prop · GN0379 · 2000-01-01 00:00:00 — I deklarationen uttalas bl.a.: - för rullstolsburna, åtgärder för andra grupper av att offentliga medel får användas till nationella eller internationella investeringar i infra- struktur endast om höga krav på tillgänglighet för funktionshindrade uppfylles, - att funktionshindrade och andra experter på tillgänglighet för funk- tionshindrade skall höras tidigt i och under hela planeringsprocessen, - att tillgänglighetskraven, som ett minimum, skall inkludera full till- gänglighet rörelsehindrade samt syn- och hörselskadade. Regeringen har uppdragit åt lys, , , och att gemen- samt genomföra en nationell strategisk analys som underlag för regering- ens kommande proposition om transportinfrastrukturen för åren 2002 2011. I uppdraget har bl.a. ingått att belysa hur tillgängligheten till trans- portsystemet kan förbättras för barn, äldre och funktionshindrade. Den nationella strategiska analysen avrapporterades . Regeringen avser att behandla bl.a. frågor om tillgänglighet till infrastrukturen i nämnda proposition. Tillgänglighetskrav på färdmedel Föreskrifterna för handikappanpassning av färdmedel i kollektivtrafiken administreras av . De omfattar bestämmelser för olika typer av färdmedel inom alla transportslag. De första föreskrifterna trädde 1982 och har för de flesta färdmedel varit oförändrade . Den senaste ändringen gäller bussar och infördes . Det är nu högst angeläget med en översyn, skärpning och komplettering av föreskrifterna. Förändringar i regelverken bör göras på ett sådant sätt att hänsyn tas till internationella överenskommelser och samarbete, inte minst på sjö- farts- och luftfartsområdena. Det internationella samarbetet inom ramen för COST-projekten 322 och 335 utgör en viktig utgångspunkt för Väg- verket och i arbetet med svenska föreskrifter på väg- och järn- vägsområdena. Det kan tilläggas att har det inom EU pågått ett arbete med att ta fram ett direktiv med föreskrifter om typgodkännande av bussar. deltar i detta arbete. I nuvarande för- slag till direktiv ingår bl.a. tekniska krav, som syftar till att öka tillgäng- ligheten för funktionshindrade. Det är emellertid osäkert om och när ett beslut om ett direktiv kan föreligga. Regeringen anser därför att bör förbereda nya föreskrifter även för bussar, men att utformning och införande bör ske med viss hänsyn tagen till klassifikationer och krav- nivåer i nuvarande förslag till direktiv så att nya svenska regler inte onödigtvis försvårar ett införande av ett bussdirektiv med den inriktning som det kan förväntas få. Utgångspunkt för översynen skall enligt vad regeringen tidigare anfört vara att kollektivtrafiken i allt väsentligt bör vara tillgänglig för funk- tionshindrade . Nya föreskrifter bör därför utformas med utgångs- punkt i att huvuddelen av de färdmedel, som används i kollektivtrafiken bör vara anpassade senast till detta år. Därvid bör uppmärksammas de stora tekniska framsteg, som gjorts sedan lagen (1979:558) om en handi- kappanpassad kollektivtrafik trädde 1980. Således skall vid föreskriftsarbetet beaktas de förbättringar för tillgängligheten som är möjliga genom lågt golv i bussar, spårvagnar och tåg, ramper och liftar för olika färdmedel, IT-teknik etc. Med anledning av nuvarande statsbidrag till en mer tillgänglig lokal och regional kollektivtrafik anser regeringen att man i första hand bör införa skärpta föreskrifter på detta område. Utgångspunkten för över- synen bör vara att huvuddelen av de färdmedel som används i denna typ av trafik bör vara tillgängliga för funktionshindrade . Eftersom praktiskt taget alla bussar som sätts in i tätortstrafik nu är av låggolvstyp så bör möjligheten vara mycket god att, med små ekono- miska insatser, ge människor med rollator eller som färdas i rullstol till- gänglighet till dessa bussar. Erfarenheten har dock visat att avstånden mellan låggolvsbuss och hållplats i praktiken oftast är för stora för att dessa människor utan hjälp skall kunna ta sig in i och ut ur