prop · GN0339 · 2000-01-01 00:00:00 — I stället bör den reglering av överklagandefristen som har funnits i lagen om införande av nya jordabalken föras in i jorda- balken, dock med den ändringen att fristen för överklagande bestäms i stället för som från tillhandahållandet av expeditionen. Regeringen har tidigare uttalat att jordabalkens handläggningsregler skall kompletteras av den nya ärendelagens regler och inte av rättegångs- balkens civilprocessuella regler. Vi föreslår därför, såvitt gäller andra frågor om överklagande än överklagandefristens längd, att det i 19 kap. jordabalken tas in en hänvisning till relevanta lagrum i ärendelagen Överklagande av övriga beslut I fråga om överklagande av andra icke slutliga beslut än beslut om vilandeförklaring av ansökan gäller bestämmelserna i rättegångs- balken. Det innebär att sådana beslut får överklagas endast under vissa i angivna förutsättningar och att tiden för överklagande är , räknat från beslutets dag eller i vissa fall den dag då klaganden fick del av beslutet (se bl.a. 49 kap. 5 § och 52 kap. 1 § ). För beslut om uppskov enligt 19 kap. 9 § jordabalken gäller överhuvudtaget ingen tidsbegränsning i fråga om rätten till överklagande (jfr 49 kap. 7 § och 52 kap. 1 § ). De nu angivna bestämmelserna i överensstämmer i huvudsak med vad som gäller enligt ärendelagen. Regeringen föreslår i denna del ingen annan ändring än att reglerna i fortsättningen anknyts till ärendelagens bestämmelser. Detta innebär ingen större skillnad i förhållande till vad som gäller . Regeringen återkommer till detta i författningskommentaren. Omprövning av beslut Om en inskrivningsmyndighet finner att ett beslut som den har fattat är felaktigt, har den förhållandevis små möjligheter att ändra beslutet. Det kan ske enbart genom beslut om rättelse (se närmare avsnitt 10). I 27 § förvaltningslagen och 34 § ärendelagen finns bestämmelser om skyldig- het för beslutsmyndigheten att i vissa fall ompröva beslut. I ärendelagen anges att sådan omprövning skall ske om tingsrätten finner att beslutet är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning och ändring av beslutet kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för enskild part. Skyldigheten att ompröva beslutet gäller i princip även om beslutet överklagas. Någon motsvarighet till dessa regler finns inte på inskriv- ningsområdet. Då handläggningen av inskrivningsärenden nu anpassas till ärendelagens regler, kan det i och för sig framstå som naturligt att låta reglerna om omprövning gälla även för inskrivningsmyndigheternas del. Beslut i inskrivningsärenden är emellertid, till skillnad från de flesta domstolsärenden, normalt av stor betydelse för den allmänna omsätt- ningen. Med hänsyn till intresset av trygghet i omsättningen bör det inte komma i fråga att låta av inskrivningsmyndighet fattade beslut bli änd- rade av myndigheten i större utsträckning än vad rättelseinstitutet redan medger. Några regler om omprövning av beslut i inskrivningsärenden bör således inte införas. Några remissinstanser har föreslagit att det införs en möjlighet att ompröva beslut om stämpelskatt. Fastställandet av sådan skatt regleras av annan lagstiftning än den som är föremål för översyn. Frågan behöver dessutom övervägas närmare innan regeringen kan ta ställning till den. Någon ändring bör därför inte företas . 10 Rättelse och skadestånd Regeringens förslag: De särskilda fastighetsrättsliga reglerna om rättelse av registrerad uppgift skall finnas kvar. Rättelsereglerna skall vara exklusiva i förhållande till bestämmelsen om rättelse i personupp- giftslagen. Också bestämmelserna om skadestånd på grund av tekniska fel i registret skall vara kvar. Jordabalkens bestämmelse om skadestånd till följd av fel vid handläggningen av inskrivningsärende tas bort, eftersom de skadefall som avses med bestämmelsen täcks av skadeståndslagens regler om det allmännas skadeståndsansvar. bedömning: Överensstämmer i huvud- sak med regeringens förslag (se SOU 1997:3 s. 139 f.). Utredningen har dock inte lämnat förslag till någon förändring av de befintliga reglerna. Förslaget i Ds 1998:25: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag (se promemorian s. 166 174). