prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — Det finns inte heller skäl att införa någon form av schabloniserad ersättning till vittnen m.fl. Något tungt vägande skäl att låta en reform föregås av en försöks- verksamhet ser regeringen inte, särskilt med hänsyn till att den ordning som föreslås är så flexibel. Såsom några remissinstanser påpekar bör dock berörd personal ges nödvändig utbildning. Detta bör som regel kunna skötas av de enskilda domstolarna. Bestämmelsen i 36 kap. 24 § tredje stycket RB kan tolkas på det sättet att det är rätten i den sammansättning som sköter vittnesförhöret som skall bestämma ersättningen till vittnen och andra som hörs inför domstolen. Mot den bakgrunden föreslogs i lagrådsremissen, liksom i promemorian, att bestämmelsen ändras så att det där föreskrivs att ersättning som skall utgå av allmänna medel fastställs genom rättens försorg i stället för av rätten. Lagrådet anser att denna ändring är överflödig och anför att beslutet meddelas i rättens namn oavsett vem som inom domstolen fastställer ersättningen (fullsutten rätt, domstolssekreterare eller tingsnotarie). Regeringen ansluter sig till Lagrådets bedömning. Någon ändring i bestämmelsen i 36 kap. 24 § RB behöver därmed inte göras. När det gäller ersättning till tolk finns det inga uttryckliga bestämmelser om vem som på rättens vägnar beslutar om ersättning. Någon lagändring för att beslut om sådan ersättning skall kunna delegeras behövs därför inte. Såsom föreslås i promemorian bör en ändring i förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion göras, av innebörd att lagmannen får förordna tingsnotarier och andra anställda att besluta om ersättning av allmänna medel till tolk, målsägande, vittnen eller någon annan. En liknande ändring bör göras i förordningen (1996:379) med hovrätts- instruktion och i förordningen (1996:377) med instruktion för . I promemorian behandlas inte frågan om förvaltningsdomstolarna bör ges motsvarande möjligheter att besluta om ersättning av allmänna medel utanför rättssalen. Kammarrätten i anser också att något behov inte finns för dessa domstolar. Länsrätten i menar emellertid att förvaltningsdomstolarna bör ges motsvarande möjligheter, även om inga betydande svårigheter i dessa avseenden finns . Det kan enligt regeringens mening finnas skäl att införa motsvarande ordning för förvaltningsdomstolarnas del. Den frågan får dock övervägas i särskild ordning i samband med andra reformer på förvaltningsprocessrättens område. 11 Oseriösa rättegångar m.m. Reglerna om förfarandet i en tvistemålsrättegång skall tillhandahålla ett rationellt och rättssäkert system för parterna att lösa sina tvister. Men det bör också ge domstolarna medel att på ett effektivt sätt komma till rätta med parter som missbrukar domstolsprocessen genom att inleda rätte- gångar som måste anses onödiga och som inte bör få belasta domstols- väsendets resurser mer än vad som är absolut nödvändigt. Det finns fall som måste ses som missbruk av domstolsprocessen. Det kan t.ex. vara fråga om grundlösa skadeståndskrav, inte sällan om astronomiska belopp, eller obefogade enskilda åtal. Den typen av mål har varit ett stort problem för domstolarna. Genom lagändringar förbättrades dock möjligheterna att effektivt kunna avgöra sådana mål (se avsnitt 11.2). Dagens regler i anses från domstolshåll dock fort- farande vara otillräckliga i detta avseende. Domstolarna tvingas lägga ned ibland mycket tidsödande arbete på mål som måste prövas i sak trots att processen är onödig. Det innebär bl.a. att motparten besväras av en onödig rättegång. Förutom de allmänna olägenheterna av att dras in i en process kan motparten drabbas ekonomiskt om han inte kan få ut ersättning för de rättegångskostnader som i domen sedermera tillerkänns honom. Frågan är om det genom ändringar i går att ytterligare effektivisera handläggningen av den här typen av mål och få bättre balans mellan å ena sidan målets vikt och å andra sidan domstolens arbetsinsats