fordonen. På sina håll, såväl utomlands som i , har man börjat att använda ram- per på låggolvsbussar för att möjliggöra för människor som använder rollator eller rullstol att nyttja busstrafiken. bör överväga om ramper på alla tätortsbussar eller hållplatser anordnade för bra anslutning mot bussen bör införas som generell lösning och tvingande föreskrift. Regeringen anser att så få undantag som möjligt från kraven på till- gänglighet bör accepteras. För delar av den regionala och interregionala kollektivtrafiken bör dock vissa undantag kunna medges. Det kan t.ex. handla om områden och relationer med litet resandeunderlag. Efter- frågestyrd trafik med mindre fordon kan här erbjuda bättre lösningar både för resenär och trafikhuvudman än en fullständig anpassning av alla bussar. Dålig vägstandard samt behov av att transportera gods kan vara ytterligare skäl, som talar emot att införa låggolvsbussar i denna typ av trafik. För vissa delar kan också en längre anpassningstid behöva medges. Med dagens långa livslängd på färdmedel kommer det att ta innan alla otillgängliga bussar, tåg och spårvagnar är ersatta med nya och tillgängliga. Åtgärder måste därför vidtas så att anpassningen går fortare. Det kräver åtgärder även på färdmedel, som redan är i drift. Föreskrif- terna skall därför avse både nya och äldre fordon. Det är i linje med hur ställde krav på anpassning av fordon som hade registre- ringsbesiktats innan föreskrifterna infördes. Medlemskapet i EU kräver dock att vederbörlig hänsyn tas till de begränsningar som kan följa av gemenskapslagstiftningen med avseende på införande av föreskrifter för befintliga fordon. Som ett första steg har regeringen gett i uppdrag att i sam- arbete med , , och Rikstrafiken och i samråd med övriga berörda parter se över nuvarande Föreskrifter om Handikappanpassad Kollektivtrafik (TPRFS 1985:10). skall presentera ett för uppdragstagarna gemensamt förslag till nya föreskrifter, tidtabell och kostnader för deras genomförande. Alla delar i en resekedja måste vara tillgängliga för att en resa skall vara möjlig att genomföra. Det är därför viktigt att man vid utformningen av nya föreskrifter är medveten om att färdmedlen endast utgör en del av helheten, tillsammans med infrastruktur, informationssystem, trafik, övrig service m.m. Det är vidare viktigt att nya föreskrifter utformas på ett sådant sätt att en teknisk utveckling inte onödigtvis försvåras. Tillgänglighetskrav på trafik och tjänster Tillgängligheten till transportsystemen kan delvis ses som en tjänste- och servicefråga. En förutsättning för en utveckling mot ökad tillgänglighet är att de människor som är involverade i utformning, planering och drift av transportsystemet har en hög medvetande- och kunskapsnivå om funk- tionshindrades problem och förutsättningar samt om vilka möjligheter till åtgärder som finns för att öka tillgängligheten. Berörda myndigheter bör medverka till att höja medvetande- och kunskapsnivån om dessa frågor, t.ex. via utbildningsinsatser, såväl inom den egna myndigheten som inom transportsystemet som helhet. Där kunskap saknas är det myndigheternas skyldighet att ta initiativ till forsknings- eller utvecklingsprojekt, som kan bidra till att dessa luckor fylls. Kommunikationsforskningberedningen har här ett särskilt ansvar för att sådana insatser genomförs och även resurser till sitt förfogande för ändamålet. En helhetssyn på resandet, inte minst från ett resenärsperspektiv, är en nödvändig del i utvecklingen mot ökad tillgänglighet. De detaljerade tek- niska föreskrifterna för infrastruktur och fordons utformning och till- gänglighet behöver kompletteras med trafikslagsvisa och trafikslagsöver- gripande funktionskrav och rekommendationer, som på ett bättre sätt än dagens föreskrifter avspeglar resenärernas behov av att kunna resa från dörr till dörr. Kraven bör även inkludera kopplingen till den byggda mil- jön. Nästan all lokal och regional kollektivtrafik upphandlas i konkur- rens mellan olika