prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — En tillämpning av 14 kap. 11 § ÄktB leder om svaranden vill det till att kärandens ursprungliga, i stämningsansökan framställda yrkande om äktenskapsskillnad och kärandens efter betänketidens utgång framställda särskilda yrkande skall prövas. Svaranden har framställt ett särskilt yrkande och uteblir En tredje situation är att en svarande som efter betänketidens utgång har framställt ett särskilt yrkande uteblir. regler om parts utevaro innebär härvid inte att svarandens särskilda yrkande förfaller. Yrkandet finns alltså kvar och käranden har möjlighet att utverka dom på äktenskapsskillnad. Det finns därmed inte något behov av regler i för denna situation. En av två sökande uteblir, inget särskilt yrkande har framställts Ett mål om äktenskapsskillnad kan startas inte bara genom ansökan om stämning av den ena maken utan också av makarna gemensamt genom en ansökan (14 kap. 4 § ÄktB). Det händer att ett sådant mål blir tvistigt och att det krävs en förhandling inför rätten. Om en av makarna uteblir från en förhandling i ett sådant mål där det inte behövs betänketid eller där det ännu inte har framställts något särskilt yrkande om äktenskapsskillnad, kan en tillämpning av regler inte föranleda att yrkandet om äktenskapsskillnad förfaller. Den andre maken har ju kommit och hans eller hennes yrkande kvarstår. Några särregler för denna situation i behövs alltså inte. En av två sökande har framställt ett särskilt yrkande och uteblir Det kan också inträffa att det bara är en av makarna i ett mål som anhängiggjorts genom gemensam ansökan som efter betänketidens utgång framställer ett särskilt yrkande om äktenskapsskillnad. Om denne make uteblir från en förhandling innebär regler, som sagts tidigare, inte att det ursprungligen framställda yrkandet om äktenskapsskillnad förfaller. regler innebär inte heller att den uteblivnes särskilda yrkande förfaller. Vad som kan förfalla är ju käromålet och om något käromål är det inte fråga här. Inte heller för denna situation krävs det några särskilda regler i . Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB innehåller en reglering av vad som händer när en make (oberoende av om makens partsställning är kärande, svarande eller sökande) som har yrkat äktenskapsskillnad uteblir från en förhandling. Av genomgången framgår emellertid att det bara är när käranden uteblir (fallen a och b ovan) som det finns behov av någon reglering vid sidan av . Regleringen i 14 kap. 11 § ÄktB av vad som händer när en make som har en annan partsställning än kärande uteblir är alltså onödig. 14 kap. 11 § andra stycket ÄktB bör ändras så att den bara avser de fall där käranden uteblir. Det gör att bestämmelsen blir lättare att begripa både för parterna och för domstolen. Dessutom bör andra stycket i analogi med vad som föreslås beträffande första stycket (se avsnitt 14.2) ändras så att det framgår att det bara är yrkanden om äktenskapsskillnad, och inga andra yrkanden, som avses. 14.4 Parts utevaro när en begäran om ett interimistiskt beslut skall prövas Regeringens förslag: De särskilda reglerna i om vad som händer när någon uteblir från ett sammanträde i ett äktenskaps- skillnadsmål där en begäran om ett interimistiskt beslut skall prövas upphävs. I stället skall de allmänna reglerna i gälla, vilket innebär en förenkling av regelsystemet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte över förslaget. ställer sig tveksam till förslaget och Hovrätten för avstyrker det. , och Kvinnohuset i tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 14 kap. 7 § ÄktB får tingsrätt- en i mål om äktenskapsskillnad meddela s.k. interimistiska eller provisoriska beslut om vem av makarna som skall få bo kvar i hemmet, om skyldighet för en av makarna att betala underhåll till den andre och om förbud för makarna att besöka varandra. Dessutom får rätten meddela interimistiska beslut om vårdnad, boende, umgänge och underhållsbidrag till