och hänsynen till motparten. I avsnitt 11.2 11.4 behandlas sådana förslag. Promemorian har kort behandlat ett antal andra förslag som inte bedömts böra leda till lagstiftning. Det rör sig bl.a. om förslag att en part i vissa fall skulle åläggas att ställa säkerhet för motpartens rättegångs- kostnader, vissa begränsningar i rätten till återvinning efter tredskodom och särskilda regler om processobehörighet (processinhabilitet). Regeringen anser, i likhet med den bedömning som görs i pro- memorian, att det är ett viktigt samhällsintresse att vi hushållar med domstolarnas resurser. När det gäller tvistemålen bör de tillgängliga resurserna i största möjliga utsträckning avsättas för mål som är tvistiga i egentlig mening. De processuella reglerna skall se till att prövningen kan ske på ett så snabbt, enkelt och effektivt sätt som möjligt. Det är därför en viktig uppgift för lagstiftaren att tillhandahålla lagregler som ger domstolarna och parterna möjligheter att använda sina resurser så effektivt som möjligt utan att befogade rättssäkerhetskrav sätts åt sidan. Reglerna bör ge domstolarna möjlighet att sålla bort det som inte hör hemma i domstol för att koncentrera resurserna på det som verkligen kräver domstolsprövning. Ett stort mått av försiktighet måste dock vara utgångspunkten vid varje försök att åstadkomma ett system som skall sålla bort tvister som inte kan anses vara seriösa. Det är ofta inte möjligt att bedöma om en sak är seriös innan det har gjorts en ordentlig genomgång av den. De flesta sållningssystem förutsätter att man bygger in någon form av förprövning i systemet. En sådan förprövning kan göras i viss utsträckning, men kan inte drivas för långt utan att komma i konflikt med grundläggande regler om medborgarnas tillgång till domstol. Ett system med en mer långt- gående förprövning skulle dessutom bli alltför komplicerat att handha för domstolarna. I finns dessutom ett antal regler som kan användas mot dem som missbrukar rättegången. Bestämmelsen i 9 kap. 1 § RB ger vissa möjligheter att bestraffa den som väcker talan om något han vet är oriktigt eller som bestrider ett krav som han vet är riktigt. Vidare gäller att den som bestrider ett krav som är riktigt i regel drabbas av att han blir skyldig att ersätta motpartens rättegångskostnader. Det torde verka avhållande för den som överväger att bestrida befogade krav. När det gäller s.k. småmål behandlas i avsnitt 12.2.2 ett förslag som innebär utökat ansvar för den förlorande parten att ersätta motpartens rätte- gångskostnader. tillhandahåller dessutom numera instrument som innebär att tvistemål där bestridandet är obefogat kan handläggas relativt enkelt, exempelvis genom att tredskodom meddelas på handlingarna. 11.1 Mål där käranden inte medverkar Regeringens förslag: Tingsrätterna ges möjlighet att i dispositiva tvistemål förelägga käranden att senast viss dag ange om han vidhåller sin talan, om det under målets handläggning har visat sig att käranden inte medverkar i processen. Om käranden inte svarar, får tingsrätten meddela tredskodom mot käranden. Promemorians förslag stämmer i stor utsträckning överens med regeringens. Promemorians förslag innebär dock att domstolen ges möjlighet att skriva av målet från vidare handläggning, om svaranden inte motsätter sig det. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Hovrätten över och , Hovrätten för , samt tillstyrker förslaget. Hovrätten för anser dock att ett sådant föreläggande som föreslås delges käranden. Även är positiv till förslaget. instämmer i att det kan finnas ett behov av att kunna skriva av ett mål om det visar sig att käranden inte medverkar i processen, men menar att bestämmelsen i 18 kap. 5 § RB om kostnadsansvar i så fall bör kompletteras. Skälen för regeringens förslag: Om en kärande inte medverkar i processen genom att inte följa förelägganden eller på annat sätt, finns det skäl att anta att han eller hon egentligen inte vill fullfölja rättegången. I de flesta sådana