operatörer. Upphandlingen görs av trafikhuvudmännen i länen. Till detta kommer den flygtrafik, som kommunerna upphandlar. Interregional kollektivtrafik upphandlas av staten via Rikstrafiken. Det handlar om trafik, som inte kan bedrivas på kommersiella villkor eller betalas av trafikhuvudmännen. Det handlar i huvudsak om tågtrafik, men det förekommer även upphandling av sjöfart, buss- och flygtrafik. Regeringen anser att det vid all upphandling av kollektivtrafik, skol- skjutsar, sjukresor, färdtjänst, värnpliktsresor m.m. bör ställas krav på att färdmedel, trafik, infrastruktur, information och övrig service skall vara tillgängliga och att personal med kundkontakt skall ha viss utbildning om funktionshindrades specifika behov och hur man kan ge god service till dessa grupper. Staten skall vara ett föredöme även på detta område. Rikstrafiken bör därför vid upphandling av trafik ställa höga krav på till- gänglighet för funktionshindrade. En hög och jämn kvalitet på resans olika delar är av stor betydelse för funktionshindrades resande. En viktig frågeställning är också hur en hög och jämn kvalitetsnivå skall kunna garanteras och vidmakthållas. Det är viktigt att Rikstrafiken beaktar kva- litetsfrågorna vid sin upphandling och utveckling av upphandlingsproces- sen. En hög och tillförlitlig tillgänglighet till persontransportsystemen, för funktionshindrade och andra grupper med särskilda behov, kräver att man arbetar med både "hårda" och "mjuka" faktorer. Det är en förutsättning för att vi skall kunna förverkliga visionen om ett transportsystem för alla. 7.5 Bilstöd () fick i uppdrag av regeringen att ge- nomföra en översyn av bilstödet och kartlägga stödets organisation, be- dömnings- och beslutsprocesser, bilstödets koppling till andra individu- ella stödformer samt möjligheterna att prognostisera medelsbehovet. RRV skulle också redovisa olika alternativ till stödets framtida omfatt- ning och tekniska konstruktion. RRV:s rapport bereds nu i . Regeringen avser att återkomma i frågan om bilstöd. 7.6 Alternativ telefoni Regeringens bedömning: Alternativ telefoni bör i ökad utsträckning anpassas till ny teknik. Anslaget bör tillföras ytterligare medel. får i uppdrag att utveckla bidragsregler för en ny an- slagskonstruktion samt utvärdera och följa upp effekterna för bru- karna. Bakgrund Enligt telelagen (1993:597) skall alla få tillgång till teletjänster på likvär- diga villkor. I propositionen Översyn av telelagen (prop. 1996/97:61) angav regeringen att funktionshindrades behov av goda telekommunika- tioner liksom tidigare skall tillgodoses genom statlig upphandling, genom tillståndsvillkor och genom fortsatt stöd till forskningsinsatser. () har ett helhetsansvar som sektorsmyndighet för upp- handlingen. Anslaget är utformat så att PTS kan prioritera mellan olika post- och teletjänster och föra över medel mellan områdena. Myndighe- ten kan år prioritera viktiga delområden. För uppgår anslaget till . Ett flertal tjänster upphandlas och drivs enligt avtal bl.a. nummerupplysning för synskadade, förmed- lingstjänst för texttelefoni, befordran av blindskriftsförsändelser mellan synskadade och från institutioner, utsträckt lantbrevbärarservice samt drift av databasen för personer med funktionshinder. För när- varande bedrivs en provisorisk förmedlingstjänst för bildtelefoni. Teknisk utveckling öppnar nya möjligheter Personer som är döva, hörselskadade, dövblinda eller talskadade har möjlighet att få texttelefonutrustning. Statsbidrag betalas ut till lands- tingen som förskriver texttelefonutrustningen. betalas ersättningen till landstingen kvartalsvis i efterskott för den utrustning som förskrivits. Sjukvårdshuvudmannen har enligt hälso- och sjukvårdslagen skyldig- het att tillhandahålla hjälpmedel. Texttelefonutrustning har haft en sär- ställning och inte hanterats på samma sätt som andra hjälpmedel. Den senaste tioårsperioden har inneburit en snabb utveckling av alternativ telefoni. Fler texttelefonmodeller har kommit ut på