prop · GN0345 · 2000-01-01 00:00:00 — En ny förhandling om häktning skall, om den dömde begär det, hållas senast efter det att en sådan begäran har kommit in till rätten. En förhandling behö- ver dock inte hållas tidigare än från det att beslut i häktningsfrågan senast meddelats. Om det finns skäl att anhålla eller häkta den dömde enligt 5 a § men syftet därmed kan uppnås genom reseförbud eller anmäl- ningsskyldighet, får sådant tvångs- medel beslutas. För det gäller vad som föreskrivs i om brottmål. Vad som där sägs om offentlig försvarare skall tillämpas beträffande offentligt biträde i den mån annat inte följer av 36 §. Av bestämmelserna i 25 kap. rätte- gångsbalken tillämpas endast 1 § tredje stycket, 2 5 §§, 7 § första och andra styckena och 9 § Beslut om tvångsmedel gäller till dess att ärendet om överför- ande av verkställighet har avgjorts eller, om framställningen bifalls, till dess att påföljden har börjat verkställas i , om beslutet inte hävs . Åklagaren eller rätten skall häva ett beslut om anhållande, häktning, reseförbud eller anmäl- ningsskyldighet, om inte en fram- ställning om överförande av verk- ställighet görs från det att den dömde anhölls eller häktades eller beslut om reseförbud eller an- mälningsskyldighet meddelades. Åklagaren eller rätten skall också häva ett beslut om anhåll- ande eller häktning senast när det finns skäl att anta att den samman- lagda tid som den dömde har varit berövad friheten här i landet med stöd av 5 a § och i den andra staten uppgår till den tid som den dömde skulle ha varit berövad fri- heten för det fall verkställighet av påföljden hade skett i den andra staten. Den tid som den dömde har varit berövad friheten enligt 5 a § skall enligt bestämmelserna i 19 a § lagen (1974:202) om beräk- ning av strafftid avräknas från det straff som skall verkställas. 36 § I mål och ärenden angående verkställighet utomlands av frihetsberö- vande påföljd skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Första stycket gäller även i mål och ärenden som avses i 5 a och 5 b §§. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. 3 Ärendet och dess beredning I promemorian Överförande av straffverkställighet utan den dömdes samtycke (Ds 1999:23) föreslås att tillträder ett tilläggsprotokoll till överförandekonventionen. I promemorian föreslås även ändringar i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom och lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. för att anpassa lagstiftningen till tilläggsprotokollet och artikel 67 69 i . Konventionstexten i engelsk version med en översättning till svenska finns i bilaga 1. Ett utdrag ur Schengenkonven- tionen, artikel 67 69 finns i bilaga 2. En sammanfattning av promemo- rian finns i bilaga 3. De lagförslag som lades fram i promemorian finns i bilaga 4. Förslagen har remissbehandlats. En förteckning över remissin- stanserna finns i bilaga 5. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr Ju1999/3054). Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets ytt- rande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men föreslagit en del justeringar i lagtexten, främst vad avser bestämmelserna om tvångs- medel. Regeringen har på alla punkter utom en följt Lagrådets förslag. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i författningskommen- taren. 4 Nuvarande reglering om överförande av straffverkställighet m.m. 4.1 Internationella verkställighetslagen 4.1.1 Allmänt Lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (IVL) tillkom i samband med tillträde till Europa- rådets konvention om brottmålsdoms internationella rättsverkningar (brottmålsdomskonventionen; prop. 1972:98, JuU 1972:16). En närmare redogörelse för brottmålsdomskonventionens bestämmelser finns i prop. 1972:98 (s. 20 22). I samband med att tillträdde konvention om överförande av dömda personer (överförandekonventionen) gjordes ett flertal ändringar i IVL (prop. 1983/84:197, JuU 