fall torde käranden återkalla sin talan när domstolen begär besked, men det kan givetvis inträffa att käranden inte alls hörs av. För att målet skall kunna avslutas kan det bli nödvändigt för domstolen att sätta ut målet till förhandling, utan att någon muntlig förhandling egentligen behövs. Om käranden då uteblir, leder detta i regel till att han eller hon förlorar målet genom att domstolen meddelar tredskodom. I många fall är det fråga om mål där talan väcktes i samband med ett åtal för brott men där det enskilda anspråket avskilts för att handläggas som ett särskilt mål enligt reglerna för tvistemål. Inte sällan anser käranden det i sådana fall inte lönt att engagera sig i en som det kan visa sig kostsam och svårhanterlig tvistemålsrättegång. I många fall finns ju inte någon möjlighet att få ut eventuell ersättning av svaranden. Från effektivitetssynpunkt är det inte lämpligt att domstolen skall behöva sätta ut ett mål till förhandling enbart för att kunna avsluta målet. Både svaranden och domstolspersonalen belastas utan att det finns skäl för det. Dessa mål kan i vissa fall föranleda ett omfattande arbete innan de kan avslutas. För att komma tillrätta med dessa situationer har det i promemorian föreslagits att domstolen skall ges en möjlighet att förelägga käranden att svara på frågan om han eller hon vidhåller sin talan. Om käranden inte svarar kan domstolen enligt förslaget skriva av målet utan att käranden återkallat sin talan. En grundläggande förutsättning för att domstolen skall få utfärda ett sådant föreläggande är enligt promemorians förslag att käranden har förhållit sig helt passiv till domstolens försök att få honom eller henne att medverka i rättegången. Det skulle krävas att domstolen har förelagt käranden att komplettera sin talan med förtydligande av grunden för sitt anspråk eller med bevisuppgift och att käranden inte hör av sig eller att han eller hon i ett tidigare skede av rättegången sagt sig inte vilja fortsätta processen och därefter inte hört av sig. Målet skulle vidare inte få skrivas av om svaranden motsätter sig det. Om en tredskodom skulle ha meddelats skulle ju svaranden om domen vunnit laga kraft vara skyddad mot framtida processer om samma sak. Svaranden kan därmed ha ett intresse av att förberedelsen fortsätter. Regeringen delar de utgångspunkter som kommer till uttryck i promemorian. Det bör finnas en möjlighet att avsluta ett mål när käranden inte medverkar, utan att domstolen behöver sätta ut målet till förhandling. Vi förordar dock en något annorlunda lösning än promemorians. En lämpligare ordning är att förelägga den passiva käranden att uppge om han eller hon vidhåller sin talan vid påföljd av att tredskodom kan komma att meddelas. För tredskodomsinstitutet finns ett färdigt system av nödvändiga regler som är lämpliga även i nu aktuella fall. Det innebär bl.a. att käranden kan begära återvinning av tredskodomen om han eller hon anser att processen skall fortsätta. En sådan lösning är avsevärt lämpligare än att hänvisa en missnöjd kärande att överklaga till hovrätten, vilket sannolikt skulle innebära att käranden behövde påvisa att föreläggandet eller avskrivningsbeslutet var felaktigt. Alternativet att väcka en ny talan är också förenat med nackdelar för käranden, med hänsyn exempelvis till att en ny ansökningsavgift måste betalas. Ett system där återvinning av en tredskodom kan begäras av käranden innebär att processen kan fortsätta i tingsrätten utan att någon prövning av beslutet om föreläggande eller av tredskodomen behöver göras. Det finns med denna lösning inte något skäl att ge svaranden något inflytande på frågan om tredskodom skall meddelas. Det finns ju normalt ingen för svaranden förmånligare möjlighet att avgöra målet. Alternativet att få målet prövat i sak är ju inte realistiskt om käranden inte medverkar. Svaranden bör dock på sätt som gäller i övrigt när tredskodom skall meddelas, föreläggas att slutföra sin talan, bl.a. för att ges tillfälle att framställa