prop · GN03140 · 2000-01-01 00:00:00 — Dessa kan kortfattat be- skrivas på följande sätt (se betänkandet s. 164 165). Kommissionen har i några fall meddelat förelägganden som omfattar även förfaranden med samma eller liknande effekt som det förbjudna, s.k. utvidgade förbud. Konkurrenslagen anger inte någon möjlighet för att meddela sådana förbud. föreslog att en möjlighet att meddela utvidgade förbud skulle införas i konkurrenslagen. Regeringen delade i det efterföljande lagstiftningsarbetet utredningens uppfattning men konstaterade att bestämmelsen behövde ses över i fler avseenden och att erforderligt beslutsunderlag i den delen saknades. Regeringen föreslog därför inte några förändringar men uttalade att den hade för avsikt att återkomma i frågan. Ett införande av en möjlighet för och aktuella dom- stolar att tillämpa förbudsbestämmelserna i artikel 81 och 82 i EG-för- draget förstärker enligt utredningens uppfattning argumenten för att införa en möjlighet att meddela utvidgade förbud. Eftersom frågan bereds i såg utredningen emellertid inte någon anledning att lämna något särskilt förslag i den delen. och delar inte utredningens slutsats att en nationell tillämpning av artiklarna 81 och 82 skulle förstärka argumenten för ett införande av utvidgade för- bud. Man anser bl.a. att det förhållandet att ansett sig kunna meddela dylika förbud inte med nödvändighet innebär att kommis- sionen har en sådan rätt. kan särskilt med tanke på rätts- säkerhetsskäl tänkas komma att inta en annan ståndpunkt. Samfundet anser att det vore olämpligt att införa en möjlighet för att meddela utvidgade förbud, eftersom en sådan möjlighet skulle kunna försämra rättssäkerheten för företagen. Regeringen anser att övervägande skäl talar mot att införa regler om s.k. utvidgade förbud vid en nationell tillämpning av EG- rätten, framför allt mot bakgrund av den EG-rättsliga osäkerhet som föreligger. Med hänsyn till att det är önskvärt att undvika skilda regler på denna punkt framstår det i detta läge inte som aktuellt att nu införa några regler om utvidgade förbud vid tillämpningen av de nationella reglerna i konkurrenslagen. Utvecklingen av praxis i EG-rätten kan vara en anled- ning till förnyade överväganden på denna punkt. Bestämmelsen i 23 § andra stycket konkurrenslagen om en särskild talerätt hänger samman med att det inte går att föra talan mot ett beslut av att inte meddela ett åläggande. Bestämmelsen innebär att ett enskilt företag som berörs av en överträdelse kan få till stånd en materiell prövning i domstol av den påstådda överträdelsen. I EG-rätten finns det inte någon motsvarighet till den särskilda talerätten enligt 23 § andra stycket konkurrenslagen. Däremot kan en klagande ha rätt att föra ogiltighetstalan mot ett beslut av kommissionen att inte ingripa mot ett förfarande och på så sätt få till stånd en formalieprövning av kommissio- nens handläggning av ett ärende. Bestämmelsen om den särskilda tale- rätten är tillämplig på förfaranden som faller under konkurrenslagen. Om en möjlighet införs att tillämpa förbudsbestämmelserna i artikel 81.1 och 82 nationellt, bör bestämmelsen om särskild talerätt också bli tillämplig på förfaranden som faller under artikel 81.1 eller 82. I annat fall skulle exempelvis ett konkurrentföretag inte ha möjlighet att föra talan enligt 23 § andra stycket konkurrenslagen om , i ett ärende där artikel 81 eller 82 är tillämplig, beslutar att inte meddela ett åläggande. Företaget skulle följaktligen riskera att hamna i ett sämre läge än om ver- ket tillämpat konkurrenslagen. När det gäller inhibition innehåller varken EG-rätten eller konkurrens- lagen några uttryckliga bestämmelser som anger de materiella förutsätt- ningarna för att meddela inhibition. Förutsättningarna för att meddela inhibition enligt 24 § konkurrenslagen torde i allt väsentligt motsvara de förutsättningar som gäller för ett inhibitionsbeslut enligt EG-rättslig praxis. Enligt utredningens uppfattning torde det därför inte finnas något hinder mot att bestämmelsen i 24 § konkurrenslagen tillämpas även vid överträdelser av EG-rätten. 