barn (se prop. 1997/98:7). Bestämmelsen i 14 kap. 9 § ÄktB anger hur tingsrätten skall handlägga dessa frågor. Där föreskrivs att tingsrätten får fatta beslut utan att hålla huvudförhandling. Det föreskrivs dessutom att tingsrätten skall låta motparten till den som har begärt ett interimistiskt beslut yttra sig över yrkandet. De båda sista meningarna innehåller regler om hur frågor om provisoriska beslut skall hanteras vid förhandlingar. De har följande lydelse: Har domstolen kallat makarna till förhandling och uteblir den make som har framställt yrkandet, skall detta anses återkallat till den del det inte har medgetts av den andra maken. Att den andra maken uteblir från förhandlingen hindrar inte att yrkandet prövas. Enligt ett motivuttalande innebär denna reglering att kallelsen till förhandlingen bör få en annan utformning , (prop. 1986/87:1 s. 210). Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB reglerar den ena makens rätt att få äktenskapsskillnad i situationer när den andra maken har återkallat sin talan. Paragrafens andra stycke anger hur domstolen skall förfara när den make som har yrkat äktenskapsskillnad uteblir från en förhandling i denna fråga . Enligt andra styckets sista mening skall den make som har yrkat äktenskapsskillnad underrättas om vad som står i paragrafen när han kallas till en förhandling. Som skäl till att de särskilda bestämmelserna om vad som händer när någon inte kommer till en förhandling infördes i 14 kap. 9 § ÄktB åberopades när reglerna tillkom följande: De förelägganden som ges vid kallelse till förhandling i indispositiva tvistemål passar inte så väl i fråga om de följdfrågor som kan behöva regleras genom interimistiska beslut i mål om äktenskapsskillnad. Till den möjlighet som gäller att meddela sådana beslut utan huvudförhandling ... har därför lagts särskilda bestämmelser om verkan i visst avseende av att en make uteblir från en förhandling till vilken maken har kallats (prop. 1986/87:1 s. 210). Det är enligt regeringens mening angeläget att förfarandereglerna inte är utformade så att handläggningen blir onödigt invecklad. De bestämmelser som här har redogjorts för är svåra att förstå och föranleder åtskilliga tillämpningsproblem för domstolarna, särskilt i samband med att kallelser skall utformas. Det vore värdefullt om bestämmelserna i 14 kap. 9 och 11 §§ ÄktB kan förenklas på något sätt. Det finns därför anledning att undersöka vad de allmänna reglerna i innebär vid utevaro från sammanträde för muntlig förberedelse. I det följande redovisas under a h de olika situationer där den aktuella bestämmelsen kan bli tillämplig. a. Käranden har begärt interimistiska beslut och uteblir svaranden begär inte att skillnadsyrkandet skall prövas I allmänhet är det käranden som i sin stämningsansökan vid sidan av sina yrkanden om ett visst domslut även framställer yrkanden om interimistiska beslut för tiden till dess att rätten har dömt i målet eller tills domen har vunnit laga kraft. Enligt 42 kap. 12 § andra stycket RB, som gäller också i äktenskapsmål, skall käranden kallas till ett sammanträde för muntlig förberedelse vid påföljd att hans talan i målet annars förfaller. Om käranden uteblir från sammanträdet, gäller enligt 44 kap. 3 § första stycket RB att målet skall avskrivas. För detta fall finns det inget utrymme för att tillämpa några ytterligare bestämmelser om vad som händer med kärandens yrkanden om interimistiska beslut. Det finns ju inget mål kvar att handlägga. b. Käranden har begärt interimistiska beslut och uteblir svaranden begär att skillnadsyrkandet skall prövas En annan tänkbar situation är den att käranden uteblir och att svaranden utnyttjar sin rätt enligt 14 kap. 11 § andra stycket ÄktB att begära att målet (alltså yrkandet om äktenskapsskillnad, se förslaget i avsnitt 14.3) prövas trots kärandens utevaro. Även i en sådan situation innebär 44 kap. 3 § RB att kärandens eventuella andra yrkanden (om t.ex. underhålls- bidrag, vårdnad och