prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — Om parten i stället väcker ett genkäromål enligt 14 kap. 3 RB eller ett återgångskrav eller liknande enligt 14 kap. 5 § RB, skall tingsrätten ha möjlighet att handlägga målen särskilt. I meddelandet skall parterna erinras om verkan av att förberedelsen avslutas. Regeringens bedömning: Nuvarande regler om förbud att i vissa fall åberopa ny bevisning eller nya omständigheter behålls oförändrade. förslag överensstämmer såvitt gäller preklu- sionsmeddelanden till parterna i huvudsak med regeringens förslag. Preklusion förutsätter emellertid enligt utredningens förslag att motparten gör en invändning inom och preklusion kan ske även om ett nytt åberopande inte orsakar någon fördröjning. Vidare innebär utredningsförslaget att samma ordning skall gälla för sådana fall där preklusion enligt en redan gällande lydelse av 42 kap. 15 § kan ske efter det att en part visat prov på en försumlig processföring. Dessutom förutsätts enligt utredningsförslaget att motparten gör en invändning för att regeln om särskild handläggning av mål skall bli tillämplig. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker utrednings- förslagen eller lämnar dessa utan erinran. , , , , och tingsrätter samt hör till de positiva remissinstanserna, men de är alla kritiska eller tveksamma till att preklusionsmöjligheten skall vara beroende av en invändning från part. vid menar att man i det hänseendet måste göra en skillnad mellan den preklusionsmöjlighet som finns enligt 42 kap. 15 § och den som föreslagits så att endast den senare kommer att bygga på att en invändning görs. efterlyser ett klarläggande av vad som menas med ett åberopande . Några remissinstanser avstyrker förslaget om preklusion. Till dem hör som hänvisar till rättssäkerheten och till problem med att i förekommande fall avgöra om en part haft giltig ursäkt. har haft synpunkter på förslagets förhållande till förslag om generellt krav på prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt. avstyrker med hänvisning till att förslaget kan få till följd att ekonomiskt svaga parter som inte har råd att anlita ombud kan komma att lida rättsförluster. avstyrker med hänvisning till att oväntade frågeställningar och uttalanden kan dyka upp vid huvudförhandlingen och vid förberedandet av denna. Samfundet menar att åberopanden kan komma att göras för säkerhets skull och att man får problem med sluttidpunkten i de fall där ena parten gör nya åberopanden strax . Även TCO menar att nuvarande regler är tillräckliga. Skälen för regeringens förslag: Rätten skall enligt 42 kap. 6 § tredje stycket RB driva en förberedelse i tvistemål med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Parterna i ett tvistemål skall under förberedelsen av målet ange vilka omständigheter och bevis som de åberopar. För att kunna göra detta måste de vara väl insatta i målet. Av 42 kap. 14 § andra stycket framgår att parterna före ett sammanträde som hålls under förberedelsen skall sätta sig in i saken på ett sådant sätt att det om möjligt inte behövs något ytterligare förberedelsesammanträde. Tingsrätten fattar emellertid aldrig något beslut i fråga om förberedelsens avslutande och parterna har i allmänhet kvar sin möjlighet att komma med nya åberopanden ända till dess målet företas till avgörande av tingsrätten (jfr 42 kap. 22 § RB). Det är inte ovanligt att en part kommer med nya åberopanden först efter det att såväl tingsrätten som motparten uppfattat förberedelsen som faktiskt avslutad. Detta kan givetvis orsaka problem, särskilt i de fall där en redan planerad huvudförhandling måste ställas in till följd av nya åberopanden. Med nu gällande ordning är möjligheterna att motverka en sådan processföring relativt begränsade. Enligt 42 kap. 15 § RB finns det visserligen under förberedelsen av ett dispositivt tvistemål en möjlighet att förelägga en part att slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis som han eller hon åberopar. Efter