1998 kan det vara så att möjligheterna att med- dela interimistiska beslut enligt 25 § konkurrenslagen är mer omfattande än vad som gäller enligt EG-rättslig praxis. En sådan skillnad torde emellertid inte försämra möjligheterna till en effektiv tillämpning av , anför utredningen ytterligare. Regeringen delar utredningens uppfattning att konkurrenslagens regler om åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar överensstämmer med motsvarande regler i EG-rätten i sådan mån att de svenska reglerna kan tillämpas vid ingripanden med stöd av EG-rätten. Lagförslagen har anpassats till detta. 8.4.5 Rättegångskostnader Regeringens bedömning: Reglerna om rättegångskostnader som innebär att vinnande part inte får ersättning från tappande part för sina rättegångskostnader skall utredas. Utredningens förslag: Huvudregeln i EG-rätten är att förlorande part i mål inför Förstainstansrätten eller skall svara för rätte- gångskostnaderna. Den svenska regleringen innebär bl.a. att ett företag som med framgång för talan mot ett beslut om åläggande enligt 23 § första stycket konkurrenslagen inte har möjlighet att få ersättning för sina rättegångskostnader i . Utredningen föreslår ingen lagändring i detta hänseende, utan anser att de nuvarande reglerna bör kunna användas även när artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget skall till- lämpas nationellt. På denna punkt uttalar utredningen vidare följande. Reglerna om ersättning för rättegångskostnader i mål och ärenden enligt konkurrenslagen har diskuterats. Möjligen kan det finnas anled- ning att överväga dessa regler ytterligare i belysning av EG-rätten. En sådan diskussion bör i så fall avse rättegångskostnaderna inte bara vid tillämpningen av EG-rätten utan även vid tillämpningen av konkurrens- lagen på nationella förhållanden. Remissinstanserna: ifrågasätter utred- ningens slutsatser att de nuvarande reglerna bör kunna användas även när artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget skall tillämpas nationellt. Samfundet anser att frågan om rättegångskostnader bör utredas. Skälen för regeringens bedömning: Reglerna om rättegångskostnader innebär att vinnande part inte får ersättning från tappande part för sina rättegångskostnader. Regeringen anser att det finns en del som talar för att frågan om rättegångskostnader bör utredas, såväl vad avser en tillämpning av de nationella reglerna som EG-reglerna. Regeringen har mot den bakgrunden gett den utredning (dir. 2000:40) som beslutats om denna dag i uppdrag att utreda frågan. Se vidare avsnitt 7.5.1. 8.5 Sanktioner Regeringens förslag: Konkurrenslagens nuvarande bestämmelser om konkurrensskadeavgifter och viten samt om preskription av sådana avgifter och viten skall tillämpas vid ingripanden med stöd av EG:s konkurrensrätt. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte invänt mot utred- ningens slutsatser i denna del. Skälen för regeringens förslag De grundläggande förutsättningarna för att döma ut böter enligt EG- rätten respektive konkurrensskadeavgift enligt konkurrenslagen torde vara desamma. Reglerna om hur böternas och konkurrensskadeavgifternas storlek bestäms är betydelsefulla för sanktionernas effektivitet. konkurrenslagens regler om storleken på kon- kurrensskadevgiften är i stort sett identiska med motsvarande bestäm- melse i EG-rätten. Det finns emellertid en skillnad i fråga om hur böter respektive kon- kurrensskadeavgift skall beräknas. Enligt förarbetena till konkurrens- lagen (prop. 1992/93:56 s. 93) skall endast det berörda företagets omsätt- ning beaktas när avgiften bestäms. Enligt EG-rättslig praxis kan däremot en hel koncerns omsättning ligga till grund för beräkningen av böter. Vilken betydelse den påtalade skillnaden mellan EG-rätten och kon- kurrenslagen skulle få i enskilda fall är svår att bedöma och beror på hur de inblandade företagen är organiserade, anför utredningen. De in- blandade företagens omsättning är