prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — För en fortsatt placering av centralmyndigheten inom Regeringskans- liet, och inte hos Riksåklagaren, talar framför allt, som redovisas i pro- memorian och närmare utvecklas i det följande, att centralmyndighets- funktionen för allt internationellt rättsligt samarbete, på såväl straff- rättens och civilrättens område, även i fortsättningen bör hållas samman. En annan inte oväsentlig faktor är att regeringsärendena bereds inom . Det är enligt regeringens mening heller ingen nackdel att centralmyndighetsfunktionen och den rent operativa brottsutredningen, som i första hand Riksåklagaren och de andra behöriga åklagarna svarar för, hålls isär. I ärenden om utlämning, överförande av straffverkställighet och över- förande av lagföring har och uppgifter som liknar de som redovisats i fråga om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Även för dessa ärenden bör centralmyndighetsfunktionen föras över till . En enhetlig organisation när det gäller det internationella samarbetet på straffrättens område har också ett värde i sig. Dessutom finns det samordningsfördelar eftersom en och samma framställning kan innehålla såväl en begäran om utlämning som t.ex. en begäran om förhör under förundersökning eller beslag. I avsnitt 6.1 redovisas skälen för att den nuvarande regleringen av del- givning i internationella förhållanden bortsett från de ändringar som kräver hålls utanför detta lagstiftningsärende och tills vidare behålls i sak oförändrade. Eftersom flertalet straffrättsliga delgivningar görs under åberopande av rättshjälpskonvention finns det goda skäl för att de straffrättsliga delgivningarna handläggs i samma organisation som det internationella straffrättsliga samarbetet i övrigt. Det finns också nackdelar med en splittrad organisation av straff- rättsliga och civilrättsliga delgivningar. Mot den bakgrunden bör ärenden som gäller internationella delgivningar, såväl i brottmål som i civila mål och ärenden, följa centralmyndigheten och föras över till Justitiedeparte- mentet. är också centralmyndighet enligt ett stort antal konventioner inom den internationella civilrätten. Det gäller bl.a. Haag- konventionerna , 1954, 1965, 1970 och 1980 som avser bevis- upptagning och delgivning i mål och ärenden av civil, kommersiell, social eller skatterättslig natur och europeiska konvention om översändande av ansökningar om rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Det finns fördelar med att hålla samman den civilrättsliga och straffrättsliga centralmyndighetsfunktionen, allra helst om de internationella delgivningarna hålls samman och förs över till . Det är också naturligt att hålla samman ärenden som gäller bevisupptagning i civila mål och ärenden med bevisupptagning i brottmål. När centralmyndighetsfunktionen för brottmål och delgivningar förs över till bör även dessa ärenden föras över. En naturligt inslag i en centralmyndighets uppgifter är att lämna infor- mation om innehållet i utländsk rätt. Enligt förordningen (1981:366) om rätt att i vissa fall begära upplysningar om innehållet i utländsk rätt åligger det som centralmyndighet att bistå svenska myndigheter med att lämna upplysningar om innehållet i utländsk rätt. Förordningen avser både civilrättsliga och straffrättsliga regler och base- ras europeiska konvention angående upplysningar om inne- hållet i utländsk rätt och tilläggsprotokoll till konventionen. Be- stämmelser om upplysningar om innehållet i utländsk rätt finns också i det bilaterala avtalet om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål med . När centralmyndighetsfunktionen förs över till bör uppgiften att informera om innehållet i utländsk rätt följa med. Centralmyndighetsfunktionen enligt om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn och den euro- peiska konventionen om erkännande och verkställighet av avgöranden om vårdnad om barn samt om återställande av vård om barn ligger också på . hanterar även ärenden om bortförda barn avseende länder som inte är anslutna till Haagkonventio- nen. Dessa ärenden är av speciellt slag och har inte något samband med det internationella civilrättsliga samarbetet som gäller delgivning och bevisupptagning. Dessa uppgifter bör även i fortsättningen handhas av . Mot denna bakgrund föreslås att uppgiften att vara centralmyndighet beträffande ovan angivna straffrättsliga och civilrättsliga samarbete förs över till . Det gäller ärenden om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, utlämning, överförande av straffverkställighet, över- förande av lagföring, delgivning, bevisupptagning åt utländsk domstol i civila mål och ärenden, upplysningar om innehållet i utländsk rätt samt