prop · GN0389 · 2000-01-01 00:00:00 — Inte heller synes det föreligga tillräckliga skäl att, som Konsument- verket och Konsumentråd förordar, låta de angivna bestäm- melserna gälla vid telefonförsäljning utan undantagen bör gälla alla distansavtal. I den aktuella direktivbestämmelsen föreskrivs slutligen att närings- idkaren, vid fritidsevenemang som äger rum utomhus, i undantagsfall kan förbehålla sig rätten att under särskilda omständigheter inte tillämpa artikel 7.2 (se angående denna artikel i avsnitt 6.6). Bestämmelsen tillkom bl.a. för att tillåta arrangören av Wimbledontennisen och vissa andra sportevenemang att förbehålla sig rätten att inte betala tillbaka biljettkostnaden för tävlingsdagar som helt eller delvis hade regnat bort. Regeringen instämmer i promemorians bedömning att det inte framstår som tillräckligt motiverat att införa en sådan bestämmelse i den svenska distansavtalslagen. Inte heller i de övriga nordiska länderna avser man att ha någon sådan bestämmelse. Avtal om livsmedel m.m. Enligt artikel 3.2 första strecksatsen i distansavtalsdirektivet skall be- stämmelserna om informationsskyldighet (artiklarna 4 och 5), ångerrätt (artikel 6) och fullgörelse (artikel 7.1) inte tillämpas på avtal om leverans av livsmedel, drycker eller andra varor för daglig konsumtion, vilka levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats av distributörer genom regelbunden utkörning. En liknande bestämmelse finns i hem- försäljningsdirektivet. Där sägs att direktivet inte skall gälla avtal om leverans av matvaror eller dryckesvaror eller andra varor för ett hushålls löpande förbrukning från personer som regelmässigt betjänar vissa rutter (artikel 3.2.b). I promemorian föreslås det att det i distansavtalslagen tas in ett undan- tag från informationsskyldigheten och ångerrätten för avtal om leverans vid ett enstaka tillfälle av livsmedel m.m. till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett distributionssystem med regelbunden utkörning. Försla- get möter kritik från flera remissinstanser. vid menar att ett sådant undantag gör det svårt för såväl konsumenter som näringsidkare att värdera den rättsliga situationen. Nämnden pekar på att genomförandet av distansavtalsdirektivet i denna del innebär att det kommer att gälla helt olika regler beroende på huru-vida varorna levereras till konsumenten genom regelbunden utkörning eller inte. framhåller att det är mindre lämpligt med ett undantag som är kopplat till distributions-formen. Reglerna om framför allt ångerrätt passar dock mindre väl för avtal om livsmedel m.m., särskilt i de fall där varorna levereras genom regel- bunden utkörning. Direktivets undantag får anses vara sakligt motiverat. I enlighet med vad som har anförts i avsnitt 6.2 bör man då inte låta bli att införliva undantaget med svensk rätt. Regeringen anser således att ett undantag bör införas för avtal om livsmedel m.m. där leverans sker genom regelbunden utkörning. När det gäller frågan vilka avtal som skall omfattas av undantaget bör det enligt promemorians bedömning göras skillnad mellan avtal enligt vilka leverans skall ske vid ett enda tillfälle och avtal enligt vilka leve- rans skall ske vid fler än ett tillfälle. I promemorian föreslås det sålunda att undantaget begränsas till att gälla för avtal som gäller leverans vid ett enda tillfälle. Detta är en avvikelse från direktiven, som nog kan komma att vålla en del tillämpningssvårigheter. I detta sammanhang bör det dessutom noteras att konsumenten har en avbeställningsrätt (se 37 § konsumentköplagen). Undantaget bör således inte begränsas till endast avtal som avser leverans . Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverläggningarna torde syftet med undantagen i distansavtalsdirektivet och hemförsälj- ningsdirektivet vara att inte endast dagligvaror, såsom t.ex. hushålls- papper och tvättmedel, utan även andra varor för hushållets löpande förbrukning, såsom t.ex. eldningsolja, skall undantas. Regeringen föreslår därför att det i promemorian föreslagna undantaget utvidgas något. De båda direktivens uttryck genom regelbunden utkörning torde få uppfattas så att det skall vara fråga om leveranser som sker i ett distri- butionssystem med regelbunden utkörning. Vid de nordiska departe- mentsöverläggningarna har man tolkat detta så att varuutkörningen skall utgöra ett led i näringsidkarens normala marknadsföring och inte endast en särskild tjänst i det enskilda fallet. I likhet med vad som har föreslagits gälla vid avtal om inkvartering, transport m.m. saknas det anledning att undanta de nu aktuella avtalen från bestämmelsen om senaste