heller inte ensamt avgörande för be- räkning av storleken på sanktionen. Därtill kommer att principen om ekonomisk enhet sannolikt kommer att bli tillämplig i vissa fall. Det innebär att även ett moderbolag kan göras ansvarigt för konkurrens- stridiga förfaranden som vidtagits av ett eller flera dotterbolag, vilket medför att både moderbolag och dotterbolag kan ådömas sanktioner. Utredningen noterar att bland de länder som tillåter nationell tillämp- ning av artikel 81 och 82 och har sanktionsbestäm- melser som skiljer sig från de sanktioner som kan dömas ut enligt förord- ning 17/62. Enligt den franska lagstiftningen kan böter som ådöms före- tag uppgå till av de inblandade företagens omsättning. Enligt tysk rätt kan inblandade företag ådömas böter som kan uppgå till en miljon tyska mark samt upp till den vinst som överträdelsen lett till. För att böter skall kunna dömas ut krävs emellertid att ett för- budsbeslut överträtts. Sistnämnda bestämmelse tillkom för att eliminera risken för att ett beslut av den tyska konkurrensmyndigheten skulle komma att strida mot ett beslut av kommissionen om undantag. Regeringen konstaterar att konkurrensskadeavgiften skall bestämmas på sådant sätt att den verkar avhållande på företaget och avskräckande på andra företag (prop. 1992/93:56 s. 93). Motsvarande torde gälla be- träffande böter enligt förordning 17/62. Det är enligt regeringens mening viktigt att inte stora skillnader finns mellan de sanktioner som kan komma i fråga enligt de olika nationella konkurrenslagstiftningarna inom EU. Enligt uppgift har kommissionen aldrig i något fall dömt ut böter som legat i närheten av av en hel koncerns omsättning. Vidare kommer den ekonomiska enhetens prin- cip att kunna tillämpas i vissa fall. Den formella skillnaden mellan EG- rätten och den svenska rätten kan således antas få begränsad praktisk be- tydelse. Den tyska rätten synes skilja sig från EG-rätten i detta hänseende mer än vad den svenska rätten gör, enligt uppgift, utan att det har upp- fattats som en olägenhet. Sammanfattningsvis anser regeringen i likhet med utredningen att de nuvarande reglerna om konkurrensskadeavgift är tillräckligt verknings- fulla för att kunna tillämpas på överträdelser av EG-rätten. Det bör så- ledes vara möjligt att tillämpa samma principer för beräkning av kon- kurrensskadeavgiftens storlek oavsett om det är fråga om en överträdelse av EG-rätten eller av konkurrenslagen. Den skillnad mellan EG-rätten och svensk rätt som finns och som beskrivs i avsnitt 6, medför enligt regeringens mening inte att någon lagändring är nödvändig för att EG:s konkurrensrätt skall kunna tillämpas effektivt i . Som där framgår föreslår regeringen av andra skäl ett förtydligande tillägg i 28 § konkurrenslagen med innebörden att det vid fastställande av konkurrensskadeavgift skall tas hänsyn till om företaget i väsentlig mån underlättat utredningen med avseende på den egna överträdelsen och till andra försvårande eller förmildrande omständigheter av betydelse. Be- stämmelsen, som behandlas i avsnitt 6, föreslås gälla i fråga om fast- ställande av konkurrensskadeavgift vid överträdelse av förbuden i kon- kurrenslagen. Med den konstruktion som här föreslås kommer den också att gälla vid fastställelse av konkurrensskadeavgift vid överträdelse av EG-reglerna. Beslutsordningen, viten och preskription Beslutsordningen i fråga om konkurrensskadeavgift har övervägts av statsmakterna (prop. 1997/98:130 s. 49) utan att det har lett till några ändringar. Regeringen anser i likhet med utredningen att det då gjorda ställningstagandet inte behöver omprövas för att det skall bli möj- ligt att införa en nationell behörighet att tillämpa EG:s konkurrensrätt. I likhet med vad som gäller beträffande böter har kommissionen be- hörighet att döma ut viten medan viten enligt svensk rätt döms ut av domstol. Det kan noteras att kommissionen i sin vitbok aviserat att den kommer att föreslå förändringar beträffande storleken på de viten som kan komma att föreläggas i ärenden som rör tillämpning av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. Regeringen gör motsvarande bedömning som beträffande beslutsordningen i fråga om konkurrensskadeavgift och läm- nar inte något ändringsförslag i denna del. EG-rättens bestämmelser om preskription av kommissionens befogen- heter att ålägga böter eller viten överensstämmer i sak nära med mot- svarande bestämmelser i svensk rätt. Regeringen föreslår därför inte någon lagändring. 