1984/85:1). Överförandekonventionens bestämmelser redovisas i prop. 1983/84:197 (s. 40 43). IVL kompletteras av förord- ningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. IVL innebär att efter överenskommelse med en annan stat och under vissa förutsättningar kan åta sig att här i landet verkställa en ut- ländsk brottmålsdom. På motsvarande sätt kan en annan stat verkställa en svensk brottmålsdom. Visserligen kräver IVL inte att det finns en generell överenskommelse med den andra staten för att straffverkställigheten skall kunna överföras, men IVL tar främst sikte på samarbete med de stater som tillträtt brott- målsdoms- eller överförandekonventionen eller som träffat ett bilateralt avtal med, t.ex. . Överförande av straffverkställighet enligt IVL:s allmänna bestämmel- ser omfattar, liksom de bestämmelser som anknyter till brottmålsdoms- konventionen, frihetsberövande påföljder, böter eller förverkande. Över- förande enligt lagens bestämmelser som anknyter till överförandekon- ventionen gäller enbart frihetsberövande påföljder. 4.1.2 Överföranden av straffverkställighet enligt överförande- konventionen Framställning om överförande av straffverkställighet kan göras av såväl den stat i vilken påföljden har meddelats (domslandet) som den stat som vill överta verkställigheten (verkställighetslandet). Eftersom överför- andekonventionen inte tvingar staterna att överföra verkställigheten upp- ställs endast vissa förutsättningar för överförandet och riktlinjer för - förfarandet. En första förutsättning för att verkställighet skall få ske i är enligt 25 a § första stycket IVL att den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här. I en förklaring till överförandekonventionen har angett att med svensk medborgare likställs medborgare i annat nordiskt land eller utomnordisk medborgare med hemvist i eller annat nordiskt land. Vidare krävs enligt samma bestämmelse att den dömde har samtyckt till att verkställighet sker i , att den gärning som påfölj- den avser motsvarar brott enligt svensk lag samt att den tid för frihetsbe- rövande som återstår när framställning om verkställighet kommer in upp- går om inte särskilda skäl talar för att verkställigheten ändå förs över till . Några ytterligare krav ställs inte upp i IVL. Om verkställighet skall ske i , kan regeringen enligt 25 b § IVL antingen själv meddela de närmare föreskrifter som behövs för verkstäl- ligheten i eller överlämna åt Riksåklagaren att hos rätten ansöka om att den skall bestämma en ny påföljd enligt vad i svensk lag är före- skrivet om påföljd för motsvarande gärning. I de fall rätten skall be- stämma ny påföljd hänvisas till de bestämmelser som gäller i IVL när en verkställighet skall överföras enligt brottmålsdomskonventionen, då om- vandling av påföljd alltid skall ske. Verkställigheten i sker enligt svenska regler, men den upphör om den andra staten bl.a. beviljar nåd eller amnesti eller tar upp domen till ny prövning. Fråga om verkställighet i annan stat av här i landet ådömd påföljd tas upp av enligt 34 a § IVL eller, i fråga om över- lämnande till rättspsykiatrisk vård, av . Framställning om verkställighet i annan stat av här i landet ådömd påföljd får inte göras, om det kan antas att det finns hinder mot verkställighet i den andra staten, t.ex. att den dömde inte samtycker till att verkställigheten överförs till den staten. 