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte haft några invändningar mot förslaget. och Juridiska fakultets- nämnden vid har ansett att regleringen av skadeståndsansvaret bör göras tydligare. Verket har vidare ansett att om verket får ett fullständigt personuppgiftsansvar bör verkets möjligheter till återkrav mot andra myndigheter regleras särskilt. Verket har slutligen ansett att verket bör vara den myndighet som prövar frågor om skadestånd på grund av felaktiga uppgifter i registret. Bakgrund: EG-direktivet Vad gäller rättelse föreskriver direktivet att den registrerade skall ha rätt att få uppgifter som inte har behandlats i enlighet med direktivets bestämmelser rättade, utplånade eller blockerade . Detta gäller särskilt om uppgifterna är ofullständiga eller felaktiga (se artikel 12 b). Rätten till rättelse kan dock begränsas genom nationell lagstiftning om begränsningen är nödvändig med hänsyn till vissa angivna omständig- heter, bl.a. statens eller allmän säkerhet eller skyddet av den registrerades eller andras fri- och rättigheter (se artikel 13 första stycket). En särskild begränsningsregel finns beträffande uppgifter som behandlas för vetenskaplig forskning (se samma artikels andra stycke). Den registeransvarige är skyldig att utge skadestånd till var och en som har lidit skada till följd av en otillåten behandling eller någon annan åtgärd som är oförenlig med de nationella bestämmelser som har antagits till följd av direktivet (se artikel 23). Den registeransvarige skall dock helt eller delvis kunna undgå skadeståndsansvar, om han visar att han inte är ansvarig för den händelse som orsakade skadan. I direktivets ingress har det angetts att möjligheten att befrias från skadestånds- skyldighet skall gälla särskilt då den registeransvarige kan påvisa att ett fel har begåtts av den registrerade eller i fall av force majeure. Personuppgiftslagen Bestämmelsen om rättelse har i personuppgiftslagen utformats i allt väsentligt i enlighet med direktivets krav. Den personuppgiftsansvarige är skyldig att på begäran av den registrerade rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med den nya lagen eller föreskrifter som har utfärdats med stöd av den (se 28 §). Den personuppgiftsansvarige skall också underrätta en tredje man som uppgifterna har lämnats ut till om åtgärden, om den registrerade begär det eller om mera betydande skada eller olägenhet för den registrerade skulle kunna undvikas genom en underrättelse. Någon sådan underrättelse behöver dock inte lämnas, om detta visar sig vara omöjligt eller skulle kräva en oproportionerligt stor arbetsinsats. Även bestämmelsen om skadestånd har anpassats till direktivet. Enligt lagen skall den personuppgiftsansvarige ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen har orsakat (se 48 § första stycket). Om den personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom, kan ersättningsskyldigheten i den utsträckning det är skäligt sättas ned eller helt falla bort (se 48 § andra stycket). En av utgångspunkterna för personuppgiftslagen är att särskilda be- stämmelser i en registerförfattning gäller före den allmänna lagen och att denna fyller ut endast när särskilda bestämmelser i annan lag saknas (se prop. 1997/98:44 s. 39 f.). Det är således förutsatt att olika register- författningar kan innehålla preciserade regler som gäller i stället för de generella bestämmelserna i den nya personuppgiftslagen. Jordabalken och fastighetsbildningslagen m.m. Bestämmelser om rättelse i fastighetsbok och tomträttsbok finns i 19 kap. 17 och 18 §§ jordabalken. Dessa bestämmelser är tillämpliga även på inskrivningsregistret (se 3 § lagen om inskrivningsregister). Bestämmelserna innebär i korthet