8.6 Sekretess Regeringens bedömning: En nationell behörighet att tillämpa medför inte att de svenska sekretessbestämmelserna behöver ändras. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: Remissinstanserna har i allmänhet inte haft något att erinra mot utredningens bedömning. delar dock inte utredningens bedömning. Advokatbyrån anser att olika sekretessregler kommer att gälla för företagens uppgifter beroende på om det är kommissionen eller som genomför en utredning enligt . I kommissionens utredning råder absolut sekretess för affärshemligheter, medan det i Kon- kurrensverkets utredning bara råder sekretess efter en skadeprövning. Byrån anser inte att det finns sakliga skäl för denna skillnad, och vidare att det finns en risk att olikheten minskar benägenheten hos företag att låta pröva överträdelser av EG-reglerna. Överträdelser som snabbare och enklare kan utredas av hamnar då ändå hos kommissionen på grund av att affärshemligheter där har ett bättre sekretesskydd. Skälen för regeringens bedömning: Det förekommer redan nu ett tämligen omfattande informationsutbyte mellan framför allt kommissio- nen och de nationella konkurrensmyndigheterna. En behörighet för Kon- kurrensverket att tillämpa kommer sannolikt, oav- sett utfallet av vitboken, att leda till ett utökat informationsutbyte mellan och kommissionen samt mellan och andra nationella konkurrensmyndigheter. Informationen kan handla dels om att ansökningar, anmälningar osv. inkommit, dels om att utredningar om misstänkta överträdelser inletts. Det kan även röra sig om information om inblandade företag och information om hur en viss marknad ser ut men också om resultatet av genomförda utredningar. Det informationsutbyte som sker och sannolikt kommer att ske i större utsträckning aktualiserar vissa sekretessfrågor, t.ex. vilka uppgifter som får användas av mottagaren och till vad de får användas men även vilka sekretessbestämmelser som är aktuella att tillämpa. Kommissionen har enligt bestämmelserna i artikel 10.1 i förordning 17/62 skyldighet att utan dröjsmål till medlemsstaternas behöriga myn- digheter översända kopior av ansökningar och anmälningar och de vik- tigaste handlingarna som tillställts kommissionen i ärenden som rör till- lämpningen av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. Av artikel 20.1 framgår att upplysningar som inhämtats med stöd av artikel 11 14 får användas endast för det ändamål som avsetts med begäran eller undersökningen. har tolkat bestämmelsen så att medlemsländernas kon- kurrensmyndigheter, oavsett om nationell lagstiftning eller EG:s kon- kurrenslagstiftningen tillämpas, inte är berättigade att som bevisning an- vända icke offentliggjorda uppgifter som infordrats med stöd av artikel 11 i förordning 17/62. Motsvarande gäller icke offentliggjorda uppgifter som myndigheterna fått del av till följd av en undersökning som genom- förts med stöd av artikel 14 i förordningen. Ifrågavarande uppgifter får dock användas för att motivera att undersökning på nationell nivå inleds. Den svenska sekretessbestämmelse som i första hand kan bli aktuell är 8 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen (1980:100). Bestämmelsen till- kom främst med tanke på tillämpningen av . Detta torde innebära att absolut sekretess kommer att råda i åtskilliga fall. Be- stämmelsen i 14 kap. 5 § sekretesslagen om partsinsyn är emellertid till- lämplig även i de fall där absolut sekretess råder. har inte andra stater, lika litet som , någon skyldighet att överlämna in- formation i ett konkurrensärende till en annan