utgången av fristen i ett sådant föreläggande krävs det en giltig ursäkt för att parten skall kunna komma med ett nytt åberopande. För att ett föreläggande skall få utfärdas krävs emellertid att det är påkallat med hänsyn till hur parten har utfört sin talan tidigare under målets handlägning. Med detta avses sådana fall där det finns skäl att förmoda att en part utan godtagbar anledning söker fördröja ett avgörande i målet eller att en part inte driver processen på ett tillbörligt sätt (prop. 1983/84:78 s. 77). Vidare gäller enligt 43 kap. 10 § RB att ett nytt material kan lämnas utan avseende, om en part under huvudförhandlingen i ett tvistemål ändrar eller gör tillägg till tidigare lämnade uppgifter eller åberopar omständigheter eller bevis som han eller hon inte uppgett före förhandlingens början. En preklusion förutsätter dock i det fallet att det kan antas att parten genom sitt förfarande försöker förhala rättegången eller överrumpla motparten eller att parten annars handlar i otillbörligt syfte eller av grov vårdslöshet. I syfte att förhindra att handläggningen av mål drar ut så att uppgjorda tidsplaner (se avsnitt 7) inte håller har utredningen föreslagit att tingsrätten i ett dispositivt tvistemål, utan hänsyn till hur processen har förts, skall kunna meddela parterna att förberedelsen kommer att avslutas . Efter denna tidpunkt skall i sådant fall en part inte få åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis om motparten inom gör en invändning mot detta. Undantag gäller dock för det fallet att parten gör sannolikt att han eller hon har haft en giltig ursäkt att inte göra åberopandet tidigare. Förslaget godtas av det stora flertalet remissinstanser även om det finns en del kritik. Enligt regeringens mening ger den nuvarande ordningen inte parterna i tvistemål ett tillräckligt starkt incitament till att göra alla sina åberopanden i sådan tid att handläggningen kan garanteras bli effektiv. Särskilt allvarligt är att huvudförhandlingar alltför ofta behöver ställas in till följd av att en part kort före förhandlingen gör ett nytt åberopande. I någon utsträckning bör det kunna godtas att ett ombud, som vid inläsningen av målet inför en huvudförhandling upptäckt att det behövs, gör en mindre justering på en eller annan punkt när det gäller de åberopanden han eller hon redan gjort. Det kan dock inte för de dispositiva tvistemålen mer allmänt godtas att parter och ombud gör sina närmare studier av sitt mål först i samband med att huvudförhandlingen närmar sig. Redan nu gällande regler får anses innebära att parterna och deras ombud måste uppträda så att en utsatt huvudförhandling inte skall behöva ställas in till följd av att det tillkommer processmaterial. Skyldigheten sanktioneras dock inte på annat sätt än genom ansvaret för rättegångskostnaderna och detta sätt har i praktiken visat sig inte vara effektivt. Enligt regeringen behövs andra lösningar när det gäller att få parter och ombud att iaktta en ordnad processföring. Mot denna bakgrund delar regeringen utredningens uppfattning att en tingsrätt bör ges möjlighet att i ett dispositivt tvistemål åstadkomma förutsättningar för preklusion utan hänsyn till om parterna har visat sig vara försumliga i sin processföring. Den kritik som några remissinstanser har riktat mot utredningens förslag bör emellertid föranleda några justeringar i för- hållande till utredningsförslaget. Som utredningen har föreslagit bör konstruktionen av den nya preklusionsregeln bygga på att rätten ger parterna ett meddelande om att de efter en viss dag i princip inte får åberopa några nya omständigheter eller bevis eftersom förberedelsen avslutats. Uttryck som åberopar , omständighet och bevis måste läsas på samma sätt som när man läser samma uttryck i t.ex. 42 kap. 15 § RB om s.k. stupstocksförelägganden. Undantag måste givetvis göras för sådana fall där parten kan göra sannolikt att han eller hon har en giltig ursäkt för att inte ha gjort åberopandet tidigare. I