följande. Om en införing i fastighets- bok eller inskrivningsregistret innehåller en uppenbar oriktighet till följd av inskrivningsmyndighetens eller någon annans skrivfel eller liknande förbiseende, skall inskrivningsmyndigheten rätta införingen. Särskilda regler finns för det fall en rättelse kan bli till förfång för en ägare eller innehavare av panträtt. Det inbördes företrädet mellan olika förvärv skall då fastställas. Den som berörs av åtgärden skall få tillfälle att yttra sig innan rättelsebeslutet fattas. En särskild bestämmelse finns om rättelse av uppenbar oriktighet i inskrivningsregistret som har uppkommit till följd av tekniskt fel (se 8 § lagen om inskrivningsregister). Enligt 19 kap. 4 § fastighetsbildningslagen skall en uppenbart oriktig uppgift i fastighetsregistret rättas om det kan ske utan förfång för fastighetsägare eller rättighetshavare. Som regel skall fastighetsägare och rättighetshavare ges tillfälle att yttra sig. I 19 kap. 5 § andra stycket samma lag sägs att tekniska fel får rättas även om det kan leda till förfång för fastighetsägare eller rättighetshavare. Också när det gäller skadestånd finns det särskilda regler på det fastighetsrättsliga området. Bl.a. gäller att den som lider förlust till följd av fel eller försummelse vid handläggning av eller beslut i ett inskrivningsärende eller vid utfärdande av ett pantbrev eller annat bevis på grundval av innehållet i fastighets- eller tomträttsbok har rätt till ersättning av staten (se 19 kap. 19 § jordabalken). Viss rätt till ersättning föreligger också om någon lider förlust på grund av en företagen rättelse. Bestämmelsen är tillämplig också när inskrivning sker i inskrivnings- registret (se 3 § lagen om inskrivningsregister). Också den som lider skada till följd av tekniskt fel i inskrivningsregistret har rätt till ersättning av staten (se 9 § samma lag). Det finns vidare särskilda skadeståndsbestämmelser som tar sikte på situationer där någon har förvärvat en fastighet och därvid har förlitat sig på en felaktig uppgift i fastighetsboken (inskrivningsregistret) om lagfaren ägare (se 18 kap. 3 7 §§ jordabalken). Också fastighetsbildningslagen innehåller en bestämmelse om ersättning till den som lider skada. Bestämmelsen omfattar dock endast skada på grund av tekniskt fel eller skada som beror på en företagen rättelse, däremot inte skada på grund av handläggningsfel (se 19 kap. 5 § fastighetsbildningslagen). Skälen för regeringens förslag: Rättelse Syftet med de nuvarande rättelsebestämmelserna på fastighetsrättens område är att skydda ekonomiska intressen. Behovet av sådana rättelsebestämmelser är särskilt stort med hänsyn till de viktiga rätts- verkningar som är förenade med flertalet införingar i registren (jfr vad som uttalades i förarbetena till lagen om företagshypotek, prop. 1983/84:128 s. 82). De skäl som har föranlett särskilda regler om rättelse i de fastig- hetsrättsliga författningarna har enligt regeringens mening fortfarande bärkraft. Det är därför önskvärt att en motsvarande reglering finns även . De fastighetsrättsliga rättelsereglerna skiljer sig dock från de rättelse- bestämmelser som finns i personuppgiftslagen. Det beror bl.a. på att personuppgiftslagens rättelsebestämmelser finns där av integritetsskäl. Några krav liknande dem som finns i de fastighetsrättsliga författning- arna om kommunikation m.m. inför rättelse finns inte i personuppgifts- lagen. Där föreskrivs tvärtom att rättelse skall ske . Det fram- står därför som svårt att i en rättelsesituation tillämpa den lagen vid sidan av de fastighetsrättsliga bestämmelserna. Detta medför att särskilda rättelsebestämmelser av nu aktuellt slag måste göras exklusiva i för- hållande till personuppgiftslagen. En annan betydelsefull skillnad mellan de båda slagen av rättelse- bestämmelser är att rättelse enligt de fastighetsrättsliga reglerna förut- sätter att oriktigheten är uppenbar. Denna inskränkning i möjligheten att rätta en uppgift