prop · GN039 · 2000-01-01 00:00:00 — Styrelsen anförde bl.a. att tillämpningen av räntesatserna i 2 § lagen om dröjsmålsavgift ibland leder till oskäligt höga dröjsmålsavgifter, särskilt vid korta dröjsmål. Styrelsen föreslog också att bestämmelser skulle införas som ger styrelsen möjlighet att medge befrielse från kostnadsränta beträffande annan skatt än tull och avgift som tas ut på varor vid införsel om det finns synnerliga skäl. Regeringen överlämnade genom beslut (Dnr Fi98/1418) ärendet till . Tullagsutredning har behandlat framställning i sitt slutbetänkande. Utredningen föreslår att det i den nya tullagen tas in en bestämmelse av vilken det framgår dels att betämmelserna om dröjsmålsränta i artikel 232 gäller även beträffande annan skatt som tas ut vid import, dels att dröjsmålsränta skall beräknas enligt 19 kap. 8 § skattebetalningslagen. slutbetänkande har remitterats till ett stort antal remissinstanser. Med hänsyn till omfattningen av lagstiftningsärendet kommer proposition kunna lämnas tidigast . Frågorna om dröjsmålsränta har ansetts vara av sådan natur att de bör behandlas . Övriga frågor Ett förtydligande föreslås i kommunalskattelagen (1928:370) och i den av regeringen i prop. 1999/2000:2 föreslagna inkomstskattelagen vad gäller möjligheten att göra överföringar mellan pensionsförsäkringar. Vidare föreslås en justering i lagen (1998:1600) om beskattningen vid överlåtelser till underpris respektive i 23 kap. om underprisöverlåtelser i den föreslagna inkomstskattelagen. Justeringen innebär att reglerna också skall tillämpas i fråga om stiftelser vid ombildning av sparbanker till bankaktiebolag. Förslagen har upprättats inom och synpunkter på dessa förslag har under hand inhämtats från . Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Regeringens lagförslag har utformats i enlighet med vad Lagrådet förordat. Skyldigheten att betala dröjsmålsränta vid för sen betalning av tull och möjligheterna till eftergift av räntan framgår av artikel 232 i tullkodexen. De föreslagna ändringarna av de svenska bestämmelserna om dröjsmålsränta innebär i sak endast att grunden för beräkning av räntan ändras. Den bestämmelse som enligt föreslaget skall ligga till grund för beräkningen av dröjsmålsräntan, 19 kap. 8 § skattebetalningslagen, har redan granskats av Lagrådet under arbetet med utformningen av skattebetalningslagen. Regeringen finner därför att den aktuella frågan om dröjsmålsränta är av sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande i denna fråga skulle sakna betydelse. Övriga föreslagna lagändringar är av sådan lagteknisk enkel beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna betydelse. Något yttrande har därför inte inhämtats beträffande nämnda lagförslag. 4 Förenklat förfarande för näringsidkare som transporterar beskattade varor via Regeringens förslag: Förfarandet med ett förenklat ledsagardokument för nationella transporter via andra EU-länder får ersättas av andra förenklade förfaranden. Skälen för regeringens förslag: I prop. 1998/99:86 Ändrade skatteregler med anledning av att taxfreeförsäljningen inom EU upphör redogjorde regeringen för hur gällande skatteregler bör tolkas om alkohol- och tobaksvaror säljs ombord på fartyg och luftfartyg. I korthet innebär tolkningen att för varor som tas ombord i utgår svensk skatt. För varor som tas ombord i ett annat medlemsland gäller det landets skatt. Om varorna i det senare fallet säljs på svenskt territorium skall svensk skatt tas ut men om sådan försäljning inte sker utlöses ingen beskattning i . Sistnämnda slutsats bygger på en tolkning av artikel 7 i rådets direktiv /12/EEG av om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT nr L 076, 23.3.1992 s. 1, Celex 392L0012), det s.k. cirkulationsdirektivet. Färjerederier och flygbolag som vill undvika att betala svensk punktskatt för varor som tagits ombord i ett annat EU-land måste alltså upphöra med försäljningen innan fartyget når svenskt territorium. Även