4.1.3 Överförande av straffverkställighet enligt brottmålsdoms- konventionen Överförande av verkställighet enligt överförandekonventionen skiljer sig högst väsentligt från ett överförande enligt brottmålsdomskonventionen. Som har nämnts ovan uppställs endast vissa riktlinjer för att överför- ande skall kunna ske enligt överförandekonventionen, eftersom en kon- ventionsstat inte är tvungen att medge en framställning. När det gäller brottmålsdomskonventionen är det annorlunda. En anmodad stat är i princip förpliktad att överta verkställigheten efter en framställning. Vidare kan en framställning göras endast av domslandet. Innan verkstäl- lighet förs över till får det inte finnas något av de hinder som uppräknas 5 § IVL. I annat fall måste framställningen avslås. Därutöver finns ett flertal omständigheter angivna i 6 och 7 §§ IVL som kan utgöra grund för avslag. Som har nämnts kan överförande enligt över- förandekonventionen avse endast frihetsberövande påföljder, medan överförande enligt brottmålsdomskonventionen kan avse även böter och förverkande. Vidare omgärdas brottmålsdomskonventionen av en detaljerad regle- ring beträffande förfarandet, från det att framställningen ges in till dess att verkställigheten faktiskt överförs. Om inte framställningen avslås om- gående, inleds ett domstolsförfarande där domstolen först avgör om hinder mot överförande av verkställighet finns och, om så inte är fallet, meddelar en ny påföljd för den dömde. Möjligheter till användning av tvångsmedel enligt 24 och 25 kap. finns. Även utevaro- domar kan överföras. Med hänsyn till att den dömdes samtycke inte är något krav för att verkställighet skall få ske i finns vissa immunitetsregler som innebär att den dömde t.ex. inte får lagföras i för annan brotts- lighet som har begåtts före överförandet. En framställning om verkställighet av en svensk brottmålsdom i en annan stat görs av såvitt gäller frihetsberövande påföljder. Överföranden av straffverkställigheter enligt brottmålsdomskonventio- nen förekommer mycket sällan, vilket till största delen torde bero på att endast ett fåtal stater har tillträtt konventionen (se även avsnitt 5.1). 4.2 Nordiska verkställighetslagen Inom är det möjligt att verkställa domar och beslut i brottmål i en annan nordiskt stat än i domslandet. Det sker med stöd av enhetlig lag- stiftning i de nordiska länderna. De svenska reglerna finns i lagen (1963:193) om samarbete med , , och an- gående verkställighet av straff m.m. (NVL) vars bestämmelser gäller i stället för bestämmelserna i . Verkställighet av frihetsstraff kan på begäran av domslandet ske i om den dömde är svensk medborgare eller om denne har hemvist här. Domen kan också verkställas i om den dömde uppehåller sig här, om det med hänsyn till omständigheterna anses lämpligast (5 § och 8 § andra stycket NVL). Den dömdes samtycke är inget krav. Bifalls framställningen om verkställighet av ett frihetsberövande straff omvand- las straffet till fängelse på lika (6 § NVL). Straffet verkställs där- efter som om straffet hade ådömts genom en svensk lagakraftvunnen dom. Framställningen prövas av , som även tar ställning till om framställning skall göras till ett annat nordiskt land be- träffande överförande av ett svenskt fängelsestraff. Det nordiska samarbetet omfattar även verkställighet av förverkande och böter samt anordnande av övervakning för de personer som har dömts till villkorlig dom, skyddstillsyn eller för de som blivit villkorligt frigivna. 4.3 Annan lagstiftning Bestämmelserna om överförande av straffverkställighet bör också ses i ljuset av bestämmelserna om utlämning, som också kan användas för att straff skall kunna verkställas i ett annat land än där den dömde befinner sig. En person som har ådömts en frihetsberövande påföljd (i utomnor- diska ärenden ) i en annan stat men som befinner sig i kan under vissa förutsättningar utlämnas till den andra staten för verkställighet av påföljden. Bestämmelser om utlämning finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen). Särskild lagstift- ning finns beträffande utlämning mellan de nordiska länderna. Enligt utlämningslagen får en svensk medborgare inte utlämnas. Om- ständigheter hänförliga till gärningen som sådan och till den dömde per- sonligen skall beaktas vid en prövning om utlämning skall ske. Inom EU har det utarbetats två konventioner som tar sikte på att under- lätta utlämning mellan medlemsstaterna (konvention om för- enklat utlämningsförfarande och konvention om utlämning). har tillträtt konvention, men inte den andra. 