fråga om hur kravet på giltig ursäkt skall tolkas bör gälla detsamma som vid en tillämpning av 42 kap. 15 § RB. Detta innebär bl.a. att kravet bör ställas lägre än vid tillämpningen av t.ex. 50 kap. 25 § RB, som reglerar möjligheten att åberopa nya omstän- digheter och bevis i hovrätten. Bedömningen bör ske utifrån partens egna förutsättningar att föra processen på ett tillbörligt sätt. Det finns vidare på samma sätt som vid tillämpningen av 42 kap. 15 § RB anledning att ställa högre krav på en part som företräds av en advokat än på en part som processar ensam. När det i övrigt gäller behovet av undantag finns det anledning att utgå från den nya regelns syfte och hur den praktiskt skall kunna sörja för processeffektivitet. Åtskilliga nya åberopanden som en part anser sig behöva göra är sådana att de närmast kan sägas utgöra justeringar av tidigare åberopanden. Särskilt i fråga om dem är det inte sällan svårt att rättsligt bestämma om det verkligen rör sig om ett nytt åberopande i den mening som avses i gällande preklusionsregler och om parten kan sägas ha haft en giltig ursäkt. är det så att åberopanden av detta slag långtifrån alltid förorsakar en sådan förlängning av handläggningstiden som en ny preklusionsregel är avsedd att motverka. Därför bör man eftersträva en lösning som inte medför preklusion i andra fall än sådana där ett nytt åberopande faktiskt orsakar väsentliga olägenheter. Det rekvisit som därmed behöver komma till i lagtexten måste ha en viss vaghet i konturerna. Att detta i enstaka fall kan medföra något extraarbete för rätten uppvägs om av att rätten i andra fall inte behöver bedöma frågor om det har skett något nytt åberopande eller om den som åberopar kan göra en giltig ursäkt sannolik. undviker man en preklusion i sådana fall där det inte finns några sakliga skäl för en sådan annat än möjligen om man ser till det rent disciplinära. Regeringen anser därmed att det från den nya preklusionsregeln bör göras undantag för det fallet att ett tillåtande av det nya åberopandet inte innebär att målets prövning fördröjs i någon väsentlig mån. Att en huvud- förhandling förlängs något kan inte ses som någon väsentlig försening i det nu berörda sammanhanget. Inte heller att ett avgörande på handlingarna blir fördröjt till följd av att motparten behöver höras över det nya åberopandet. Om emellertid en huvudförhandling behöver ställas in är det regelmässigt klart att ett undantag från preklu- sionsregeln kan ske endast enligt den förut angivna undantagsregeln för fall där en giltig ursäkt föreligger. I utredningsförslaget görs undantag från preklusion också i de fall där motparten till den som kommer med det nya åberopandet inte gör någon invändning mot att åberopandet tillåts. En process i ett dispositivt tviste- mål bör liksom ett skiljeförfarande i hög präglas av den s.k. dispositions- principen, dvs. att det är parterna som bestämmer rättegångens ramar. finns det även vid sådan process ett starkt intresse av att tingsrätten alltid ex officio skall kunna reagera mot en försumlig eller kanske till och med otillbörlig processföring från en parts sida. En sådan tar ju generellt sett domstolens resurser i anspråk och detta kan bli till förfång för parter i andra mål. I de fall där preklusion kan ske enligt den nuvarande regeln i 42 kap. 15 § skall allvarliga anmärkningar kunna riktas mot partens processföring och med de förut angivna undantagen från en ny preklusionsregel kommer de nya preklusionsreglerna att gälla fall där parten utan giltig ursäkt genom sitt agerande orsakar en väsentlig fördröjning av tingsrättsförfarandet, i de flesta fall antagligen att en redan utsatt huvudförhandling behöver ställas in. Att dessutom kräva att motparten gör en invändning är enligt regeringens mening inte ändamålsenligt. Utredningens förslag i den här berörda delen bör därför inte genomföras. Enligt utredningsförslaget skall det meddelande som rätten skall tillställa parterna gå ut på att förberedelsen kommer