om försäljning inte sker i destinationslandet innebär förflyttningen av varorna ett krav på att ledsagardokument skall upprättas. Av punkten 7 i artikel 7 i cirkulationsdirektivet framgår nämligen att när punktskattepliktiga varor som redan frisläppts för konsumtion i en medlemsstat skall flyttas till en bestämmelseort i samma medlemsstat via en annan medlemsstats territorium skall de åtföljas av ett förenklat ledsagardokument. I punkten 8 finns ytterligare krav för sådana leveranser. Emellertid finns i punkten 9 en möjlighet att underlätta hanteringen i nu angivna fall. Där föreskrivs att om punktskattepliktiga varor ofta och regelbundet flyttas på det sätt som anges i punkten 7 kan medlemsstaterna, genom bilaterala avtal, tillåta förenklingar som avviker från punkterna 7 och 8. 1998/99:86 Ändrade skatteregler med anledning av att taxfreeförsäljningen inom EU upphör uttalade regeringen att den avsåg att överväga denna möjlighet och ta kontakt med i vart fall de medlemsländer dit en mer omfattande trafik förekommer för att diskutera sådana avtal. har kontakter tagits med och . Båda dessa länder har uttryckt önskemål om att ingå bilaterala avtal om förenklingar som avviker från kravet på förenklat ledsagardokument vid nationella transporter via ett annat EU-land. Enligt 26 a § lagen om tobaksskatt och 25 a § lagen om alkoholskatt skall transporter av beskattade varor till en svensk ort via ett annat EU- land åtföljas av ett förenklat ledsagardokument. Bestämmelserna är endast tillämpliga i fall varorna har beskattats i . Lagarna om alkohol- och tobaksskatt uppställer alltså inga krav på att varor som t.ex. beskattats i och som därefter transporteras mellan två danska orter via skall åtföljas av ett förenklat ledsagardokument. För att skall kunna ingå bilaterala överenskommelser om förenklingar i enlighet med punkten 9 i artikel 7 cirkulationsdirektivet måste det finnas regler som gör det möjligt för berörda näringsidkare att använda andra förfaranden än förfarandet med förenklat ledsagardokument. Lagrådet har anfört att det inte behövs något uttryckligt bemyndigande från för att regeringen skall kunna meddela föreskrifter om förenklade ledsagardokument. Regeringen delar denna bedömning. I lagarna om tobaksskatt och alkoholskatt finns dock uttryckliga regler om förenklat ledsagardokument. Eftersom lag endast får ändras genom lag måste i lagarna finnas uttryckliga regler om möjligheten att använda andra förfaranden än det i lagarna föreskrivna. I enlighet med vad Lagrådet anfört föreslår därför regeringen att det i aktuella lagar tas in bestämmelser om att vid nationella transporter via andra EU-länder får förfarandet med förenklat ledsagardokument ersättas av andra förenklade förfaranden. Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen (RF) är behörigheten att ingå internationella överenskommelser förbehållen regeringen. Som framgår av 10 kap. 2 § RF krävs i vissa fall att godkänner en överenskommelse. Fordras exempelvis en lagändring eller anslagsbeslut för att skall kunna fullgöra sina åtaganden enligt överenskommelsen, måste regeringen inhämta godkännande. Dessutom krävs att godkänner överenskommelser av större vikt, även om de inte förutsätter någon åtgärd inom behörighetsområde. Genom att förfarandet med förenklat ledsagardokument föreslås få ersättas med andra förenklade förfaranden vad gäller nationella transporter via andra EU-länder krävs ingen lagändring för att skall kunna fullgöra sina åtaganden enligt en sådan överenskommelse som avses i artikel 7.9 i cirkulationsdirektivet. Något anslagsbeslut krävs inte heller för att skall kunna fullgöra sina åtaganden enligt en sådan överenskommelse. Med hänsyn till det nu sagda och till att fråga inte är om överenskommelser av större vikt krävs inte godkännande. När så är fallet kan regeringen enligt 10 kap. 3 § RF uppdra åt en förvaltningsmyndighet att ingå internationella överenskommelser. Regeringen har för avsikt att uppdra