fullgörelsedag. Det lär inte heller finnas tillräckliga skäl att undanta de nu aktuella avtalen från bestämmelsen om information vid marknadsföring. Omfattningen av undantagen för avtal om inkvartering, transport m.m. respektive för livsmedel och andra varor för hushållets löpande förbrukning kommer därmed att bli densamma. Av de övriga nordiska länderna avser man i vart fall i att välja en lösning som i stora delar stämmer överens med den lösning som föreslås här. 6.8 Undantag från ångerrätten Regeringens förslag: Konsumenten skall inte ha någon ångerrätt vid distansavtal som gäller en tjänst, om fullgörandet av tjänsten har påbörjats med konsumentens samtycke under ångerfristen. Även vissa andra undantag från bestämmelserna om ångerrätt införs, t.ex. om avtalet gäller en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli för gammal eller om avtalet gäller en tidning eller en tidskrift. Se 14 §. Promemorians förslag: I promemorian föreslås det inte något undan- tag från ångerrätten om avtalet gäller en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli för gammal. Inte heller föreslås det något undantag för avtal om tidningar eller tidskrifter. I övrigt stämmer promemorians förslag överens med regeringens (se promemorian s. 68 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. , , och framhåller dock särskilt att man bör införa undantaget för tidningar och tidskrifter. vid menar att man bör införa direktivets undantag för varor som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli för gamla. anser att undantagen från ångerrätten inte bör gälla för telefonförsäljning. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 6.3 första strecksatsen i distansavtalsdirektivet får konsumenten inte utöva ångerrätten vid avtal som gäller en tjänst där fullgörelsen med konsumentens samtycke har påbörjats redan före utgången av ångerfristen. Om distansavtalslagen inte skulle innehålla ett sådant undantag, finns det en risk för att näringsidkarna inte vill utföra beställda tjänster förrän ångerfristen har löpt ut, vilket i sin tur skulle kunna få till konsekvens att det inte skulle vara möjligt för en konsument att träffa ett avtal på distans om det är nödvändigt att tjänsten påbörjas direkt. Med hänsyn tagen bl.a. till detta bör undantaget införas i distansavtalslagen. Vid avtal om en tjänst börjar ångerfristen löpa den dag då avtalet ingås, dock tidigast den dag då konsumenten tar emot den information som anges i artikel 5 i direktivet, bl.a. om villkoren för och formerna för att utöva ångerrätten. Det kan alltså gå en från det att avtalet ingås till det att ångerfristen börjar löpa. Om avtalet börjar fullgöras med konsumentens samtycke under den tiden, dvs. innan ångerfristen har börjat löpa, skulle det kunna hävdas att direktivets krav på att fullgörandet skall ha påbörjats före utgången av ångerfristen är uppfyllt. Konsumenten skulle vid en sådan tolkning alltså ha förlorat sin rätt att frånträda avtalet. Så bör inte vara fallet. I stället bör det gälla att avtalet skall ha börjat fullgöras med konsumentens samtycke under ångerfristen, dvs. under den i lagen stipulerade 14-dagarsperioden. Härigenom säkerställs att konsumenten har fått all relevant information innan han eller hon samtycker till att avtalet börjar fullgöras trots att ångerfristen inte har löpt ut. I artikel 6.3 andra strecksatsen görs undantag för avtal om tillhanda- hållande av varor eller tjänster, vilkas pris beror på fluktuationer på finansmarknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera. Detta undan- tag är uppenbarligen motiverat och bör införas även i distansavtalslagen. Exempel på ett avtal som normalt sett faller in under undantaget är köp av aktier som är börsnoterade. Undantaget i tredje strecksatsen har behandlats i avsnitt 6.5.1. Som framgår där anser regeringen att det bör införas ett undantag för avtal om varor som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli för gamla. Undantaget i fjärde strecksatsen avtal som gäller en förseglad ljud- eller bildinspelning eller ett förseglat datorprogram vars försegling konsumenten har brutit bör också införas i distansavtalslagen. Med ett sådant undantag ges näringsidkarna möjlighet att genom att försegla varan hindra att konsumenten kopierar innehållet och därefter utnyttjar ångerrätten. Undantaget torde för övrigt stämma överens med den praxis som gäller för möjligheten att byta t.ex. I den femte strecksatsen görs undantag för avtal om tidningar och tidskrifter. I promemorian föreslås det inte något motsvarande undantag i distansavtalslagen, men förslaget kritiseras av , , och . Regeringen kan se goda skäl för promemorians förslag. Ett avtal om en tidning, t.ex. en helårsprenumeration på en dagstidning, innebär inte sällan en förhållandevis stor utgift för en vanlig konsument. Marknads- föringen av tidskrifter, t.ex. på Internet, kan vara utformad på ett sätt som lätt inbjuder till köp utan tillräckligt övervägande. De skäl som bär upp ångerrätten i distansavtalslagen gör sig gällande även för tidningar och tidskrifter. Prenumerationsvillkoren lär dessutom som regel vara utformade så att det inte är möjligt för en konsument att säga upp prenumerationen och få återbetalt den del av priset som avser återstående tid. Som framhålls i promemorian ger hemförsälj- ningslagen ångerrätt för sådana avtal utan att det förefaller ha orsakat några problem, låt vara att många erbjudanden som lämnas i telefon avser korta prenumerationer där priset understiger varför hemförsäljningslagen inte är tillämplig. Det synes också ologiskt att inte låta ångerrätten omfatta köp av ett enstaka exemplar av en tidskrift av en pocketbok inte är undantaget från ångerrätten. Emellertid måste beaktas att det rör sig om varor vilkas innehåll konsumenten ofta kan tillgodogöra sig snabbt och sedan utöva ångerrätten. Som Tidningsutgivarna anmärker skulle en ångerrätt kunna missbrukas, i vart fall när det gäller prenumerationer på dagstidningar och andra nyhets- tidningar. Ett undantag från ångerrätten skulle i och för sig kunna begränsas till sådana tidningar, men regeringen är likväl beredd att föreslå att undantaget helt följs. Vid de nordiska departements- överläggningarna har framkommit att man numera är inne på att införa direktivets undantag även i , och men inte i . Regeringen föreslår alltså att tidningar och tidskrifter undantas från ångerrätten. Frågan bör dock tas upp vid utvärderingen av distansavtalslagen. I den sjätte strecksatsen görs undantag för tips- och lotteritjänster. Det finns säkert vissa fall där en ångerrätt skulle kunna motiveras, t.ex. vid längre abonnemang av tipstjänster. finns en påtaglig risk för att försäljningen av tips- och lotteritjänster på distans onödigt skulle mot- verkas om det fanns en generell ångerrätt för avtal om sådana tjänster, och lagens bestämmelser om informationsskyldighet kommer trots allt att gälla. Det kan tilläggas att lotterier som anordnas för allmänheten regleras av lotterilagen (1994:1000). Enligt den lagen får lotterier som huvudregel anordnas bara efter tillstånd och Lotteriinspektionen har den centrala tillsynen över att lagen följs. Även om det inte heller här är en given slutsats föreslår regeringen att direktivet följs och att undantaget således införs, men även denna fråga bör tas upp vid utvärderingen av distansavtalslagen. Lagrådet har påpekat att den i direktivet valda formu- leringen tips- och lotteritjänster ger intrycket att t.ex. vadhållning vid hästtävlingar (totalisatorspel) skulle omfattas av ångerrätt, vilket knappast torde vara en lämplig avgränsning av undantaget. Som Lagrådet har föreslagit bör undantaget i lagen därför ges lydelsen vadhållning eller andra lotteritjänster . anser att de i detta avsnitt redovisade undantagen inte bör gälla vid telefonförsäljning utan endast vid övriga distansavtal. Regeringen anser inte att det finns tillräckliga skäl för en sådan special- reglering för avtal som ingås i telefon. Undantagen är motiverade även när det gäller telefonavtal. De redovisade undantagen från distansavtalsdirektivets bestämmelser om ångerrätt skulle kunna vara motiverade även när det gäller hem- försäljningsavtal. Hemförsäljningsdirektivet medger dock inte att undan- tagen utsträcks till sådana avtal. 6.9 Betalning med kort Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller artikel 8 i distansavtalsdirektivet. Någon lagregel är därför inte nödvändig. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 70 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. anser dock att det i distansavtalslagen bör tas in bestämmelser som klargör ansvarsförhållandet vad avser otillbörlig användning av kort vid betalning i samband med distansavtal. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 8 i distansavtalsdirek- tivet föreskrivs att medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga åtgärder som gör det möjligt för en konsument att begära annullering av en betalning vid bedräglig användning av hans eller hennes betalkort. Vidare föreskrivs det i artikeln att medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga åtgärder för en konsument att i sådana fall få tillbaka de felaktigt utbetalda beloppen. Artikel 8 innehåller enbart allmänt hållna regler utan några särskilda krav på genomförande. Det kan till en början noteras att direktivet bara säger att det skall finnas lämpliga åtgärder . Något absolut krav på att konsumenten alltid skall ha rätt att få tillbaka pengarna av kortutgivaren uppställs alltså inte. Direktivet säger vidare inget om vad som skall gälla med avseende på avtalsvillkor som går ut på att konsumenten skall svara för de felaktigt utbetalade beloppen. Av grundläggande avtalsrättsliga principer följer att en konsument allmänt sett inte ansvarar för belopp som har påförts hans eller hennes konto genom att kortet har använts på ett obehörigt sätt. Ett sådant ansvar kan dock uppkomma om parterna har avtalat om det. Med hänsyn till att standardavtalen på kontokortsområdet tidigare regelmässigt innehöll avtalsvillkor varigenom konsumenten påtog sig ett sådant betalningsansvar infördes i 34 § konsumentkreditlagen en regel som hindrar att villkoret kan göras gällande utom i vissa särskilt angivna fall. Enligt 34 § får ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person göras gällande endast om kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet har 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan, 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet eller 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren. I andra än de angivna fallen får avtalsvillkoret inte göras gällande. Betalning med kort i en distansavtalssituation går ofta till på det sättet att konsumenten lämnar ut uppgift om bl.a. sitt kortnummer men behåller kortet, varför det sällan torde finnas förutsättningar enligt 34 § konsu- mentkreditlagen att göra gällande avtalsvillkor om betalningsskyldighet för obehörig användning. Bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen är direkt tillämplig endast på avtalsvillkor för kontokort som är knutna till krediter. Den torde dock kunna tillämpas analogt även på avtalsvillkor för andra kontokort, dvs. rena betalkort (jfr prop. 1991/92:83 s. 144). Sådana avtalsvillkor kan också angripas med jämkningsregeln i 36 § avtalslagen. Enligt 36 § får avtalsvillkor jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Vid en sådan prövning av om avtalsvillkoret bör jämkas eller lämnas utan avse- ende kan 34 § konsumentkreditlagen tjäna som vägledning. Lagrådet har uttalat att det är osäkert om en laganalogi uppfyller direk- tivets krav. Regeringen gör dock bedömningen att de allmänt hållna reglerna i artikel 8 inte kräver en uttrycklig lagreglering i svensk rätt av betalning med kort som inte är kreditkort. Det bör tilläggas att tillämpar bestämmelserna i 34 § konsumentkredit- lagen analogt på rena betalkort. Med hänvisning till det anförda instämmer regeringen alltså i prome- bedömning att svensk rätt uppfyller de krav som direktivet kan anses ställa. Någon ytterligare lagregel är således inte nödvändig, och någon särskild reglering bör inte införas i distansavtals- lagen med anledning av direktivet. 6.10 Leverans utan föregående beställning Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller artikel 9 i distansavtalsdirektivet. Någon lagregel är därför inte nödvändig. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 72). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 9 i distansavtalsdirek- tivet finns en bestämmelse om vad som ibland har betecknats som negativ avtalsbindning. Det föreskrivs till en början att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att förbjuda leverans av varor eller utförande av tjänster till en konsument utan att denne har beställt dem, när leveransen eller tillhandahållandet innefattar ett krav på betalning. Enligt 12 § första stycket marknadsföringslagen får en näringsidkare vid marknadsföringen inte leverera produkter till någon som inte uttryckligen har beställt dem och därmed vilseleda mottagaren om dennes betalnings- skyldighet. Vidare föreskrivs i artikel 9 att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att befria konsumenten från fullgörelse av motprestation vid leverans utan föregående beställning, eftersom ett uteblivet svar inte är liktydigt med samtycke. Att ett uteblivet svar inte är liktydigt med samtycke framgår av avtalslagens bestämmelser om hur ett avtal sluts. Föreligger det inte något avtal är konsumenten inte heller skyldig att betala något för varan. Svensk rätt uppfyller således artikel 9, och någon ytterligare reglering är inte nödvändig. 