prop · GN03130 · 2000-01-01 00:00:00 — Den svenska delegationen hävdade konsekvent att användning av våld - annat än i rent självförsvar - när alla politiska och diplomatiska möjligheter uttömts, blir legitimt först efter ett otvetydigt beslut i i enlighet med . När rådet gav någon grupp av stater mandat att utföra militära operationer, var särskilt pådrivande för en tät återrapportering till säkerhetsrådet (, ) och för att det mandat som rådet givit respekterades (). ställning och auktoritet spelade stor roll för , när sanktionsregimer för eller ifrågasattes. slog konsekvent vakt om att säkerhetsrådets beslut måste efterlevas. Men uppmärksammade de humanitära konsekvenserna av sanktioner och hur dessa skulle kunna mildras. De humanitära frågorna stod i fokus för . Den svenska delegationen hade där stöd av länder som , , , och . höll löpande kontakt med humanitära organisationer och den svenska delegationen var en kanal till beslutsprocessen i rådet för FN:s flyktingkommissarie (), FN:s avdelning för humanitära frågor (OCHA), Internationella Röda korset (ICRC), och flera andra. tog initiativ till ett ordförandeuttalande om situationen i /, som underströk vikten av att humanitära organisationer fick tillträde till de behövande i landet. Det är därefter naturligt att ta hänsyn till denna aspekt i rådets beslut. På samma sätt bidrog till att det blev naturligt att ta upp frågor om internationell humanitär rätt och respekten för mänskliga rättigheter, när olika kriser behandlades i säkerhetsrådet. I början av perioden mötte i stort sett varje omnämnande av mänskliga rättigheter i dessa sammanhang negativa reaktioner från . Men kineserna kom alltmer att finna sig i att denna aspekt fanns med i säkerhetsrådets resolutioner och ordförandeuttalanden. Skyddet av humanitära insatser och flyktingar debatterades i säkerhetsrådet under 1997-98 bland annat i två öppna debatter - den senare under det svenska ordförandeskapet . tog då initiativ till ett ordförandeuttalande i frågan, som befäste dess relevans i rådsarbetet. I samtliga fall, där sanktioner diskuterades, verkade för att de humanitära konsekvenserna för befolkningen i respektive länder beaktades. Som ordförande i sanktionskommittén för kunde ambassadör medverka till att humanitära undantag genomfördes också i praktiken. Han gjorde två besök i regionen, som visade sig mycket värdefulla i detta sammanhang. verkade för att sanktioner i allmänhet skulle vara riktade på ett sådant sätt att de orsakade så litet lidande som möjligt för en oskyldig civilbefolkning. I fråga om sanktionerna mot engagerade sig i ansträngningarna att stärka det s k Irakprogrammet, som förser befolkning med i första hand mat och medicin i utbyte mot export av olja. kunde spela en brobyggande roll mellan olika läger när det gällde försöken att skapa förutsättningar för ett effektivare Irakprogram. I frågor rörande f d var en viktig aktör. deltog i den utvidgade kontaktgruppen (CCP). I denna grupp förbereddes nära nog varje resolution eller ordförandeuttalande om situationen i f d . goda relationer till bidrog ofta till att skapa förutsättningar för enighet i CCP-kretsen. I Kosovofrågan var detta inte alltid möjligt. I denna fråga och när det gällde Jugoslavientribunalen var ändå pådrivande mot bakgrund av ett starkt nationellt intresse. ägnade särskild uppmärksamhet åt FN:s två krigsförbrytartribunaler, vilka inrättats för f d och . Dessa sågs som viktiga för att stärka respekten för folkrätten, men också för att främja försoning i dessa båda regioner. ledde en arbetsgrupp om behovet av att stärka de båda FN- tribunalerna mot bakgrund av den stora tillströmningen av mål i båda fallen. På initiativ antogs en resolution, som inrättade en tredje kammare för Rwandatribunalen. Detta följdes snart av ett motsvarande beslut för Jugoslavientribunalen. ledde arbetet med ett resolutionsförslag, som riktade kraftig kritik mot bristande samarbete med Jugoslavientribunalen. Detta kunde läggas fram först efter hårda förhandlingar i CCP. tog initiativ till ett förslag om riktade sanktioner mot de befattningshavare i , som var ansvariga för oviljan att samarbeta med tribunalen. De indiska och pakistanska kärnvapenproven gav tillfälle att ta upp frågan om kärnvapennedrustning i säkerhetsrådet. Efter de första explosionerna ledde arbetet med att få fram en reaktion i form av ett ordförandeuttalande, som djupt beklagade det inträffade. När följde exempel och utförde egna prov utarbetade tillsammans med ett resolutionsförslag, som fördömde de båda ländernas provserier, manade till återhållsamhet i regionen, men även påminde om de fem deklarerade kärnvapenstaternas ansvar att också själva medverka till kärnvapennedrustning. Förslaget kunde antas efter hårda förhandlingar under svensk ledning. Afrikanska frågor upptog en stor del av den svenska delegationens tid. hölls två ministerdebatter om , den senare under svenskt ordförandeskap . Under detta svenska ordförandeskap antogs också de flesta av rådets beslut i uppföljningen av generalsekreterarens rapport om konfliktförebyggande i . tog på sig ett stort ansvar i detta arbete, som gjorde det möjligt att uppnå färdiga resultat under det egna ordförandeskapet. ordförandeskap i sanktionskommittén för föranledde en relativt hög svensk profil i just denna fråga. Därtill kom att tydligt påverka rådets beslut och reaktioner avseende händelseutvecklingen i och Stora sjöregionen. tog tidigt initiativ till ett ordförandeuttalande om och försökte , dock utan större framgång, verka för ett starkare FN- engagemang i denna konflikt. De återkommande kriserna i frågan om och dess massförstörelsevapen ställde rådet inför principiellt viktiga avgöranden, bl a om användning av våld. Den svenska linjen var konsekvent att inte ge avkall på de krav som säkerhetsrådets resolutioner ställt på . uttalade också genomgående ett klart stöd för FN:s för (). Klarhet om innehav och förmåga att tillverka massförstörelsevapen måste, enligt svensk uppfattning, nås. ansåg att fullt irakiskt samarbete med borde leda fram till lättnader i sanktionsregimen i enlighet med säkerhetsrådets resolutioner. stod konsekvent fast vid ståndpunkten att eventuell användning av våld mot måste, för att vara legitimt, föregås av ett tydligt godkännande av säkerhetsrådet. Den konsekventa svenska hållningen åtnjöt respekt och ledde till att flera rådsmedlemmar gärna konsulterade innan de tog ställning i Irakfrågan Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsminister , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , , . Regeringen beslutar skrivelse 1999/2000:130 i . Utdrag ur "i säkerhetsråd 1997-98", Aktstycken utgivna av ; ny serie II:54 1999/2000:130 Bilaga 1 1999/2000:130 Bilaga 2