medlemsstat. Bestämmel- sen i 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen anger endast under vilka omständigheter svenska myndigheter får lämna ut information till utländ- ska myndigheter eller mellanfolkliga organisationer. Frågan om utläm- nade av information som överlämnats från andra medlemsstater i ett kon- kurrensärende kommer i normalfallet att prövas enligt bestämmelserna i 8 kap 4 § första stycket. Undantagsvis kan bestämmelserna om utrikes- sekretess i 2 kap. 1 § sekretesslagen bli tillämpliga. Någon EG-rättslig skyldighet för nationella konkurrensmyndigheter, motsvarande bestämmelserna i artikel 10.1 i förordning 17/62, att in- formera kommissionen finns inte. Vissa nationella konkurrenslagar, t.ex. den tyska, innehåller dock bestämmelser om skyldighet att informera kommissionen om pågående ärenden med EG-rättslig anknytning. Kon- kurrensverket har haft som praxis att underrätta kommissionen om pågående ärenden med EG-rättslig anknytning. Medlemmar i kommittéer och tjänstemän i olika EG-organ omfattas av de generella bestämmelserna om tystnadsplikt i artikel 287 i EG-för- draget. Motsvarande gäller information som inhämtats med stöd av för- ordning 17/62. Information som lämnas till kommissionen torde därför i princip omfattas av sekretess hos kommissionen. Information som över- lämnas till andra medlemsstater torde omfattas av mottagarlandets sekre- tessbestämmelser. Enligt 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen får upp- gifter lämnas ut till myndigheter i andra länder eller till mellanfolkliga organisationer om uppgifterna i motsvarande situation skulle få lämnas ut till en svensk myndighet, under förutsättning att det är förenligt med svenska intressen. I bedömningen skall beaktas även det intresse som sekretessen skall skydda. Det bör också noteras att bestämmelsen gäller även till skydd för utländska fysiska eller juridiska personer. Utredningen anser att det uppenbarligen finns ett behov av gemen- samma bestämmelser inom EU eller bilaterala överenskommelser i fråga om utbyte av information i konkurrensärenden. Man kommer inte långt med ensidiga nationella regler. Utredningen kan följaktligen inte lämna något förslag som löser de problem som är förknippade med internatio- nellt informationsutbyte på konkurrensområdet. En nationell behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget medför inte enligt utredningens bedömning att de svenska sekretessbe- stämmelserna behöver ändras. Om kommissionens tankar i vitboken för- verkligas, kan läget dock förändras. Regeringen delar utredningens bedömning att den nationella behörig- heten att tillämpa EG-reglerna inte medför att de svenska sekretessbe- stämmelserna behöver ändras. Samma sekretesskydd bör gälla hos Kon- kurrensverket vid tillämpningen av såväl konkurrenslagen som EG-reg- lerna, i den mån företagets uppgiftsskyldighet följer av konkurrenslagen i båda fallen och inte av tillämpningsförordning 17/62. Det finns, som på- pekats, en risk att detta skulle kunna bidra till att företagen vänder sig till kommissionen där absolut sekretess gäller för lämnade uppgifter enligt nämnda tillämpningsförordning. Mot detta skall ställas andra fördelar som ett företag kan ha med att vända sig till i ett ärende som har anknytning till . Regeringen anser att det är vik- tigt att följa utvecklingen härvidlag. Om praktiska problem av betydelse skulle uppkomma till följd av det lägre sekretesskyddet för företagens uppgifter hos , kan frågan övervägas på nytt. En särskild fråga är om skall åläggas att informera kommissionen om ärenden med EG-rättslig anknytning. Enligt uppgift från informerar verket regelmässigt kommissionen när sådana ärenden är aktuella. Frågan om utbyte av information kommer sannolikt att vara en central del i ett framtida förslag från kommissionen. Regeringen anser i likhet med utredningen att det inte är nöd- vändigt att införa en bestämmelse om skyldighet för att informera kommissionen om pågående ärenden med EG-rättslig anknytning. Även när det gäller handläggningen i och bör kunna tillgodose kommissionens informationsbehov utan särskilt författningsstöd. Möjligen ställer sig saken annorlunda när talan väcks i med stöd av den särskilda talerätten i 23 § andra stycket konkurrenslagen. Regeringen anser i likhet med utredningen att en eventuell skyldighet för Marknads- domstolen att underrätta kommissionen i dessa undantagsfall dock torde kunna regleras i förordning. 