åt att ingå nu aktuella överenskommelser. Som tidigare nämnts uppställer lagarna om alkohol- och tobaksskatt inga krav på förenklat ledsagardokument när varor, som beskattats i ett annat EU-land, transporteras till en ort i detta land via . Det kan t.ex. röra sig om ett färjerederi som provianterar varor i och säljer dessa på en färjelinje mellan och . I sådana fall tas inte svensk punktskatt ut om rederierna väljer att stoppa försäljningen innan färjan når svenskt territorium, vilket rederierna förmodligen gör eftersom de tyska punktskatterna är betydligt lägre än de svenska. När varor regelbundet transporteras via på nu angivet sätt skulle kontrollen av att inga varor säljs på svenskt territorium underlättas om beskattningsmyndigheten hade uppgift om vilka aktörer som transporterar varor via . I lagrådsremissen föreslogs därför att regeringen skulle bemyndigas att meddela föreskrifter om anmälningsskyldighet för den som transporterar varor, som beskattats i ett annat EU-land, till en ort i detta land via . Lagrådet har dock anfört att eftersom anmälningsskyldigheten inte är sanktionerad kan regeringen besluta om dylika föreskrifter utan bemyndigande från . Regeringen delar denna bedömning. Regeringen kommer alltså att meddela föreskrifter om anmälningsskyldighet i nu aktuella fall eller överlåta åt att meddela föreskrifter i ämnet. Förslagen föranleder ändringar i 26 § lagen om tobaksskatt och i 25 § lagen om alkoholskatt. De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft . 5 Privatinförsellagen anpassas till att taxfreeförsäljningen inom EU har upphört Regeringens förslag: Lagen om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen anpassas till att taxfreeförsäljningen inom EU upphörde . Skälen för regeringens förslag: upphörde taxfreeförsäljningen inom EU. Det innebär att det är möjligt att köpa alkoholdrycker och tobaksvaror utan skatt vid resor till andra EU-länder. I 2 § lagen om beskattning av privatinförsel av alkoholdrycker och tobaksvaror från land som är medlem i Europeiska unionen (privatinförsellagen) görs skillnad mellan personer som är bosatta i och personer som inte är det. För att personer som är bosatta i skall få föra in varor som köpts skattefritt krävs antingen att inresan sker med luftfartyg i yrkesmässig trafik eller att utlandsvistelsen har varat längre än . Några sådana begränsningar finns inte för personer som är bosatta utanför . Syfte med nuvarande ordning är att begränsa svenskars möjlighet att handla taxfree vid kortare utlandsresor med fartyg. kan dock den som reser till från ett annat EU-land inte förvärva obeskattade varor. Den skillnad som görs i privatinförsellagen mellan personer som är bosatta i och personer som inte är det har alltså spelat ut sin roll och bör därför tas bort. Detta uppnås genom en ändring i 2 § andra stycket privatinförsellagen. Enligt privatinförsellagen skall vad som gäller för person som är bosatt i även gälla den som utför arbete på det fartyg eller luftfartyg som inresan sker med, även om denne är bosatt i ett annat land. Eftersom skillnaden tas bort mellan personer som är bosatta i och personer som inte är det bör även denna bestämmelse utgå. För tydlighetens skull bör nämnas att eftersom inte tillhör EG:s skatteområde kan skattefri försäljning fortfarande ske ombord på resor mellan och (se prop. 1998/99:86 s. 36). För den som varit på gäller dock lagen (1994:1551) om frihet från skatt vid import (se 1 kap. 3 §). När det gäller alkoholdrycker och tobaksvaror framgår av 3 kap. 8 § nämnda lag att frihet från skatt kan medges en resande som är bosatt i endast om inresan sker med luftfartyg i yrkesmässig trafik eller om utlandsvistelsen varit längre än eller om varorna beskattats i . Dessa begränsningar kommer alltså även i fortsättningen att gälla för personer som kommer till från . De nu föreslagna ändringarna föreslås träda i kraft . 