5 Tilläggsprotokollet 5.1 Bakgrund När brottmålsdomskonventionen trädde i kraft var förväntningarna stora, inte minst från svenskt håll. Fram till har, förutom , endast , , , , , , , Tur- kiet och tillträtt konventionen. När det gäller de nordiska län- derna sker samarbetet i de frågor som omfattas av konventionen enligt den gemensamma nordiska lagstiftningen som för del finns i NVL. Konventionen har av bl.a. denna anledning tillämpats sparsamt i . Flera skäl har anförts till varför så få stater har tillträtt brott- målsdomskonvention. Vissa stater har anfört att konventionen föreskriver en komplicerad procedur som förutsätter ett omfattande internt lagstift- ningsarbete. Andra stater har hävdat att konstitutionella skäl lägger hinder i vägen. När inledde arbetet på överförandekonventionen uttryckte en viss tveksamhet, bl.a. med hänsyn till den olägenhet som det kan tänkas innebära att ha två konventioner som i huvudsak reglerar samma förhållanden. Andra stater menade emellertid att en ny och annor- lunda uppbyggd konvention skulle öka förutsättningarna att få till stånd ett fungerande samarbete mellan europarådsstaterna på det aktuella om- rådet. Mot bakgrund av bl.a. detta utarbetades överförandekonventionen. Syftet med överförandekonventionen är att öka möjligheterna för att överföra verkställigheten avseende personer som dömts i ett annat land än sitt hemland genom att erbjuda en enkel och lättillämplig ordning för en sådan procedur. Tanken är även att utöka samarbetet till stater utanför genom att göra det möjligt för dessa stater att ansluta sig till konventionen; ett arbete som bedriver aktivt. ratificerade överförandekonventionen 1985. I stort sett samt- liga medlemsstater i har tillträtt konventionen. Vidare har flera andra stater, däribland , och , anslutit sig till kon- ventionen. Samarbetet på detta område har också ökat sedan konventio- nens ikraftträdande. I förarbetena till ändringarna i IVL med anledning av tillträdet till överförandekonventionen uppgavs att konventionen hade fått en annan utformning än vad hade önskat. Detta gällde framför allt det obli- gatoriska kravet på samtycke från den dömde som en förutsättning för att verkställigheten skulle överföras. Under förhandlingarna hade hävdat att det, åtminstone vad gäller utländska personer som hade utvi- sats i samband med fängelsedomen, skulle vara en fördel om verkställig- heten kunde föras över oberoende av samtycke. synpunkter vann dock inte något gehör i förhandlingarna (se prop. 1983/84:197 s. 46). angav också i sitt betänkande att det onekligen hade varit en fördel om verkställigheten kunnat överföras oberoende av sam- tycke i dessa fall och utskottet utgick i från att i det fortsatta internationella arbetet på området skulle söka få de svenska intressena tillgodosedda (se JuU 1984/85:1 s. 9). Denna ståndpunkt har också fram- förts senare (se t.ex. JuU 1993/94:2 s. 16). I den expertkommitté i som ser över tillämpningen av de europeiska konventionerna på det straffrättsliga området (PC-OC; on the Operation of European Conventions in the Penal Field) har efter överförandekonventionens ikraftträdande på nytt tagit upp frågan om det är rimligt att kräva samtycke av den dömde personen i alla situationer. De fortsatta diskussionerna resulterade, med anledning av det svenska initiativet, i att expertkommittén ansåg att frågan om det obligatoriska samtycket från den dömde borde lösas. En tanke var inledningsvis att frågorna skulle lösas med hjälp av brottmålsdomskonventionen med hänsyn till att överförande enligt denna konventionen inte kräver samtycke, men eftersom förfarandet enligt brottmålsdomskonventionen är komplicerat samt att långt i från alla europarådsstater hade tillträtt konventionen ansågs den bästa lösningen vara att reglera frågorna i ett tilläggsprotokoll till överförandekonventionen. 