marknaden. Datorer med texttelefonprogram har börjat användas och bildtelefoni eller video- telefoni, begrepp som används synonymt, har utvecklats . Datortekniken med möjlighet till förstorande system och punktskrifts- display har givit dövblinda personer möjligheter att kommunicera och delta i informationsutbyte som inkluderar databaser och Internet. Det behövs särskild kompetens för att förskriva telefoniutrustning till dövblinda personer. Ett nära samarbete med syncentralen, SIH:s konsu- lenter, särskilda resurscenter m.fl. är nödvändigt. Även inom Föreningen () finns samlade kunskaper och erfarenheter. Det krävs särskilda satsningar för att brukaren skall kunna lära sig sin utrustning. Landstingen har utbildningsansvaret. och får statsbidrag för att täcka en del av kostnaderna för utbildning av dövblinda personer. har bedrivit försöksverk- samhet med bildtelefoni och dokumenterat erfarenheterna i rapporten, Uppföljning av försöksverksamhet med bildtelefoner erfarenheter av förskrivning. har också gjort en översyn av konstruktio- nen av statsbidraget till textelefoner m.m. för att hitta en lämplig och hållbar finansiering. Utredningens resultat presenterades i rapporten till texttelefoner m.m. en översyn. Handikappaspekter i standardiseringsarbetet PTS leder en standardiseringsgrupp, AG 9, inom området telekommuni- kation och handikapp med uppgift att öka medvetenheten och kunskapen om funktionshindrades behov av standardisering av teletjänster och ter- minaler. Gruppen skall säkra att handikappaspekterna beaktas i det natio- nella och internationella standardiseringsarbetet. Informationstekniska standardiseringen (ITS) håller sekretariat för AG 9 på uppdrag av PTS. Medlemmarna kommer från industriföretag, handikapporganisationer och myndigheter. Forskning Kommunikationsforskningsberedningen (KFB), Närings- och teknikut- vecklingsverket () och () samordnar till- sammans forsknings- och utvecklingsprogrammet . Avsikten är att programmet skall pågå under en treårspe- riod med en årlig budget på . Programmets målsätt- ning är att ge personer med funktionshinder praktiska möjligheter till kommunikation, interaktion och ökad livskvalitét genom användning av IT och de möjligheter som informationstekniken kan skapa och medverka till. Skälen för regeringens bedömning Ökad satsning på teknisk utveckling En ökad ekonomisk satsning är nödvändig med hänsyn till den teknikut- veckling som sker inom området. Behovet av ett riktat statsbidrag till utrustning för alternativ telefoni är lika angeläget som och bör därför kvarstå. Att kunna fjärrkommunicera är en grundläggande förut- sättning för att leva ett socialt liv och vara delaktig i samhället. Det är också nödvändigt för att kunna larma räddningspersonal i en nödsitua- tion. Utrustning för fjärrkommunikation till personer med funktionshin- der som behöver alternativ till den vanliga (tal)telefonen är i ett expansivt utvecklingsskede och behöver därför regleras genom särskilda bestäm- melser och bekostas av riktade statsbidrag. Förmedlingstjänst för bildtelefoni permanentas Teknikutvecklingen inom området möjliggör att även annan kommuni- kation än textbaserad telefoni kan tillgodoses. Bildtelefoner har utveck- lats av så god kvalitet att de kan förmedla teckenkommunikation. För- söksverksamhet, genomförd på initiativ av , har givit erfa- renhet av förskrivning av sådan utrustning. Tillgång till bildtelefon har i uppföljningen av försöksverksamheten visat sig vara särskilt betydelse- full för eleverna vid , en specialskola för döva barn med utvecklingsstörning. har utvecklat en förmedlingstjänst för bildtele- foni. Tjänsten är mycket efterfrågad och kommer efter upphandling att permanentas. Fortsatt utveckling och i avvaktan på att utrustning utvecklas, som kan förmedla såväl text som tal och bild och dessutom kan presen- tera text i punktskrift, finns behov av dubbel utrustning för vissa perso- ner. Särskilda resurser måste inriktas på att bevaka att inte särskilt sårbara grupper