6 Skattefri försäljning ombord på färjor i trafik mellan och Regeringens förslag: Regeringen ges befogenhet att i fråga om viss fartygslinje medge undantag från de begränsningar som gäller för den skattefria försäljningen ombord på färjor i trafik mellan och . Skälen för regeringens förslag: I prop. 1998/99:86 Ändrade skatteregler med anledning av att taxfreeförsäljningen inom EU upphör bedömde regeringen att den nordiska provianteringsöverenskommelsen har spelat ut sin roll när det gäller att begränsa den skattefria försäljningen på resor mellan å ena sidan och och å andra sidan och och att överenskommelsen därför bör sägas upp. Däremot ansåg regeringen att överenskommelsen fortfarande har aktualitet när det gäller fartygstrafiken till . De begränsningar i förhållande till som följer av överenskommelsen fördes därför över från förordningen (1994:1694) om viss proviantering m.m. till den nya lagen om proviantering av fartyg och luftfartyg (se prop. 1998/99:86, s. 76-77) Den nordiska provianteringsöverenskommelsen (NPÖ) mellan , , och har gällt . Vilka obeskattade varor som får provianteras i syfte att försäljas från kiosker eller liknande försäljningsställen ombord regleras i artikel 3 och beror på om det är fråga om en kort eller lång rutt. Till korta rutter räknas rutter i och vissa rutter mellan och . På korta rutter får proviantering endast ske med tobaksvaror, choklad och konfektyrer. På andra rutter kan spritdrycker med en alkoholhalt av högst 60 volymprocent, vin, öl, tobaksvaror, cigarrettpapper, choklad- och konfektyrvaror och parfymer, kosmetiska preparat och toalettmedel provianteras. Dessa begränsningar finns i 6 § lagen om proviantering av fartyg och luftfartyg. Enligt förordningen om viss proviantering m.m. fick regeringen medge dispens från de begränsningar som gäller för korta rutter mellan och . Det finns ingen färjelinje mellan och som meddelats dispens enligt provianteringsförordningen. Däremot finns det ett beslut i vilket regeringen medger att färjelinjen Sandefjord- behandlas som en lång rutt enligt artikel 3 i NPÖ. Övergångsbestämmelserna till provianteringsförordningen kan tolkas på så sätt att beslutet skall fortsätta att gälla som ett medgivande om undantag från begränsningarna i provianteringsförordningen. Den nya lagen om proviantering av fartyg och luftfartyg innehåller emellertid ingen befogenhet för regeringen att medge undantag från de begränsningar som enligt 6 § nämnda lag gäller för korta rutter mellan och . Beslutet förhandlades fram tillsammans med , dvs. även den norska regeringen har i ett beslut från medgett undantag från de begränsningar som följer av NPÖ. Mot den bakgrunden är det inte lämpligt att ensidigt väljer att avskaffa möjligheten att få dispens från begränsningarna för korta rutter. Det kan i och för sig finnas skäl att ta kontakt med för att diskutera den framtida utformningen av provianteringsbestämmelserna för trafiken mellan länderna. I avvaktan på resultatet av sådana diskussioner bör dock regeringen i likhet med vad som tidigare gällt få befogenhet att medge dispens från begränsningarna för korta rutter. En bestämmelse härom bör därför införas i 6 § lagen om proviantering av fartyg och luftfartyg. Eftersom dispens bör kunna medges bör det i övergångsbestämmelserna föreskrivas att dispenser som regeringen meddelar får omfatta tid från och med nämnda datum. 7 Ändringar i fordonsskattelagen 7.1 Straffbestämmelsen i fordonsskattelagen Regeringens förslag: För att ansvar skall kunna utdömas om ett fordon brukats utan att fordonsskatten betalats skall krävas att det föreligger uppsåt eller oaktsamhet. Skälen för regeringens förslag: För att ansvar skall kunna utdömas för en straffbar gärning krävs en beskrivning av gärningsmannens förhållande till gärningen. En gärning kan utföras med vetskap om att detta är straffbart. I sådana fall föreligger uppsåt. Vid åtskilliga brott krävs det emellertid inte uppsåt utan det räcker med att gärningsmannen har varit oaktsam. Vid strikt ansvar kan ansvar utdömas även om varken