att avslutas viss dag, men utredningen synes ha menat att det inte skall behövas något beslut om avslutandet för att en preklusionsverkan skall inträda. I och för sig finns det annars en fördel med konstruktionen att tingsrätten fattar ett beslut om förberedelsens avslutande. Därmed kan ju tingsrätten utan vidare fortsätta förberedelsen, om en part före beslutstillfället har kommit med nya åberopanden och motparten måste ges tillfälle till försvar. Motpartens intressen blir emellertid fullt tillgodosedda redan genom att varje försvarsåtgärd, t.ex. i form av åberopanden av motfakta och ytterligare bevis, måste anses vara tillåten enligt undantagsregeln för fall där det förekommer en giltig ursäkt. Eftersom det i de fall där ett meddelande getts finns anledning att undvika en fortsatt omgång med nya meddelanden bör enligt regeringens mening de meddelanden som tingsrätten utfärdar gå ut på att förberedelsen skall anses vara avslutad vid en viss senare tidpunkt. Därmed behövs det alltså inget särskilt beslut om själva avslutandet. Med tanke på de skillnader som bör råda mellan den nya preklusionsregeln och den som redan finns i 42 kap. 15 § RB bör den nya regeln tas in i en särskild paragraf, 42 kap. 15 a §. Det finns anledning att påpeka att den nya regeln kommer att sakna all betydelse när det gäller förhållandena efter det att tingsrätten gjort sin prövning, eftersom det i de dispositiva tvistemål där överklagande sker finns en restriktiv pre- klusionsregel i 50 kap. 25 § tredje stycket RB. Utredningens förslag omfattar även frågor om genkäromål enligt 14 kap. 3 § RB och talan angående återgång, regress, m.m. enligt 14 kap. 5 § RB. Mål enligt de paragraferna skall enligt nuvarande regler handläggas gemensamt med huvudkäromålet. Tingsrätten kan dock enligt 14 kap. 7 § RB handlägga målen särskilt, om talan väcks sedan huvudförhandling påbörjats eller huvudkäromålet på annat sätt har företagits till avgörande eller om den väcks efter det att tiden för yttrande över ett föreläggande enligt 42 kap. 15 § RB har gått ut. En förutsättning för särskild handläggning är att målen inte utan olägenhet kan handläggas i samma rättegång. Utredningens förslag innebär att den fakultativa regeln om särskild handläggning blir tillämplig även efter den tidpunkt som angetts i ett preklusionsgrundande meddelande, om motparten gör en invändning mot gemensam handläggning. Förslaget har inte föranlett någon direkt kritik under remissbehandlingen och bör föranleda lagstiftning. Inte heller när det gäller de nu berörda frågorna bör emellertid regleringen bygga på att en motpart gör en invändning. Inte heller behövs det något undantag för fall av giltig ursäkt eller fall där en gemensam handläggning inte orsakar några problem. Regeln om särskild handläggning är ju fakultativ och vid behov kan tingsrätten avstå från att tillämpa den. 9 Protokollföring 9.1 Nuvarande regler Reglerna om allmän domstols protokoll finns i 6 kap. RB. Enligt dessa regler skall domstolen i princip alltid föra protokoll över handläggningen av målen. De för tingsrättsprocessen viktigaste protokollen är de som förs vid förberedelsesammanträden och andra sammanträden under målets bered- ning. I dessa protokoll antecknas upplysningar som är av betydelse för målets fortsatta handläggning i tingsrätten. De protokoll som förs vid huvudförhandlingar i brottmål och tvistemål har delvis andra syften. För det första har de en kontrollfunktion. Med protokollets hjälp kan man i efterhand kontrollera om förfarandet har gått rätt till. För det andra har protokollen ett värde som ett praktiskt sätt att dokumentera olika beslut som rätten fattar under en förhandling, exempelvis om vittnesersättning, häktning och liknande. Huvudförhand- lingsprotokollen är också ett hjälpmedel för överrätterna vid deras planering av målens hantering där. Som nämnts skall som huvudregel protokoll föras över handläggningen av mål. Från denna huvudregel föreskrivs tre undantag i 6 kap. 1 § andra