rätt att bo kvar i hemmet) förfaller i enlighet med vad vi har redogjort för i föregående avsnitt. Härmed förfaller också eventuella interimistiska yrkanden som är knutna till de huvudyrkanden som förfaller. För detta fall finns det alltså inte heller något utrymme för några ytterligare bestämmelser om vad som händer med kärandens yrkanden om interimistiska beslut. De har förfallit. c. Käranden har begärt interimistiska beslut svaranden uteblir Om det är svaranden som uteblir när käranden har påkallat interimistiska beslut, gäller enligt 44 kap. 3 och 6 §§ RB att förhandlingen kan hållas utan hinder av svarandens utevaro. Det följer av allmänna processrättsliga principer att kärandens yrkanden om interimistiska beslut kan prövas i en sådan situation. Någon särskild regel om detta i behövs alltså inte. Svaranden har begärt interimistiska beslut och uteblir Det kan emellertid också vara svaranden som under skriftväxlingen har begärt att rätten skall meddela interimistiska förordnanden före domen i målet. Enligt 42 kap. 12 § andra stycket RB skall svaranden kallas till ett sammanträde för muntlig förberedelse vid påföljd av vite. Om svaranden själv uteblir i en sådan situation, kan förhandlingen i vissa fall hållas trots detta (44 kap. 3 och 6 §§ RB). Då innebär regleringen i 14 kap. 9 § ÄktB att svarandens yrkanden om interimistiska beslut skall anses återkallade om käranden inte medger dem. Om bestämmelserna inte fanns, skulle rätten få pröva svarandens yrkanden om interimistiska beslut i denna situation. Svaranden har begärt interimistiska beslut käranden uteblir svaranden begär inte att skillnadsyrkandet prövas Om det är käranden som uteblir i en situation där svaranden har begärt interimistiska förordnanden, förfaller käromålet om svaranden inte gör bruk av sin rätt att begära att skillnadsyrkandet prövas (14 kap. 11 § ÄktB). Svaranden kan ha framställt egna yrkanden i målet med stöd av l4 kap. 5 § ÄktB och begärt interimistiska beslut. Dessa yrkanden från svaranden förfaller i och med att kärandens ursprungliga yrkande om äktenskapsskillnad förfaller. Det behövs ingen särskild bestämmelse i som reglerar denna situation. f. Svaranden har begärt interimistiska beslut käranden uteblir svaranden begär att skillnadsyrkandet prövas Eventuella yrkanden från käranden vid sidan av skillnadsyrkandet förfaller enligt regler. Det gör också interimistiska yrkanden som är knutna till sådana yrkanden. Men det kan tänkas att svaranden har framställt egna yrkanden enligt 14 kap. 5 § ÄktB. Dessa yrkanden förfaller inte om skillnadsyrkandet hålls vid liv. Och även om inte bestämmelsen i 14 kap. 9 § sista meningen ÄktB fanns, skulle det följa av allmänna processrättsliga principer att rätten fick pröva svarandens interimistiska yrkanden i kärandens utevaro. Någon särskild regel om detta behövs alltså inte. En av två sökande har begärt interimistiska beslut och uteblir I denna situation finns målet kvar. Bestämmelsen i 14 kap. 9 § ÄktB innebär att rätten inte behöver pröva den uteblivne makens interimistiska yrkanden. Om bestämmelsen inte fanns, skulle rätten få pröva dem. En av två sökande har begärt interimistiska beslut den andre uteblir. Även i denna situation finns målet kvar. Även de interimistiska yrkandena finns kvar. Av allmänna processrättsliga principer följer att sådana yrkanden får prövas även om det inte finns någon särskild regel om detta. Bestämmelsen i 14 kap. 9 § sista meningen ÄktB är därmed onödig. Av genomgången i det föregående framgår att den särskilda regleringen i 14 kap. 9 § ÄktB bara har betydelse för fallen d och g. Om regleringen skulle tas bort, skulle resultatet bli att domstolarna i några udda fall tvingades att pröva interimistiska yrkanden framställda av personer som inte har dykt upp till det sammanträde där yrkandena skall prövas. Det säger sig självt att resultatet av en sådan prövning mera sällan utfaller till fördel för den part som har uteblivit. Det blir alltså i praktiken