sina konstnadsanspråk. Hovrätten för har anfört att föreläggandet bör delges käranden. Enligt 33 kap. 2 § RB skall delgivning användas om det är särskilt föreskrivet, om det med hänsyn till syftet med en bestämmelse om underrättelse framgår att delgivning bör ske eller om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att ett föreläggande enligt 42 kap. 11 § RB för svaranden att komma in med ett svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas är ett sådant fall som kräver delgivning (prop. 1990/91:11 s. 53). Som Lagrådet framhåller finns det inte anledning att göra någon skillnad mellan olika tredskodomsfall. Även utan särskild föreskrift bör alltså ett tredskodomsföreläggande delges med käranden. Den konstruktion vi föreslår innebär att föreläggandet skall anses ha följts såväl i de fall käranden hörs av och uppger att talan inte vidhålls som när käranden uppger att talan vidhålls. Bestämmelsen bör vidare vara fakultativ och lägga i domstolens hand att avgöra om en tredskodom skall meddelas i de fall föreläggandet inte har följts. Ett behov av hand- lingsutrymme kan exempelvis finnas i fall där käranden muntligen kontaktar tingsrätten och anger att han eller hon avser att driva processen. Förslaget föranleder ändringar i 42 kap. 11 § och 18 § RB samt en ny bestämmelse, 44 kap. 7 c § RB. 11.2 Utvidgad möjlighet att avgöra mål på handlingarna Regeringens bedömning: Det bör inte nu införas någon möjlighet döma över ett uppenbart ogrundat käromål utan huvudförhandling oberoende av vad parterna anser om detta i de fall där stämning har utfärdats. Promemorians förslag innebär att rätten skall kunna döma över ett uppenbart ogrundat käromål utan huvudförhandling oberoende av vad parterna anser om detta även i de fall där stämning har utfärdats på svaranden. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte uttalat sig särskilt om förslaget. och tillstyrker förslaget, liksom , som anser att det fyller ett viktigt om än inte särskilt ofta förekommande behov. Konsu- mentverket förutsätter att en sådan bestämmelse tillämpas restriktivt. Hovrätten för och Kammarrätten i avstyrker förslaget med hänvisning till de principiella invändningar som kan göras mot förslaget. Kammarrätten gör en annan bedömning än promemorians när det gäller de krav som ställer. Skälen för regeringens bedömning: Om en stämningsansökan uppfyller de krav som ställer skall rätten utfärda stämning på svaranden att svara på käromålet. Om kärandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet eller om det är uppenbart att det är ogrundat, får rätten meddela dom i målet utan att stämning utfärdas (42 kap. 5 § första stycket andra meningen RB). Denna möjlighet att ogilla ett käromål genom dom utan att först utfärda stämning på svaranden infördes (prop. 1983/84:78). När bestämmelsen i 42 kap. 5 § första stycket andra meningen RB infördes var den avsedd att förse tingsrätterna med ett effektivare vapen mot parter som missbrukar domstolsprocessen. Det kan emellertid uppstå situationer där de nuvarande lagbestämmelserna inte är tillräckligt effektiva. Ett tänkbart fall är att tingsrätten vid granskningen av en stämningsansökan har förbisett att anspråket är uppenbart ogrundat. Stämning har kommit att utfärdas av misstag. Med gällande regler är det inte möjligt att reparera misstaget. Förberedelsen i målet måste i stället fullföljas. Ett annat exempel på en situation där bestämmelsen i 42 kap. 5 § RB inte är tillräcklig är de fall där bristen i kärandens anspråk inte kan upptäckas förrän svaranden har påtalat den. De fall som avses är inte särskilt vanligt förekommande. En regel som gör det möjligt att döma över ett uppenbart ogrundat käromål utan huvudförhandling oberoende av parternas uppfattning skulle dock kunna innebära att vissa mål kan handläggas på ett effektivare sätt än vad som är möjligt med dagens regler. I promemorian har därför föreslagits en sådan regel. Redan enligt nuvarande regler i kan sådana mål som avses här