8.7 Skadestånd Regeringens bedömning: Rätten till skadestånd vid överträdelser av bör inte lagregleras . Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: pekar på att utredningen å ena sidan uttalar att det följer av EG-rätten att en överträdelse av EG- rätten ger rätt till skadestånd enligt konkurrenslagen. Å andra sidan före- slår inte utredningen att bestämmelsen i 33 § konkurrenslagen om skade- stånd skall tillämpas. Tingsrätten anser att det här finns en motsägelse som för tingsrätten framstår som oförklarad. anser att frågan om skadestånd för överträdelser av uttryckligen bör regleras. En sådan reglering skulle göra att företagen kommer att känna sig säkrare på att denna skadeståndsmöjlighet finns, under vilka förutsättningar skadestånd kan utgå och när ett anspråk preskriberas. Detta torde leda till att benägenheten hos företagen att föra en skadeståndstalan ökar till nytta för den lojala konkurrensen. Att rätten till skadestånd enligt EG-reglerna följer av en möjligen föränderlig praxis ser advokatbyrån inte som något problem, eftersom utredningen valt tekniken att låta EG-rätten avgränsa den svenska tillämpningen av EG-reglerna. Skälen för regeringens bedömning: Skadestånd är inte en offent- ligrättslig sanktion. Skadestånd är emellertid en sanktion, låt vara av privaträttsligt slag. Utredningen har därför funnit anledning att ta upp frågan om skadestånd vid överträdelser av artikel 81 eller 82. EG-rätten innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om rätt till skadestånd vid överträdelse av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. Vissa skadeståndsrättsliga principer har utvecklats i praxis. Denna rättsutveckling pågår fortfarande. Rätten till skadestånd på grund av överträdelse av torde f.n. vara beroende av till- lämplig nationell rätt. Det innebär att, om nationell rätt ger en möjlighet till skadestånd vid överträdelser mot nationell konkurrenslagstiftning, även överträdelser av skall ha mot- svarande följder, anför utredningen. är ett av få medlemsländer i EU som har uttryckliga lagbe- stämmelser om rätt till skadestånd på grund av överträdelser av kon- kurrensbestämmelser, även om en sådan rätt sannolikt finns enligt de flesta nationella rättsordningar i EU. Situationen påminner om den som gäller beträffande rätt till skadestånd från det allmänna vid överträdelser av EG-rätten. Av den praxis som utvecklats av följer att enskilda under vissa omständigheter är berättigade till skadestånd från det allmänna vid överträdelser av EG-rätten. Utredningen om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelser av EG-rätten kom i sitt betänkande Det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelser av EG-rätten (SOU 1997:194) fram till att det inte krävdes någon ändring i skadeståndslagens materiella bestämmelser. Som framgått ovan anser utredningen att det följer av EG-rätten att det föreligger rätt till skadestånd på grund av överträdelser av EG:s kon- kurrensregler i den mån motsvarande överträdelse av nationell kon- kurrensrätt ger en sådan rätt. Utredningen menar att det redan av detta följer att överträdelser av artikel 81.1 eller 82 i EG-fördraget ger en rätt till skadestånd. Någon uttrycklig lagbestämmelse om rätt till skadestånd vid över- trädelser av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget är därför enligt utred- ningens uppfattning inte absolut nödvändig. Rätten till skadestånd vid överträdelser av EG-rätten framgår av EG-rättslig praxis medan mot- svarande rätt till skadestånd vid överträdelser av konkurrenslagen är reg- lerad i lag.