så gott som samma resultat som det blir om den nuvarande regleringen behålls. Till detta kommer att det är fråga om situationer där den som har begärt ett interimistiskt beslut uteblir från den förhandling dit han eller hon kallats med anledning av sitt yrkande. Sådana situationer är ovanliga i det praktiska rättslivet. De personer som framställer interimistiska yrkanden av detta slag är nästan undantagslöst företrädda av ombud och de uteblir så gott som aldrig från rättens förhandlingar. Detta gör att värdet av en komplicerad särreglering av utevarofallen kan ifrågasättas. Det förtjänar att påpekas att det inte finns några motsvarande regler när det gäller mål om vårdnad och underhåll enligt och att detta såvitt känt inte har föranlett några svårigheter för parter eller domstolar. Mot denna bakgrund kan de eventuella fördelar som de nuvarande reglerna i 14 kap. 9 § ÄktB kan ha inte sägas uppväga de nackdelar bestämmelserna innebär för domstolspersonalen, särskilt när det gäller utformningen av kallelser till parterna. Regeringen föreslår därför att 14 kap. 9 § tredje och fjärde meningarna ÄktB upphävs. I samband därmed bör också regeln i paragrafens första mening, att interimistiska beslut får meddelas utan huvudförhandling, upphävas. Frågor om interimistiska beslut är rättegångsfrågor (se SOU 1982:26 s. 244 och prop. 1986/87:1 Bilagedel s. 281). Det följer av rättegångs- balkens regler att rätten får avgöra rättegångsfrågor utan huvudför- handling. Någon särskild bestämmelse i behövs inte. Motsvarande ändring bör göras i 6 kap. 20 § och 7 kap. 15 § FB. 14.5 Delgivning av återkallelse Regeringens förslag: Kravet på delgivning av en återkallelse av en talan i ett mål om äktenskapsskillnad slopas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Hovrätten över och anser att kravet på delgivning av en återkallelse av en talan i ett mål om äktenskapsskillnad bör kvarstå. Detsamma anser Hovrätten för och Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer som avstyrker förslaget. och tillstyrker förslagen. Skälen för regeringens förslag: I 33 kap. 2 § RB föreskrivs att handlingar och andra underrättelser som domstolen skall överlämna till parter och andra skall delges om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske men att i övrigt delgivning bör tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. När det gäller en makes återkallelse av talan i ett äktenskapsskillnadsmål framgår av bestämmel- sen i 14 kap. 11 § första stycket ÄktB att återkallelsen skall delges den andra maken tillsammans med en underrättelse om rätten att få frågan om äktenskapsskillnad prövad trots återkallelsen. Frågan är om det verkligen är nödvändigt att en återkallelse av talan i ett äktenskapsmål alltid delges den andra maken eller om det inte räcker med att den maken underrättas om återkallelsen och möjligheten att få målet prövat genom en försändelse som skickas med posten i vanligt brev. Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB härrör medan den i 33 kap. 2 § RB fick ett nytt innehåll 1991. I förarbetena till lagändringen i (prop. 1990/91:11 s. 52 f.) uttalade departements- chefen att det avgörande för om delgivning bör ske bör vara hur viktigt domstolen bedömer att det är att ha ett bevis för att meddelandet verkligen kommit fram till adressaten. Som exempel på ett fall där delgivning normalt inte behöver ske nämndes en handling som innehåller en återkallelse av talan. Det finns enligt regeringens mening inga vägande skäl för att delgiv- ning skall vara obligatorisk när det gäller underrättelse om återkallelse av talan i äktenskapsskillnadsmål. Om rätten att få målet prövat inte utövas, händer inget värre än att målet skrivs av. Detta kan dock i vissa fall få den följden, för det fall en make vill få till stånd en äktenskapsskillnad. att han eller hon måste genomgå ytterligare en betänketid. De farhågor vissa remissinstanser har om att underrättelsen om återkallelse inte når mottagaren skall dock inte överdrivas. Den som själv är intresserad av att en äktenskapsskillnad kan fullföljas bör kunna bevaka målet själv och ta egna initiativ om så behövs. Regeringen föreslår därför att 14 kap. 11 § första stycket ÄktB ändras så att lagrummet lämnar öppet på vilket sätt en underrättelse om återkallelse skall ske. I de allra flesta fall torde domstolen kunna avstå från delgivning. 