stycket RB, nämligen 1. om handläggningen utförs av en ensam domare eller tjänsteman vid domstolen, 2. om de avgöranden som träffas sätts upp i särskilda beslut och ingen skiljaktig mening förekommer, samt 3. om målet skrivs av vid handläggningen. I tredje stycket finns en särskild bestämmelse om de fall där en dom utfärdas i förenklad form enligt 30 kap. 6 § RB. I sådana fall får i stället de uppgifter som enligt 3 § skall tas in i ett protokoll antecknas i domen. I 6 kap. 2 § RB anges vem som får föra protokoll. I paragrafens andra stycke finns en föreskrift om att den som anlitas som protokollförare skall avlägga ed. Bestämmelserna om vad som skall antecknas i protokollen är relativt detaljerade. Enligt 6 kap. 3 § RB skall vid sammanträde alla protokoll innehålla anteckningar om 1. domstolen samt tid och ställe för sammanträdet, 2. rättens ledamöter, tolk och protokollförare, 3. parterna och deras närvaro, parternas ombud eller biträden och i brottmål den tilltalades försvarare, 4. muntlig rättegångsfullmakt, om en sådan har lämnats 5. en kort beteckning av saken, 6. skälet till att en förhandling har hållits inom stängda dörrar, 7. rättens beslut, som inte har satts upp särskilt, 8. skiljaktiga meningar. Vid ett sammanträde för förberedelse skall protokollet innehålla ytterligare upplysningar. Enligt 6 kap. 4 § RB skall där antecknas 1. parternas yrkanden och invändningar, ändringar i dessa samt medgivanden av motpartens yrkanden, 2. en kort redogörelse för de omständigheter parterna åberopar och motpartens yttrande över dessa, 3. uppgift om de bevis parterna åberopar och vad de avser att styrka med varje bevis, samt de skriftliga handlingar och föremål som företes som bevis, 4. andra uppgifter som anses nödvändiga till ledning vid huvudför- handlingen. I 6 kap. 5 § RB anges vad protokoll från en huvudförhandling skall innehålla. Utöver en kort redogörelse för förhandlingens gång skall antecknas 1. parternas yrkanden och invändningar, ändringar i dessa samt medgivanden av motpartens yrkanden, 2. yrkanden av andra än parter samt huruvida parterna medger eller bestrider dessa yrkanden, samt 3. vilka vittnen eller sakkunniga som har hörts och vilka bevis i övrigt som har förebringats. I 6 kap. 5 § andra stycket RB anges att, om en uppgift som skall antecknas i protokollet har tagits upp i en inlaga eller förut antecknats i protokoll, skall endast en hänvisning ske. Härutöver skall förhör som hålls i bevissyfte antecknas (6 kap. 6 § RB). Detta görs i regel genom bandupptagning. Så sker numera också beträffande den tilltalades berättelse (prop. 1998/99:37, bet. 1998/99:JuU13, rskr. 1998/99:143, SFS 1999:84). Av andra stycket framgår att förhör i hovrätten endast behöver protokolleras om detta kan antas få betydelse vid överklagande till . I behöver inte förhören protokolleras. En motsvarande bestäm- melse finns i 4 kap. 4 § lagen (1971:371) om rättegången i arbetstvister vad gäller förhören Arbetsdomstolen. Enligt en särskild bestämmelse (6 kap. 7 § andra meningen RB) är det förbjudet att i protokollet anteckna en parts utveckling av talan i rättsligt hänseende. Vidare krävs särskilda skäl för att anteckna sådant som enligt bestämmelserna i 6 kap. RB inte skall antecknas. I de avslutande paragraferna finns bestämmelser om när protokollet skall få sin slutliga avfattning, om förhör som inte tas upp på band samt om målregister och aktbildning. I ärenden som handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) gäller att det vid ett sammanträde skall föras anteckningar om vad som förekommer vid detta när det gäller yrkanden, medgivanden, bestridanden, åberopanden, invändningar och erkännanden samt om den utredning som läggs fram vid sammanträdet (21 §). Vid ärendelagens tillkomst (prop. 1995/96:115 s. 163) angavs att ordet protokoll inte används, eftersom paragrafen bör lämna öppet i vilken form anteck- ningarna skall ske. En möjlighet är givetvis att de förs på en särskilt upprättad handling, dvs. att