som t.ex. dövblinda lämnas vid sidan i den utveckling som sker. har haft ekonomiskt stöd för att tillsammans med tekniker och teleoperatörer utveckla videotelefonkommunikation med inriktning på teckenspråket. Att kunna kommunicera med föregångarna till detta system i form av texttelefoni, taltelefoni och videotelefoni från samma system är en förutsättning för lyckad introduktion på marknaden. Regeringen avser att presentera en proposition om IT-frågor. I denna kommer bl.a. frågan om bredband att tas upp, vilket har betydelse även i utvecklingen av alternativ telefoni. Även annan teknisk utveckling och trender i samhällsutvecklingen har betydelse för vad som sker på området alternativ telefoni. Resultaten av en undersökning som genomförts på uppdrag av Funktionshindrades tillgång till och utnyttjande av tele- tjänster, kan sammanfattas på följande sätt. Utbildning, arbete och högre inkomst leder till att man använder många olika teletjänster. Det är t.ex. de som förvärvsarbetar eller studerar som i störst utsträckning anger mo- bil texttelefoni som mycket viktig för att underlätta och kompensera för funktionshinder. Yngre hörselskadade/döva personers efterfrågan på mo- bila texttelefoner bekräftas av erfarenheterna från utred- ning. Tillgänglighet vid upphandling I avsnittet 7.3 redogörs för hur viktigt det är att hänsyn tas till begreppet Design för alla i arbetet med bl.a. internationell standardisering. Att be- vaka att generell tillgänglighet tas med i utvecklingsarbete och upphand- ling inom telekommunikation och informationsteknologi har stor bety- delse för den framtida situationen för funktionshindrade. Parallellt med arbetet att ta fram anpassningar till funktionshinder inom området kom- munikation (hörsel, hörsel/syn och tal/språk) måste en bevakning av till- gänglighet för alla aktivt föras fram för att beaktas i den utveckling som sker generellt inom området. Det är viktigt att ansvariga sektorsmyndig- heter bl.a. bevakar detta. I uppdrag ingick att uppskatta omfattningen av efter- frågan vad gäller bildtelefoner samt bedöma till vilka målgrupper, i vil- ken takt och till vilka kostnader behoven kan tillgodoses under den när- maste treårsperioden. har genom att tillfråga berörda han- dikapporganisationer och samtliga landsting försökt få fram ett godtag- bart underlag. Styrelsen konstaterar dock i översynsrapporten att det är mycket vanskligt att göra en säker bedömning av det framtida behovet av bildtelefoner. I bedömningen skulle även hänsyn tas till den fortsatta tek- nikutvecklingen inom området telekommunikstion. Ny bidragskonstruktion Behovet av en bättre fördelningsprincip är uppenbar enligt fakta presen- terade i utredning. Enligt regeringens bedömning bör statsbidraget fördelas av till landstingen i förskott enligt liknande fördelningsprincip som används vid fördelning av statsbidraget till tolktjänsten för döva. Vid en sådan fördelning skulle nyckeltal som tar hänsyn till demografiska och andra väsentliga skillnader användas. Ett sådant bidragssystem skulle ge ökade möjligheter för huvudmännen att planera för hur bäst kan tillgodose brukarens behov och vidareutveckla verksamheten utifrån lokala förutsättningar. Kostnadsansvaret och ansvaret för verksamheten hålls samman i ett sådant bidragssystem. En stor fördel med det är att huvudmannen får ökad kontroll över verksamheten. Det kan vara särskilt betydelsefullt när det gäller att införa ny teknik. Det kan t.ex. innebära att det enskilda bättre kan tillgodose individuella behov i en brukargrupp med mycket olika förutsättningar och behov. Detta borde kunna bidra till att förbättra servicen till brukaren. Nackdelen är att skillnader i utvecklingen mellan landstingen kan upp- stå. Detta ställer naturligtvis ökade krav på som till- synsmyndighet att noga följa och utvärdera verksamheten. Det bör bl.a. ske utifrån ett brukarperspektiv. bör ges möjlighet att även i fortsättningen utfärda föreskrifter. Behovet av ett särskilt statligt bidrag öronmärkt