uppsåt eller oaktsamhet skulle föreligga. I avsnitt 3 ovan anförs att det i 1 kap. 2 § numera presumeras att det krävs uppsåt för att kunna utdöma ansvar även i specialstraffrätten. För det fall lagstiftaren vill att oaktsamhet skall vara tillräckligt för att ansvar skall kunna utdömas i en specialstraffrättslig bestämmelse måste således detta särskilt anges i straffbestämmelsen. I 79 § fordonsskattelagen anges att för det fall ett fordon brukas utan att skatten betalats kan ansvar utdömas och en påföljd ges i form av böter eller fängelse. Det anges emellertid inte om det krävs uppsåt eller oaktsamhet för att kunna utdöma ansvar. Bestämmelsen har närmast tillämpats som om strikt ansvar förelegat. Straffbestämmelsen i 79 § fordonsskattelagen bör utformas i enlighet med de nya principerna som framgår av 1 kap. 2 § . Det finns dock inte skäl att avvika i någon större utsträckning från den tidigare tillämpningen av straffbestämmelsen. Ett krav på uppsåt för att ansvar skall kunna utdömas får således anses vara för högt ställt. Regeringen anser att ansvar vid brukande av obeskattat fordon skall kunna utdömas även vid oaktsamhet. För att ansvar skall kunna utdömas om ett fordon brukats utan att fordonsskatten betalats skall därför krävas att det föreligger uppsåt eller oaktsamhet. I fjärde stycket i 79 § fordonsskattelagen anges att om ägaren visar att han iakttagit vad som ankommer på honom för att hindra att fordonet brukas, är han fri från ansvar. Detta stycke skall ses i ljuset av att ansvar, innan detta stycke tillkom, utdömdes oavsett förhållandena i det enskilda fallet. Fjärde stycket infördes för att undvika oskäliga resultat med ett strikt ansvar. Eftersom ansvaret inte längre skall vara strikt, kan stycket således utgå. Någon särskild övergångsbestämmelse föreslås inte. Enligt allmänna straffrättsliga principer gäller i huvudsak att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs. Om en annan lag gäller när dom meddelas skall den nya lagen tillämpas, om den leder till lindrigare straff. 7.2 Provkörning av fordon vid tillsyn enligt produktsäkerhetslagen och haveriundersökning Regeringens förslag: I fordonsskattelagen införs en bestämmelse som tillåter att ett fordon provkörs vid tillsyn enligt produktsäkerhetslagen (1988:1604) och haveriundersökning trots att brukandeförbud gäller för fordonet på grund av obetald skatt. Skälen för regeringens förslag: I 35 § fordonskungörelsen (1972:595) föreskrivs att fordon i vissa fall får provköras trots att hinder mot fordonets brukande föreligger enligt den kungörelsen, bilregisterkungörelsen (1972:599) eller bilavgasförordningen (1991:1481). Enligt 81 § fordonsskattelagen skall under vissa omständigheter föraren av ett fordon, som brukas trots att brukandeförbud gäller för fordonet på grund av obetald skatt, dömas till ansvar. I lagrummet finns dock ett undantag från ansvar när fordonet provkörs vid besiktning eller inspektion enligt 35 § fordonskungörelsen. Inom utförs tillbaka haveristudier efter svårare trafikolyckor. I dessa studier ingår bl.a. att utföra tekniska undersökningar av fordon som har varit inblandade i olyckorna. I vissa fall kan det därvid vara nödvändigt att provköra fordonet. utövar även tillsyn enligt produktsäkerhetslagen, s.k. marknadskontroll, såvitt avser fordon och utrustning till dessa. För att kunna utföra dessa kontroller på bästa sätt kan ett fordon behöva provköras. medger inte fordonskungörelsen och fordonsskattelagen att provkörning i nu nämnda syften sker av fordon beträffande vilka brukandeförbud föreligger. Enligt regeringens mening är detta inte en tillfredsställande ordning. Regeringen föreslår därför att 81 § fordonsskattelagen ändras så att provkörning av ett fordon för vilket brukandeförbud på grund av obetald skatt föreligger, medges i samband med haveriundersökningar och tillsynsverksamhet enligt produktsäkerhetslagen. Regeringen har för avsikt att som en eventuell ändring i enlighet med det nu redovisade förslaget utfärdas göra erforderliga ändringar i 35 § fordonskungörelsen. 