är nödvändig för att skydda ägares eller rättighetshavares intressen. Avsikten är att materiella förändringar i registrets innehåll av uppgifter som inte är uppenbart oriktiga skall kunna uppnås endast i en ordning som omgärdas av garantier för den enskildes rättstrygghet. Också i detta avseende behövs det alltså en särskild fastighetsrättslig reglering. Frågan är då om en särreglering på fastighetsrättens område låter sig förenas med EG-direktivet. Direktivet föreskriver att den registrerade skall ha rätt att få uppgifter som inte har behandlats i enlighet med direktivet rättade, utplånade eller blockerade. Det tar sikte på den personliga integriteten. De fastighetsrättsliga specialbestämmelserna har ett annat syfte. De ger emellertid upphov till i stort sett samma effekt. Visserligen föreskriver de inte omedelbar rättelse utan, som huvudregel, rättelse först efter kommunicering. Rättelse förutsätter också att felaktig- heten är uppenbar. Dessa begränsningar i rättelseregelns tillämplighet får emellertid anses förenliga med direktivet. Enligt artikel i direktivet får omfattningen av rätten till rättelse begränsas med hänsyn till skyddet av den registrerades eller andras fri- och rättigheter. De begränsningar som de fastighetsrättsliga reglerna om rättelse innefattar avser bl.a. att skydda enskilds äganderätt. De omfattas därför av det angivna undantaget i direktivet. Enligt regeringens mening finns det därför inte något hinder mot att ha särskilda fastighetsrättsliga rättelsebestämmelser som är exklusiva i för- hållande till den allmänna datarättsliga regleringen. De nuvarande bestämmelserna bör därför inte ändras. Skadestånd Bestämmelsen om skadestånd i personuppgiftslagen avser att skydda den registrerades integritet. Det är därför denne som har rätt till ersättning. De särskilda fastighetsrättsliga bestämmelserna om skadestånd till följd av fel i fastighets- eller tomträttsbok (inskrivningsregistret) eller fastig- hetsregistret avser att skydda den allmänna omsättningen. Det medför att var och en som har lidit skada till följd av felaktiga uppgifter är berättigad till skadestånd. Dessa bestämmelser är även i övrigt vidare än skadeståndsbestämmelsen i personuppgiftslagen. Skadeståndsansvaret är i flera fall strikt, medan den personuppgiftsansvarige enligt personupp- giftslagen kan undgå ansvar om han visar att felet inte berodde på honom. De motiv som ligger bakom de särskilda fastighetsrättsliga ersättnings- bestämmelserna att trygga den allmänna omsättningen har fortfarande bärkraft. Det är därför önskvärt med ett system som även i fortsättningen ger utrymme för en långtgående rätt till ersättning för dem som har förlitat sig på uppgifter i registren vilka senare har visat sig vara felaktiga. Det i vissa fall strikta skadeståndsansvaret fyller i det samman- hanget en betydelsefull roll. Frågan är då om en sådan särreglering är förenlig med EG-direktivet. Direktivet tillförsäkrar den registrerade skadestånd när skada har uppstått till följd av en otillåten behandling eller av någon annan åtgärd som är oförenlig med de nationella bestämmelser som har antagits till följd av direktivet. Enligt regeringen kan det knappast finnas något hinder mot att ha ytterligare nationella skadeståndsbestämmelser som tar sikte på sådana fall där grunden för ersättningsskyldigheten är någon annan än intrång i den personliga integriteten. Det finns då inte heller något som hindrar att skadeståndsansvaret är strikt i vissa av dessa situationer. Slutsatsen blir att det är möjligt att behålla de särskilda fastighets- rättsliga skadeståndsbestämmelserna utan någon saklig ändring. Regeringen föreslår därför att nuvarande regler om skadestånd vid skada som beror på tekniskt fel i inskrivningsregistret eller fastighets- registret behålls oförändrade. Inte heller reglerna om skadestånd vid skada på grund av företagen rättelse bör ändras. En särskild fråga är om också jordabalkens regler om ersättning på