5.2 Tilläggsprotokollets huvudsakliga innehåll Protokollet reglerar endast två situationer där samtycke från den dömde inte krävs för att verkställigheten skall kunna överföras. I det första fallet har den dömde, innan verkställigheten fullgjorts, flytt till sitt hemland. Det andra fallet reglerar den situationen där den dömde i samband med domen utvisas eller motsvarande åtgärd beslutas på grund av brottet. Till konventionen har utarbetats en förklaranderapport. Tilläggsprotokollet innehåller endast nio artiklar. Syftet med tilläggs- protokollet anges i ingressen vara att underlätta tillämpningen av överför- andekonventionen, vars mål är att främja rättvisan och den dömdes åter- anpassning till samhället. I artikel 1 finns vissa allmänna tolkningsbestämmelser. För att försäkra sig om att protokollet och överförandekonventionen tolkas enhetligt an- ges i den första punkten att protokollet skall tolkas i konventionens anda. I den andra punkten anges vidare att bestämmelserna i överförandekon- ventionen skall vara tillämpliga i den utsträckning som de är förenliga med bestämmelserna i protokollet. Bestämmelserna i protokollet har så- ledes företräde vid en eventuell konflikt. Den första situationen där överförande av verkställighet kan ske utan samtycke regleras i artikel 2 (flyktfallet). Den första punkten anger förut- sättningarna. Den person som kan bli aktuell för ett överförande skall vara medborgare i en konventionsstat, men ha ådömts en påföljd, som vunnit laga kraft, i en annan konventionsstat. Vidare förutsätts att perso- nen i fråga försöker undvika att påföljden börjar verkställas, eller fort- sätter att verkställas, genom att fly till den stat där han eller hon är med- borgare. Är dessa villkor uppfyllda kan domslandet begära att verkstäl- lighetslandet tar över verkställigheten av påföljden. Någon skyldighet för den sistnämnda staten att bifalla en sådan begäran finns inte utan den staten får ta över verkställigheten. Av tredje punkten framgår att sam- tycke från den dömde inte krävs när verkställigheten överförs. Innan domslandet överlämnar en komplett framställning om överför- ande eller verkställighetslandet fattar beslut i frågan kan den förstnämnda staten enligt den andra punkten begära att verkställighetslandet anhåller eller häktar eller på annat sätt ser till att personen i fråga stannar kvar i den staten till dess en framställning gjorts eller ett beslut om överförande har fattats. Den sista meningen i den andra punkten anger att den dömde inte skall i straffrättsligt hänseende försättas i sämre läge på grund av den tid han suttit frihetsberövad med stöd av denna bestämmelse. Den vikti- gaste aspekten av detta krav torde vara att den tid som personen har varit frihetsberövad skall avräknas från den tid som han eller hon skall avtjäna. I artikel 3 regleras den andra situationen när verkställigheten kan över- föras utan den dömdes samtycke (utvisningsfallet). I den första punkten anges de grundläggande förutsättningarna. Överförande kan ske utan den dömdes samtycke när han eller hon utöver den frihetsberövande påfölj- den utvisas eller avvisas på grund av brottet antingen i brottmålsdomen eller i anslutning till brottmålsdomen i ett administrativt beslut. Samma sak gäller när beslutets innebörd är att den dömde inte längre får stanna kvar i domslandet när han eller hon friges. I dessa situationer kan doms- landet göra en framställning om att överförande skall ske. I artikelns andra punkt fastställs att verkställighetslandet inte skall bifalla en fram- ställning innan landet i fråga har beaktat den dömdes uppfattning om överförande. Domslandet skall enligt den tredje punkten förse verkstäl- lighetslandet med en förklaring innehållande den dömdes uppfattning om överförandet samt en kopia av utvisnings- eller avvisningsbeslutet eller något annat beslut som innebär att den dömde inte får stanna kvar i domslandet efter frigivningen. Med hänsyn till att ett överförande sker mot den dömdes vilja finns i fjärde punkten en