6.11 Begränsningar i användningen av vissa kommunikationsmedel Frågan behandlas i regeringens proposition 1999/2000:40 om obeställd reklam m.m. Enligt artikel 10 i distansavtalsdirektivet skall näringsidkarens använd- ning av automatiska uppringningssystem utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater) och telefax förutsätta att konsumenten har gett sitt samtycke till det på förhand. Beträffande andra kommunikations- medel som möjliggör individualiserad kommunikation, t.ex. telefoni och elektronisk post, föreskrivs det i samma artikel vidare att medlems- staterna skall säkerställa att dessa får användas endast när konsumenten inte klart har motsatt sig detta. En liknande reglering finns i artikel 12 i och rådets direktiv (97/66/EG) om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikations- området (teledataskyddsdirektivet). Frågan om genomförande av artikel 10 i distansavtalsdirektivet och artikel 12 i teledataskyddsdirektivet behandlas i regeringens proposition 1999/2000:40 om obeställd reklam m.m. 6.12 Medel för att säkerställa efterlevnaden Regeringens bedömning: Det kommer att finnas tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av distansavtalslagen. Det finns inte tillräckliga skäl för att i lag föreskriva att bevisbördan i vissa fall skall ligga på näringsidkaren. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 73 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 11.1 i distans- avtalsdirektivet skall medlemsstaterna säkerställa att det i konsu- menternas intressen finns tillräckliga och effektiva medel för att säker- ställa efterlevnaden av bestämmelserna i direktivet. Vidare sägs i artikel 11.2 i direktivet att medlen skall omfatta bestämmelser varigenom ett eller flera organ får väcka talan inför domstol eller behörig förvaltnings- myndighet för att säkerställa att de nationella bestämmelser som genomför direktivet tillämpas. Organen kan vara offentliga organ eller deras företrädare, konsumentorganisationer som har ett legitimt intresse av att skydda konsumenter eller företagar- och arbetstagarorganisationer som har ett legitimt intresse av att vidta åtgärder. I detta sammanhang finns anledning att anmärka att artikel 11.2 i den svenska översättningen är obegriplig till följd av ett språkfel, vilket också har påpekats av Lagrådet. I avser man att vidta åtgärder för att försöka åstadkomma en rättelse. I artikel 11.3 b sägs att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att näringsidkare och distributörer av kommu- nikationstekniker, när det är möjligt, upphör att använda metoder som inte är i överensstämmelse med de åtgärder som har antagits i enlighet med direktivet. I avsnitt 6.4 har föreslagits att marknadsföringslagen skall tillämpas i fråga om underlåtelse att ge information i enlighet med vad som före- skrivs i lagen, varvid informationen skall anses som särskilt betydelsefull från konsumentsynpunkt (12 § i lagförslaget). I marknadsföringslagen finns bestämmelser som syftar till att bl.a. motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter. I 14 § finns en bestämmelse om att en näringsidkare vars marknadsföring strider mot god affärssed eller på något annat sätt är otillbörlig mot konsumenter får förbjudas att fortsätta med den marknadsföringen eller att vidta någon annan liknande åtgärd. Detsamma gäller var och en som väsentligt har bidragit till marknadsföringen. Av 15 § framgår att en näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt får åläggas att lämna sådan information. Ett förbud enligt 14 § och ett åläggande enligt 15 § skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt (se 19 §). Talan om förbud enligt 14 § eller åläggande enligt 15 § väcks vid (se 38 §). Av samma lagrum framgår att en sådan talan får väckas av bl.a. och en sammanslut-ning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare. Av det anförda framgår att det kommer att finnas tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av de bestämmelser som genomför direktivet. Det kan även hänvisas till de förslag och bedömningar som har gjorts i de avsnitt där särskilda frågor behandlas (avsnitt 6.4, 6.5, 6.6, 6.9 och 6.10). Sammanfattningsvis gör regeringen den bedömningen att föreskrifterna i artikel 11.1, 11.2 och 11.3 b i direktivet därmed får anses uppfyllda. Enligt artikel 11.3 a i direktivet får medlemsstaterna föreskriva att bevisbördan skall ligga på näringsidkaren för att förhandsinformation har lämnats, att konsumenten har fått skriftlig bekräftelse på informationen, att i direktivet angivna tidsfrister har följts eller att konsumenten har gett sitt samtycke. Enligt svensk rättstradition utformas civilrättsliga lagstadganden endast i ringa utsträckning som bevisbörderegler. Tillräckliga skäl för att i detta fall ändå förfara på det sättet torde inte föreligga.