller åtals- underlåtelse har beslutats i beträffande gärningen eller om brottet är preskriberat enligt svensk lag. I viss utsträckning utgör också utländs- ka domar beträffande gärningen hinder mot att överlämna egendomen. I fråga nordiska ansökningar gäller att egendomen inte får överlämnas om det för gärningen endast kan dömas till böter i den ansökande staten eller om dom har meddelats eller åtalsunderlåtelse beslutats i beträffande gärningen. I avsnitt 7.6 föreslås att kravet på dubbel straffbarhet skall behållas vid denna typ av rättslig hjälp men att kravet på att brottet skall vara av viss svårhet helt skall tas bort. Vidare föreslås att den nordiska regleringen skall utsträckas till EU-staterna så att det är tillräckligt att det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten. En viktig koppling mellan tvångsmedelslagen och utlämningslagstiftningen för- svinner därmed. I avsnitten 7.14.4, 7.14.5 och 7.14.6 föreslås vidare att militära brott, res judicata och preskription inte skall utgöra obligatoriska hinder mot att lämna rättslig hjälp utan istället utgöra fakultativa vägrans- grunder som regeringen kan tillämpa. Lagtekniskt innebär det att kopp- lingen mellan tvångsmedelslagen och utlämningslagstiftningen helt för- svinner som reglerna om överlämnande av beslagtagen egen- dom till främmande stat blir renare och enklare att tillämpa. kan därmed begränsa sitt förbehåll till artikel 5 rättshjälpskonven- tion. I avsnitt 7.6 föreslås också undantag från kravet på dubbel straff- barhet som krävs för att skall kunna bistå med husrannsakan och beslag även i de fall den aktuella gärningen beivras i administrativ eller annan ordning än straffrättsligt förfarande (se också avsnitt 6.2). Enligt 9 a § tvångsmedelslagen är exklusivt be- hörig att pröva verkställda beslag som skett för att säkra framtida verk- ställighet i liksom framställningar om kvarstad. Forumbestäm- melsen motiverades vid införandet med att lösningen var naturlig på grund av att ensam är behörig att pröva frågor enligt 35 § i den internationella verkställighetslagen och tingsrätten enligt 18 § samma lag prövar beslag som gäller redan anhängiggjorda verkställig- hetsärenden (prop. 1989/90:82 s. 35). förutskickades att detta ställningstagande skulle kunna komma att omprövas när den internationella verkställighetslagen varit i kraft . I propositionen Överförande av straffverkställighet utan den dömdes samtycke (prop. 1999/2000:45) föreslås att vanliga forumbestämmelser skall gälla när domstol tar ställning till användning av tvångsmedel och om offentlig försvarare enligt den internationella verkställighetslagen. De skäl som motiverade den särskilda forumbestämmelsen kan därför inte anses finnas längre och bestämmelsen bör inte föras över till den nya lagen. Det finns andra angelägna frågor på området som det inte finns under- lag för att reglera i detta lagstiftningsärenden men som det finns anled- ning att återkomma till i ett annat sammanhang och undersöka närmare. Bl.a. finns det skäl att se över reglerna om kvarstad på begäran av en annan stat eftersom den nuvarande regleringen innebär att kvarstadsbe- lagd egendom aldrig kan överlämnas till en annan stat. I det samman- hanget bör man också kunna ställa frågan om inte det internationella samarbetet försvåras av att svensk lagstiftning skiljer på kvarstad och beslag och om det finns utrymme för en internationellt mer lättbegriplig reglering i och för det internationella samarbetet. En annan fråga som av och till väcks i olika internationella sammanhang och som bl.a. diskuteras i en arbetsgrupp inom är behovet av att införa regler om frysning av tillgångar för att tillgodose behovet av extremt snabba åtgärder särskilt när det gäller IT-relaterad brottslighet. Tvångsmedelslagen har en oöverskådlig och snårig uppbyggnad och är svår att överblicka. När reglerna nu flyttas över till den nya lagen är det därför angeläget att strukturera om bestämmelserna i olika avsnitt för att göra regleringen så tydlig som möjligt. Den nya reglering som föreslås i avsnitt 7.4, om att det skall gälla ett generellt krav på att den begärda åtgärden hade kunnat vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång, innebär att ett antal av tvångs- medelslagens hänvisningar till regler kan utmönstras. Det gäller t.ex. hänvisningen till 27 kap. 2 och 3 §§ och 28 kap. 1 och 3 §§ .