immunitetsregel. Den innebär att den dömde inte får lagföras, anhållas, häktas eller berövas friheten för verkställighet av påföljd eller underkastas annan inskränkning i sin personliga frihet för brott som den dömde har begått innan han eller hon överfördes till hemlandet och som inte avser den dom som verkställigheten gäller. Den dömdes frihet får inskränkas på ovan angivet sätt, om domslandet godkänner detta eller den dömde har möjlighet att lämna verkställighetslandets territorium men inte gör detta efter det att han eller hon slutgiltigt försatts på fri fot eller om han eller hon återvänder till verkställighetslandet efter att ha lämnat det. Ett godkännande skall lämnas först efter det att domslandet har tagit del av all tillgänglig dokumentation i frågan och om gärningen utgör ett utlämningsbart brott enligt domslandets lagstiftning eller om utlämning skulle vara utesluten endast på grund av straffets längd. I den femte punkten anges att oavsett vad som sägs i den fjärde punkten kan verk- ställighetslandet vidta nödvändiga åtgärder, även i den dömdes frånvaro, för att förhindra att preskription av brott inträder. I den sjätte punkten ges avtalsstat en möjlighet att reservera sig, dvs. förklara att den staten inte kommer att överta straffverkställigheter enligt denna artikel. Artikel 4 reglerar undertecknande och protokollets ikraftträdande. En- ligt artikel 5 kan de stater som anslutit sig till överförandekonventionen även ansluta sig till protokollet efter det att protokollet trätt i kraft. I arti- kel 6 finns bestämmelser om territoriell tillämpning. Enligt artikel 7 är tilläggsprotokollet tillämpligt även på straff som dömts ut innan proto- kollet trätt i kraft. Artikel 8 och 9 reglerar uppsägning respektive under- rättelser. 6 Bestämmelserna i , artikel 67 69, om överförande av verkställighet av brottmålsdom är avsedda att komplettera överför- andekonventionen (artikel 67). Bestämmelserna reglerar endast en situation där samtycke från den dömde inte skall vara ett krav för att verkställigheten av brottmålsdomen skall kunna överföras. Situationen, som regleras i artikel 68, är den- samma som regleras i artikel 2 i tilläggsprotokollet, dvs. Om en medborgare i en stat, som har ådömts en frihetsberövande påföljd i annan stat, genom att fly till sitt hemland, undandrar sig verkställigheten av den frihetsberövande påföljden, kan straffverkställigheten överföras till den dömdes hemland utan den dömdes samtycke (artikel 68.1 och artikel 69). I likhet med artikel 2.2 i tilläggsprotokollet kan domslandet begära av den stat där den dömde befinner sig att den staten säkerställer den dömdes närvaro i den staten till dess ett beslut har fattats avseende framställningen (artikel 68.2). De övriga bestämmelserna i överförandekonventionen som inte avser krav på samtycke skall gälla i tillämpliga delar (artikel 69). 7 Överväganden och förslag 7.1 tillträde till tilläggsprotokollet Regeringens förslag: godkänner tilläggsprotokollet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. Skälen för regeringens förslag: Brottsligheten blir mer internationell och brott begås allt oftare i någon annan stat än den där gärningsmannen har sin hemvist. Människor har blivit allt rörligare. Kommunikationerna har blivit enklare och snabbare. Gränserna mellan EU-staterna är på väg att försvinna och ju fler stater som blir medlemmar i desto större blir det gränslösa området. Detta återspeglas också i det antal svenskar som är frihetsberövade utomlands samt det antal utländska medborgare som är intagna i svenska fängelser och som inte har hemvist i . Antalen har ökat och inget talar för en minskning. I ett sådant perspektiv är det enligt regeringens uppfattning viktigt att utveckla och förbättra det internationella rättsliga samarbetet, bl.a. genom att göra det möjligt för dömda personer att verkställa påföljden i sitt hemland. Brottmålsdomskonvention har inte vunnit någon bred anslutning.