avgöras på handlingarna. Förutsättningen för detta är emellertid att ingen av parterna begär muntlig förhandling (42 kap. 18 § första stycket 5 RB). I den här typen av mål påkallar käranden inte sällan muntlig förhandling. Domstolen har då inget annat val än att kalla parterna till en muntlig förberedelse, men kan enligt 42 kap. 20 § andra stycket RB avgöra målet efter huvudförhandling i förenklad form. Om saken är uppenbar krävs inte parternas samtycke för en sådan handläggning. Även om det sistnämnda förfarandet kan tyckas vara relativt enkelt är det fråga om en situation där muntligheten inte tjänar något egentligt syfte utan endast blir en kostnadskrävande formalitet för både svaranden och domstolen. En reglering av den typ som föreslås i promemorian var aktuell i ovan nämnda lagstiftningsärende . I en remiss till Lagrådet föreslogs att en sådan dom som avses i (nuvarande) 42 kap. 5 § första stycket RB får meddelas under förberedelsen. Lagrådet framförde viss kritik mot förslaget och menade för det första att det praktiska värdet av den föreslagna regleringen syntes vara ringa eftersom den skulle komma att få betydelse endast i ett mycket begränsat antal fall av undantags- karaktär. Lagrådet menade dessutom att bestämmelserna skulle bli tillämpliga på mål som handläggningsmässigt befann sig i ett slags mellanskede, vilket ingav vissa betänkligheter av främst principiell natur (prop. 1983/84:78 s. 94). I lagrådsremissen gjordes bedömningen att det fanns skäl att ge domstolarna detta verktyg att handlägga mål effektivt och rationellt även om det praktiska värdet av en lagändring var begränsat till mycket få fall. Med den utformning bestämmelsen getts i promemorians förslag skulle man också komma till rätta med invändningen att målet befinner sig i ett mellanskede. Förslagets utformning innebär ju att målet avgörs sedan förberedelsen avslutats. Frågan är om principiella invändningar av annat slag är sådana att möjligheten inte bör ges. Utgångspunkten måste därvid enligt regering- ens mening vara att en bestämmelse som den föreslagna liksom den i 42 kap. 5 § RB måste ges ett mycket restriktivt tillämpningsområde när det gäller bedömningen av uppenbarhetsrekvisitet och av om laga skäl för käromålet saknas. Den utökning av tillämpningsområdet som kan vara aktuell är begränsad till att ge domstolen möjlighet att rätta till ett misstag vid beslutet att utfärda stämning och en möjlighet att enkelt avgöra ett mål när det först sedan stämning har utfärdats visar sig att talan är uppenbart ogrundad. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att det är rimligt att ge domstolen dessa möjligheter. Lagrådet har emellertid av principiella skäl allvarligt ifrågasatt om tiden är mogen att införa några nya bestämmelser om måls avgörande utan huvudförhandling efter den långsamma anpassning som svensk rätt har undergått till krav på rättvis rättegång. Lagrådet har i den här delen anfört följande: I 42 kap. 5 § och 47 kap. 5 § ges möjligheter att av samma skäl som anges i de föreslagna bestämmelserna meddela dom i målet utan att stämning utfärdas. Det synes direkt olämpligt att rätten i ett senare skede omprövar förutsättningarna för sitt eget beslut att utfärda stämning och så att säga ångrar sig. Svarandens invändningar lär knappast kunna föranleda att kärandens framställning finnes inte innefatta laga skäl för käromålet. Återstår möjligheten att svarandens invändningar kommer käromålet att framstå som uppenbart ogrundat. Det är emellertid svårt att tänka sig några praktiska exempel på detta; däremot kanske svaranden påvisar att kärandens talan skall avvisas på grund av res judicata eller liknande. Under alla förhållanden måste domstolen beakta kravet på rättvis rättegång i artikel 6.1 i . Detta krav får i det enskilda fallet anses ha företräde framför bestämmelser i rättegångs- balken som skulle leda till motsatt resultat. För övrigt hindrar 2 kap. 23 § regeringsformen lagstiftning som strider mot