de protokollförs i hävdvunnen mening. Andra möjligheter är att de behövliga uppgifterna antecknas på dagboksblad eller i ett ADB-behandlat målregister. Enligt 15 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol (ärendeförordningen) gäller som huvudregel att 6 kap. RB tillämpas beträffande protokoll i ärenden. Som ett undantag från denna regel kan enligt andra stycket rätten underlåta att upprätta ett protokoll från ett sammanträde, om de uppgifter som enligt ärendelagen skall antecknas framgår av ett särskilt uppsatt beslut som tillkommer i anslutning till sammanträdet. Detsamma gäller om det vid sammanträdet inte förekommer något som skall antecknas enligt ärendelagen 9.2 Reglerna om protokoll förenklas Regeringens förslag: Reglerna om protokollföring i mål och ärenden i domstol ändras i förenklande syfte genom att domstolarna får möjlighet att låta bli att föra protokoll när något protokoll inte behövs. Vissa bestämmelser flyttas från till ärendeförordningen. Vidare tas bestämmelsen om protokollförared bort. Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslagen utan erinran. , och Riksåklagaren tillstyrker förslagen. tillstyrker en förenkling men anser att kravet på att föra protokoll bör bestå. och Hovrätten för är positiva till att protokollföringen förenklas, men avstyrker förslagen i promemorian. framhåller protokollens betydelse för hovrättens planering och för bedömningen i hovrätt av vissa processuella frågor. Hovrätten för menar att förslaget är oöverblickbart och att domen riskerar att tyngas med uppgifter. anser att förslagen innebär att det kommer att bli svårt att hitta olika uppgifter. avstyrker förslaget och ifrågasätter liksom () om några rationaliseringsvinster uppnås med förslagen. Kammarrätten i anser att de skäl som har redovisats för att ta bort protokollförarareden inte är övertygande. i pekar på vikten av att åklagare har möjlighet att ta del av de anteckningar som förs i samma utsträckning som gäller beträffande dagens protokoll. Skälen för regeringens förslag: Dagens regler om skyldigheten för domstolarna att föra protokoll är ingående och framstår numera som föråldrade. En allmän modernisering av regelsystemet bör därför göras med utgångspunkt i att reglerna inte bör vara mer detaljerade än vad som behövs och att domstolarna själva i stor utsträckning skall få avgöra i vilken form nödvändiga anteckningar skall göras. En sådan ordning gäller ju också redan enligt ärendelagen. I promemorian har föreslagits att kapitel om protokoll ges en i det närmaste helt ny lydelse och att det skall innehålla bestämmelser om domstolarnas registrering av uppgifter och handlingar. Enligt förslaget skall reglerna om protokoll vid sammanträde ersättas med en regel om skyldighet att föra anteckningar. De föreslagna bestäm- melserna lämnar öppet i vilken form sådana anteckningar skall ske. Reglerna om vad som skall antecknas är vidare avsevärt mindre detaljerade än de gällande reglerna om protokoll. Några av de nuvarande bestämmelserna i 6 kap. föreslås helt utmönstrade ur . Bestämmelserna i föreslås kompletterade med bestämmelser i ärendeförordningen. För att inte binda domstolarnas anteckningsskyldighet till protokollsformen används inte annat än för ett speciellt fall ordet protokoll i lagtexten. I stället ges föreskrifter om domstolens skyldighet att anteckna vissa uppgifter utan att det uttryckligen anges var uppgifterna skall redovisas. Onödig dubbel dokumentering kan därmed undvikas genom att en och samma uppgift inte behöver antecknas både i ett protokoll och i en dom. En sådan ordning har också fördelen att domstolarna slipper upprätta en särskild protokollshandling trots att de uppgifter som motiverar protokollet lika gärna kan antecknas i domstolens mål- och ärenderegister eller på en handling i akten. I likhet med flertalet remissinstanser ser regeringen vinster med en sådan förenklad ordning för dokumentering av beslut och andra uppgifter under målets handläggning.