grund av fel eller försummelse i inskrivningsärende m.m. bör behållas (se 19 kap. 19 § jordabalken). Någon motsvarighet till dessa regler finns inte för det nuvarande fastighetsregistret (fastighetsregistrets allmänna del) eller för det särskilda inskrivningsregistret för företagshypotek (se 19 kap. 5 § fastighetsbildningslagen respektive 5 kap. 1 § lagen [1984:649] om företagshypotek). Skälet till detta är att det har ansetts att frågor om skadestånd på grund av sådana handläggningsfel bör regleras enligt skadeståndslagen (se prop. 1983/84:128 s. 85). Enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen svarar staten för bl.a. ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försumlighet vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. gällde att statens skadeståndsansvar enligt skadeståndslagen var beroende av huruvida den felande personalen hade brustit i skälig standard. Jordabalkens ersättningsregel kunde då sägas vara något förmånligare för den skadelidande än motsvarande bestämmelse i skadeståndslagen. Den s.k. standardregeln i skadeståndslagen är emellertid avskaffad (SFS 1989:246). En tillämpning av jordabalkens bestämmelse medför således numera ingen skillnad mot en tillämpning av reglerna i skadeståndslagen om det allmännas skadeståndsansvar. Handläggning och beslut i inskrivningsärenden måste nämligen normalt anses innefatta sådan myndighetsutövning som är en förutsättning för skadeståndsansvar för det allmänna. Den särskilda skadeståndsregeln om handläggningsfel i jordabalken bör därför utmönstras. En annan fråga är om det bör gälla några särskilda skadeståndsregler för skada som beror på fel i de delar av det nya fastighetsregistret som det inte finns särskilda skadeståndsregler för (främst byggnadsdelen och taxeringsuppgiftsdelen). Enligt regeringens mening bör liksom allmänna skadeståndsrättsliga regler tillämpas här. Det innebär att ersättning skall utgå i den utsträckning det är fråga om fel eller försummelse vid myndighetsutövning eller om det finns särskilda skäl då skadan har vållats genom lämnande av felaktiga upplysningar eller råd (3 kap. 3 § skadeståndslagen i dess lydelse från , se prop. 1997/98:105). Enligt regeringens mening innebär denna allmänna skadeståndsrättsliga reglering ett tillräckligt ersättningsrättsligt skydd för den enskilde. Några särskilda skadeståndsregler behövs således inte för de aktuella delarna av registret. Utöver vad som har sagts bör ersättning kunna utgå enligt 48 § personuppgiftslagen vid behandlingar som strider mot den lagen och den lag som skall reglera fastighetsregistret Enligt personuppgiftslagen kan ersättningsskyldigheten jämkas, om det visas att felet inte beror på den personuppgiftsanvarige. Regeringen anser att jämkning inte bör komma i fråga om felet beror på någon som enligt lag eller annan författning har haft rätt att föra in uppgifter i registret, t.ex. en kommun som har fört in uppgifter i registrets byggnadsdel. Den registrerade bör alltså i dessa fall komma i åtnjutande av samma skydd som om registreringen hade gjorts av den personuppgiftsansvarige. En sådan vidgad rätt till ersättning kan, i vart fall när det är fråga om ett statligt register, inte anses stå i strid med EG-direktivet. Betalning av skadestånd m.m. Frågor om skadestånd enligt de särskilda fastighetsrättsliga reglerna handläggs av Kammarkollegiet (se 4 § förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten). Enligt regeringens uppfattning bör det förhållandet att blir personupp- giftsansvarigt för det nya registret (se avsnitt 7.4) inte medföra någon ändring i denna ordning. bör däremot handlägga frågor om skadestånd som grundas på bestämmelserna i den nya lagen om fastighetsregister och personuppgiftslagen. har efterlyst särskilda regler som ger verket möjlighet att regressvis göra anspråk på skadestånd mot andra myndigheter, statliga eller kommunala, om dessa har fört in en uppgift i registret som utlöst skadeståndsansvar. De