15 Rättegångsfullmakt Regeringens förslag: Kravet på att ett rättegångsombud ger in fullmakt vid en s.k. missnöjesanmälan tas bort. Originalfullmakt behöver inte visas upp i högre rätt. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att kravet på att ett rättegångsombud ger in sin fullmakt till rätten avskaffas för advokater och biträdande jurister på advokatbyråer samt för personer som varit ombud i mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning som överlämnats till tingsrätt. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. , Hovrätten för , , , , i , () samt tillstyrker förslaget. och anser dock att förslaget enbart bör omfatta advokater och biträdande jurister på advokatbyråer. Även Hovrätten för uttrycker tveksamhet när det gäller andra kategorier än dessa. Hovrätten över och , som tillstyrker förslaget, anser dock att bestämmelsen om att en fullmakt i original eller kopia skall bifogas akten (12 kap. 9 § sista stycket RB) bör behållas eftersom det av denna anses följa att ett ombud inte är skyldig att lämna ifrån sig originalfullmakten. Hovrätten för anser att fullmakts- kravet för staten bör ses över i samband med den föreslagna ändringen. anser att den allmänna bestämmelsen i 12 kap. 8 § RB om rättegångsfullmakt bör ändras. Länsrätten i är också positiv till förslaget och ser gärna att det genomförs så att även förvaltningsdomstolarna kan tillämpa reglerna. och förordar att den lösning som finns i lagen (1996:242) om domstolsärenden väljs, nämligen att en skriftlig fullmakt inte behöver företes annat än om domstolen anser att det behövs. Sammanslutningen för Juridiska Byråer anser att pro- memorians förslag diskriminerar sammanslutningens medlemmar och har förordat en lösning som innebär att en fullmakt bara behöver ges in om domstolen anser att det behövs. avstyrker förslaget med hänvisning till att felaktigheter i fullmakten ofta förekommer. I vart fall bör förslaget enligt tingsrätten inte omfatta andra än advokater och biträdande jurister på advokatbyråer. Kammarrätten i kan inte heller ställa sig bakom förslaget och pekar på att en rättegångsfullmakt tjänar som bevis inte bara om ombudets behörighet som sådan utan också om behörighetens omfattning. har också pekat på sistnämnda förhållande. Skälen för regeringens förslag: Om en part vill föra sin talan genom ombud skall parten ge ombudet fullmakt, som skall vara skriftlig eller om den ges inför rätten muntlig (12 kap. 8 § RB). Enligt 12 kap. 9 § RB skall en skriftlig fullmakt för rättegångsombud företes i original när ombudet första gången vid rätten för talan i målet. Bakgrunden till regeln är att det är viktigt att rätten har klart för sig att den som säger sig vara ombud för någon verkligen är det. En återkallelse av en rättegångs- fullmakt blir inte gällande mot rätten och motparten förrän de har fått kännedom om den (12 kap. 18 § RB). Av fullmakten framgår också omfattningen av ombudets behörighet. Regler om ombud och fullmakter finns också på andra ställen i lagstiftningen. I utsökningsmål gäller enligt 2 kap. 6 § UB att ombud inte behöver styrka sin behörighet genom fullmakt annat än om kronofogde- myndigheten finner det behövligt. Dessa regler gäller även i mål om betalningsföreläggande och handräckning (se 66 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning). I domstolsärenden som hand- läggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) gäller att fullmakt för ombud inte behöver företes, om inte domstolen anser att det behövs (47 § andra stycket). Enligt förvaltningsprocesslagen (1971:291), som