8 Nya kvalitetskrav och justerade miljöklasser på bensin och dieselbränslen 8.1 Bakgrund 8.1.1 och rådets direktiv /70/EG om kvaliteten på bensin och dieselbränslen och om ändring av rådets direktiv /12/EEG presenterade för och rådet ett förslag till direktiv som reglerar kvaliteten på bensin och diesel- olja (KOM(96)248 slutlig). Förslaget ingick i det s.k. Auto/oil- programmet som avser sammanlagt fem direktiv. Auto/oil-programmet syftar till att dels genom skärpningar av avgasutsläppen i motorfordon, dels genom att ställa kvalitetskrav på fordonsbränslen, uppnå de av EU uppställda målen för luftkvalitet i storstäder. fattade rådet beslut om innehållet i kommissionens förslag avseende kvalitetskrav på fordonsbränslen. uppfattning avvek från rådets beslut, varvid förlikningsdiskussioner inleddes. Dessa avslutades och direktivförslaget antogs slutligen av rådet . var under hela förhandlingsprocessen drivande för att kvalitetskraven i direktivet skulle skärpas, särskilt avseende svavelhalten. Detta arbete resulterade i skärpta krav på svavelhalten i bensin och ytterligare skärpta krav på svavelhalterna . De bränslen som används i för motorfordon uppfyller dock mer långtgående kvalitetskrav än vad direktivet föreskriver. Enligt direktivets definition av bensin omfattar detta begrepp alla flyktiga mineraloljor som är avsedda för användning i förbränningsmotorer med styrd tändning för framdrivning av fordon och som omfattas av nummer 2710 00 27, 2710 00 29, 2710 00 32, 2710 00 34 och 2710 00 36 i Kombinerade nomenklaturen (KN-nr) enligt förordningen (EEG) 2658/87. Direktivet avser med dieselbränslen gasoljor som omfattas av KN-nr 2710 00 66 och som används för sådana motorfordon som avses i direktiv /220/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot luftförorening genom avgaser från motorfordon samt direktiv /77/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av gasformiga föroreningar från dieselmotorer som används i fordon. Bestämmelserna i direktiv /70/EG skall tillämpas i samtliga medlemsländer . Från och med nämnda dag måste den bensin och dieselbrännolja som används i motorfordon och som saluförs åtminstone uppfylla direktivets bindande kravnivåer i enlighet med bilaga I respektive II i direktivet. En ytterligare skärpning införs i enlighet med bilaga III och IV. Direktivet medger dock medlemsstaterna att tillåta försäljning av bensin och diesel som uppfyller de strängare miljökraven enligt specifikationerna i bilaga III respektive IV. Direktiv /70/EG tillåter medlemsstaterna att för dieselbrännoljor som används i mobila maskiner som inte är avsedda att användas på väg (s.k. arbetsmaskiner) och i jordbrukstraktorer kräva samma högsta tillåtna svavelhalt som fastställts i direktiv /70/EG eller den svavelhalt som fastställts för dieselbränslen i direktiv /12/EEG. Direktivet innehåller ett förbud mot försäljning av blyad motorbensin från . För användning i äldre fordon av karakteristiskt slag finns möjlighet för medlemsstaterna att tillåta försäljning av blyad bensin i mindre mängd och för distribution via särskilda intressegrupper. Medlemsstaterna har under vissa förutsättningar möjlighet att ansöka hos kommissionen om undantag från förbudet mot försäljning av blyad bensin och införande av kraven på svavelhalter i bensin och dieselbränn- olja. Medlemsstaterna får kräva användning av bränslen med striktare miljöspecifikationer än direktivet anger inom bestämda områden för delar av eller hela fordonsparken. Ansökan sker hos kommissionen enligt den ordning direktivet föreskriver och skall vara motiverad av miljö- eller hälsoskäl. De obligatoriska kraven i bilaga III och IV kommer att kompletteras med andra miljöspecifikationer som utarbetas av kommissionen och som skall överlämnas till rådet och . 8.1.2 Gällande svensk bränslelagstiftning Grundläggande bestämmelser om bränslen finns i (1998:808).