Europakonven- tionen. Lagrådet vill inte förneka att enstaka fall kan tänkas förekomma där de föreslagna bestämmelserna kan bli tillämpliga utan att det strider mot . Lagrådet vill emellertid av principiella skäl allvarligt ifrågasätta om tiden är mogen att införa några nya bestämmelser om måls avgörande utan muntlig förhandling efter den långsamma anpassning som svensk rätt undergått till Europakonven- tionens krav på rättvis rättegång. Vinsten för rättsväsendets effektivitet synes ringa och risken för att en sådan lagstiftning skapar felaktiga föreställningar hos domstolarna kan inte uteslutas. Regeringen delar givetvis uppfattningen att reglerna i Europa- konventionen måste beaktas vid en tillämpning av den i lagrådsremissen föreslagna bestämmelsen. Artikel 6.1 i behandlar rätten till en rättvis rättegång, vilken innefattar en rätt till tillgång till domstol (access to court) och i allmänhet en rätt till muntlig förhandling om någon av parterna begär det. Bestämmelsen i 42 kap. 5 § RB och dess förhållande till artikel 6.1 har behandlats av i rättsfallet NJA 1998 s. 278. Enligt praxis är artikel 6.1 underkastad en begränsning såtillvida att den enbart gäller om det är fråga om en tvist som är reell och seriös. I litteraturen har ett uppenbart ogrundat rättsligt anspråk ansetts inte utgöra en verklig tvist. Artikel 6.1 skulle därmed inte vara tillämplig (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 125 f., 140 f. och 164 f.). anger dock i det nyssnämnda rättsfallet att begränsningen måste tolkas restriktivt och att det finns en klar presumtion för att tvister om civila rättigheter är reella och seriösa. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att det också med beaktande av regler och praxis fanns ett utrymme för att döma ett mål som anses uppenbart ogrundat på handlingarna och att promemorians förslag därför borde genomföras. I likhet med Lagrådet anser emellertid regeringen att vinsterna för rättsväsendets effektivitet inte är stora och att risken för att en sådan lagstiftning skapar felaktiga föreställningar hos domstolarna inte kan uteslutas. Förslaget bör därför inte genomföras . 11.3 Bristfälliga stämningsansökningar/ käromål Regeringens bedömning: Det är inte lämpligt att mjuka upp de nuvarande rekvisiten för avvisning av ofullständiga stämnings- ansökningar i tvistemål och i mål om enskilt åtal. Inte heller finns det skäl att lagreglera frågan om avvisning av ofullständiga käromål. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat pro- memorians bedömning utan erinran. har anfört att en uppmjukning av rekvisiten för avvisning av ofullständiga stämnings- ansökningar skulle fylla ett behov för tingsrätten, men att promemorians argumentation mot en skärpning är övertygande. delar inte promemorians bedömning. Den nu- varande ordningen fungerar enligt tingsrättens mening inte tillfreds- ställande. Domstolarna bör ges möjlighet att koncentrera sig på den centrala uppgiften att lösa tvister. I vart fall för de mål som inte är småmål bör kravet för att kunna avvisa en stämningsansökan sänkas. anser vidare att kärandens talan i många mål som har inletts med en ansökan om betalningsföreläggande uppvisar stora brister och att en ökad avvisningsmöjlighet skulle vara till gagn för en effektiv process. Skälen för regeringens bedömning: I 42 kap. 2 § RB anges vad en stämningsansökan skall innehålla. Om ansökningen inte uppfyller dessa krav eller om den i övrigt är ofullständig, skall domstolen förelägga käranden att avhjälpa bristen (42 kap. 3 § RB). Om käranden inte följer föreläggandet, skall stämningsansökan avvisas, om den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en rättegång (42 kap. 4 § första stycket RB). Ansökningen skall också avvisas om det är uppenbart att målet på grund av rättegångshinder inte kan tas upp till prövning (4 § andra stycket). Det har i praxis ansetts möjligt att avvisa ett käromål enligt grunderna för lagrummet efter det att stämning har utfärdats (NJA 1977 s. 827).