reglerar förfarandet i de allmänna förvaltnings- domstolarna, skall ett ombud styrka sin behörighet genom fullmakt, vilket torde innebära ett krav på att fullmakten skall ges in i original (49 § första stycket). Den som vållar någon en rättegångskostnad genom att processa utan rättegångsfullmakt, är enligt 12 kap. 20 § RB skyldig att ersätta denna kostnad. Om andra kostnader än rättegångskostnader uppstår, regleras ersättningsskyldigheten av avtalslagens allmänna regler om fullmakt. reglering när det gäller fullmakt för rättegångs- ombud föranleder ett visst arbete för domstolarna vars nytta kan sättas i fråga. Det händer inte sällan att den som är rättegångsombud försummar att ge in fullmakten eller ger in den endast i kopia. Tingsrätten måste då per telefon eller per brev förelägga ombudet att ge in fullmakten i original. Många rättegångsombud kräver tillbaka originalfullmakten efter att ha visat upp den för tingsrätten eftersom de behöver den i andra rättssaker. Om tingsrättens avgörande överklagas till hovrätten, måste även hovrätten fordra in fullmakten i original. Domstolsarbetet skulle underlättas om kraven på rättegångsfullmakter mjukades upp. I promemorian har mot denna bakgrund övervägts om balkens regler bör ändras. Där framhålls också att det är mycket ovanligt att den som uppgett att han är rättegångsombud visar sig sakna fullmakt, vilket flera remissinstanser har instämt i. Frågan är då vilka risker en uppmjukning av reglerna skulle kunna innebära. Det kan för det första tänkas att en person utan fullmakt väcker talan för en uppgiven huvudmans räkning. Motparten kan därigenom vållas skada t.ex. genom att han tvingas till att lägga ut pengar på rättegångs- ombud för egen del. Den uppgivne huvudmannen kan komma att vållas både skada och obehag. En motsvarande situation skulle kunna inträffa om en person som saknar fullmakt uppträder som rättegångsombud på svarandesidan. Vid en bedömning av riskerna med en uppmjukning av kraven på rättegångsfullmakt måste också beaktas att fullmakten kan innehålla en inskränkning i rättegångsombudets behörighet. Ombudet kan t.ex. vara förbjuden att ingå förlikning på huvudmannens vägnar eller att ta emot delgivning av en genstämning. Detta är också något som ett par remissinstanser har påtalat. Det finns alltså vissa risker förknippade med en ordning där rätten inte självmant kontrollerar att den som uppträder som rättegångsombud har den fullmakt han uppger att han har. Riskerna består främst av att personer som drabbas av det falska ombudets processande kan åsamkas ekonomisk skada. Att människor kan förorsakas obehag av annat slag bör dock också beaktas. Mot dessa risker skall ställas att det är tungrott både för parter och för domstolarna med en ordning där originalfullmakten skall ges in till rätten. Varje uppmjukning av reglerna skulle visserligen innebära en lättnad för de inblandade, men en sådan uppmjukning får enligt regeringens uppfattning inte ske till priset av att osäkerhet råder om vem som företräder vem och vilken omfattning behörigheten har. I promemorian görs bedömningen att en lämplig avvägning är att särbehandla dem som är advokater eller biträdande jurister på advokat- byråer. Dessa personer anses ha en sådan kunskap om rättegångs- ordningen att risken för att de gör några misstag är liten. Dessutom finns det en tillsyn över advokatväsendet som ytterligare minskar risken för både oavsiktliga och avsiktliga fel. En särbehandling av advokaterna och deras biträdande jurister förekommer på andra håll i lagstiftningen (se bl.a. 21 kap. 5 § RB om offentliga försvarare, 26 § rättshjälpslagen [1996:1619] och 4 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde). I promemorian föreslås också en lättnad av fullmaktskontrollen i mål som ursprungligen har handlagts enligt lagen (1990:746) om betalnings- föreläggande och handräckning och som har överlämnats till rätten sedan svaranden bestritt kärandens anspråk eller sökt återvinning.