särskilda fastighetsrättsliga reglerna i jordabalken och fastighetsbildningslagen, vilka alltså kommer att finnas kvar, innehåller redan en viss reglering av statens regressrätt. När det däremot gäller skadestånd som utgår vid behandlingar som strider mot personuppgiftslagen eller den lag som skall reglera fastighetsregistret gör regeringen följande bedömning. Någon ytterligare skadeståndsrättslig särreglering av det slag som verket har efterlyst bör inte införas. Oavsett om skadan har förorsakats av eller av en annan statlig myndighet, är det staten såsom juridisk person som är ersättningsskyldig. Inom skadeståndsrätten tillämpas inte någon ordning där en viss statlig myndighet kan begära återkrav av en annan statlig myndighet för utbetalt skadestånd. Någon sådan ordning bör inte heller införas för de fall som det nu är fråga om. Inte heller för de fall då en kommun har orsakat skadan genom att föra in felaktiga uppgifter i registret är det enligt regeringens uppfattning motiverat att införa en särskild regressrätt för staten. Det framstår i stället som naturligt att staten tar det fulla och slutliga ansvaret för registret, även om vissa uppgifter i det härrör från en kommun. De ökade utgifter som möjligen kan uppkomma för får regleras inom ramen för de anslag som ges till myndigheten. 11 Vissa äldre rättsförhållanden Regeringens förslag: Bestämmelserna om att föra kronans jordebok och lotsjordeboken upphävs. Vissa föråldrade författningar om avlösning av räntor och avgälder m.m. upphävs också. Förslaget i Ds 1998:25: Överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 175 182). Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. Bakgrund: Det äldsta fastighetsregistret, avsett att omfatta hela riket, var kronans jordebok. började föras under regeringstid och redovisade den kamerala fastighetsindelningen, dvs. den indelning av jord på landet som var nödvändig för beräkning av grundskatterna. Grundskatterna utgjordes av räntor och andra bestående pålagor som belastade jorden i förhållande till kronan. I jordeboken redovisades befintliga byar och hemman sockenvis med uppgifter om ränta-, mantal-, rustnings- och roteringsskyldighet. Vidare redovisades fastighets jordnatur, dvs. huruvida fastigheten utgjordes av frälse-, krono- eller skattejord. Även andra enheter med sådan ekonomisk bärkraft att de kunde beskattas fördes in i jordeboken. De viktigaste bland dessa var de s. k. jordeboksfiskena, dvs. en rätt till fiske som inte var förenad med någon äganderätt till mark eller vatten. Dessa fisken behandlades i lagstiftningen och rättstillämpningen tidigt som fast egendom trots att någon jord inte var förbunden med dem. I enlighet härmed har det allt varit föreskrivet att de skall redovisas i jordeboken. I 5 § lagen (1895:36 s.1) angående vad till fast egendom är att hänföra fastslogs att fiskerierna var fast egendom. Bestämmelsen gäller fortfarande (se 10 § lagen [1970:995] om införande av jordabalken). De sista jordeböckerna upprättades . Efter beslut av slutfördes avvecklingen av grundskatterna . Därmed upphörde jordebokens betydelse för uppbörden av fastighetsskatterna. Genom tillkomsten av jordregister- förordning förlorade jordeboken också sin karaktär av fastighetsregister för landsbygden. Författningsbestämmelser om kronans jordebok förs sedan gammalt av Kammarkollegiet. Enligt 6 § 1 förordningen (1994:634) med instruktion för Kammarkollegiet ankom- mer det fortfarande på kollegiet att avgöra ärenden om jordeboken. Enligt kungörelsen (1936:356) med ändrade bestämmelser rörande den omfattning i vilken kronans jordebok skall föras m.m. skall det i jordeboken föras uppgift om 1. fiskerier enligt 5 § lagen (1895:36 s. 1) angående vad till fast egendom är att hänföra (s.k. jordeboksfisken), och om 2. vissa räntor och avgälder som enligt särskild bestämmelse skall antecknas i jordeboken. Jordeboksfisken har, som ovan har nämnts, varit att betrakta som fast egendom.