till förskrivning av ut- rustning m.m. för alternativ telefoni kvarstår efter denna förändring och bör därför bibehållas. Samlade resurser för utrustning till dövblinda personer När det gäller utrustning till dövblinda personer bedömer regeringen att förskrivningsrätten bör samlas regionalt så att flera landsting samarbetar. Det är synnerligen viktigt att den särskilda kompetens som finns när det gäller bedömning av dövblinda personers behov av utrustning och utbild- ning vidareutvecklas. Det sker bäst i en sammanhållen organisation. Det landsting i respektive region som bedöms vara det mest lämpade ur kom- petenssynpunkt och som har andra lämpliga förutsättningar bör väljas. Inom ramen för anslaget avsätts särskilda medel för att tillgodose döv- blinda personers behov. Antalet dövblinda personer i uppskattas till mellan 1 200 och 1 300 enligt handikapputredning (SOU 1991:97). Datatekniken har inneburit i det närmaste revolutionära föränd- ringar i tillgången till information och kommunikation för dövblinda per- soner. Den utrustning som behövs är förhållandevis kostsam men bör ses som väl investerade medel. Aktör i kvalitetsarbetet medverkan när det gäller provning och upphand- ling av ny utrustning är en förutsättning för att kvalitén skall kunna upp- rätthållas. bör även i fortsättningen ha en framträ- dande roll i verksamheten och utvecklingen när det gäller alternativ tele- foni. 7.7 Kommunaldemokrati och valfrågor Regeringens bedömning: Vallokaler bör vara tillgängliga för perso- ner med funktionshinder. Personer med funktionshinder bör ges bättre förutsättningar att delta i utformandet av den kommunala demokratin. Att rösta en demokratisk rättighet Rätten att rösta är en fundamental medborgerlig och demokratisk rättig- het. Även om allt fler väljer att poströsta är själva valdagen av sär- skilt stor betydelse för många människor och en symbol för demokratin. För personer med funktionshinder är det inte självklart att kunna rösta på valdagen. Många vallokaler, i synnerhet i storstäderna, har bristande till- gänglighet. Detta försvårar eller omöjliggör för framförallt rörelsehind- rade att komma in i vallokalen. Alternativet är poströstning eller röstning genom bud, 14 kap. 2 § vallagen (1997:157). Handikapporganisationerna vittnar om att detta upplevs som diskriminerande av många. En orsak till problemen är att många vallokaler återfinns i skolor där bristande till- gänglighet inte har blivit åtgärdad. har i un- dersökningar kommit fram till att i var fjärde skola är det omöjligt för rullstolsburna att komma fram till huvudentrén. I var tredje skola hindras de av smala dörrar eller höga trösklar. För synskadade gäller att () upprättar information inför varje val. Denna innehåller kuvert med lösa valsedlar. Kuverten har text i punktskrift som anger vad kuvertet innehåller, t.ex. valsedlar för ett visst parti i riksdags- valet. Valsedlarna är dock inte i punktskrift eftersom detta enligt RSV skulle äventyra valhemligheten. Vallokaler och vallagen I vallagen (1997:157) föreskrivs att väljare som huvudregel på valdagen skall rösta i vallokal (9 kap 5 §). Vidare föreskrivs det att kommunen skall se till att det finns lämpliga lokaler att använda som vallokaler (9 kap. 4 §). har i ett brev till RSV påpekat att den erfarit att ett ökat antal rörelsehindrade i permobil har infunnit sig till vallokalen utan att ha haft möjlighet att komma in. Nämnden pekar på den danska vallagen som ger valförrättarna möjligheten att i enskilda fall ta emot röster utanför vallokalen (Lov nr 271 1987, kap 7 § 49). I finns en lagstiftning om tillgänglighet till vallo- kaler, the Voting Accessibility for the Elderly and Handicapped Act. La- gen säger i princip att vallokaler skall vara tillgängliga men medger un- dantag om man efter undersökning funnit att tillgängliga lokaler inte går att finna. Valförrättarna kan även ta emot röster utanför vallokalen. Regeringen anser att vallokaler bör vara tillgängliga för personer med funktionshinder.