översändande av ansökningar om rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Den ändrade organisationen föranleder, utöver en reglering i den nya lagen om internationellt rättslig hjälp i brottmål, ändringar i utlämnings- lagen, i internationella verkställighetslagen, i lagen (1978:801) om inter- nationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet och lagen om sam- arbete med de internationella tribunalerna. Inga ändringar krävs i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagöring för brott (lag- föringslagen); däremot bör den till lagen hörande förordningen ändras på denna punkt, liksom förordning om innehållet i utländsk rätt. För det civilrättsliga samarbetet krävs ändringar bevisupp- tagningslagar liksom ett antal förordningsändringar. bör också ta bort förbehåll respektive ändra gjorda förklaringar beträffande de konventioner och bilaterala överenskommelser där utsett till centralmyndighet. Se härom närmare i avsnitt 14. 7.3 Ansökans innehåll Regeringens förslag: En enhetlig reglering införs om vilka uppgifter en ansökan om rättslig hjälp i normalt skall innehålla. Mot- svarande bestämmelser skall tillämpas för ansökningar från om inte den utländska staten kräver annat. En ny regel införs som gör det möjligt för den instans som hand- lägger en ansökan om rättslig hjälp att vid behov underlåta att kräva att handlingarna är översatta. En ny regel införs som gör det möjligt att skicka en ansökan om rättslig hjälp med telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Riksåklagaren anser att regleringen rörande över- sättningar kräver att åklagarväsendet kommer att behöva bygga upp ett nätverk av översättare för det praktiska arbete. mot- sätter sig att översättningar skall ombesörjas och bekostas av den instans som handlägger en ansökan om rättslig hjälp. Tingsrätten föreslår att översättningar istället ombesörjs av ett centralt rikstäckande organ och att denna funktion kan anförtros . i anser att generellt bör godta en ansökan som är översatt till engelska. Skälen för regeringens förslag Ansökans innehåll I 5 § andra stycket tvångsmedelslagen finns bestämmelser om vilka uppgifter en ansökan enligt lagen skall innehålla. Dessa bestämmelser är gemensamma för ansökningar från utomnordiska stater och från nordiska stater (jfr § 10 samma lag). När det gäller ansökningar om bevisupptag- ning saknas bestämmelser om innehållet i en ansökan till . Där- emot finns det i 4 § kungörelsen (1947:847) med vissa bestämmelser rörande tillämpningen av lag om bevisupptagning i utlandet bestämmelser om vad en svensk ansökan om bevisupptagning utomlands skall innehålla. I 10 § lag om samarbete på brottmålsområdet finns också bestämmelser om ansökans innehåll. Den nuvarande regleringen om vilka uppgifter en ansökan om rättslig hjälp i skall innehålla är oöverskådlig och är dessutom inte hel- täckande. När nu reglerna flyttas över till den nya lagen är det därför angeläget att skapa en enhetlig reglering vid ansökningar om rättslig hjälp i . En sådan bestämmelse bör innehålla de grundläggande krav som bör ställas på en ansökan och som har täckning i de olika inter- nationella överenskommelser som finns på området. Det är inte möjligt att ha en heltäckande regel om vad en ansökan skall innehålla med hänsyn till att vissa internationella överenskommelser har detaljerade regler om ansökans innehåll som ofta har formulerats utifrån andra staters behov och som inte alltid krävs för att skall kunna lämna rättslig hjälp (se t.ex. avtalen med och ). Därutöver kan det finnas behov av att reglera att en ansökan om en särskild åtgärd skall innehålla viss information. Sådana särskilda krav på innehållet i en ansökan bör regleras i anslutning till respektive åtgärd. Motsvarande regler bör även gälla vid svenska ansökningar om rättslig hjälp utomlands. Vid en svensk ansökan om rättslig hjälp utomlands måste emellertid alltid den utländska statens egna krav på vad en ansökan skall innehålla respekteras. Dessa krav är givetvis beroende av om de baseras på en internationell överenskommelse eller inte. Det bör därför vid ansökningar om rättslig hjälp utomlands ges ett undantag från reglerna om ansökans innehåll för det fall den utländska staten kräver annat. En ansökan skall alltid innehålla uppgifter om den domstol eller myndighet som handlägger ärendet i den ansökande staten och hur denna kan nås t.ex. genom telefon och faxnummer. Där direktkommunikation är tillåten (se avsnitt 7.1.1) bör den person som ansvarat för utarbetandet av ansökningen anges. Om detta inte är möjligt kan istället en kontaktperson på myndigheten anges. Vidare skall ansökan innehålla sedvanliga upp- gifter om det rättsliga förfarande som pågår, uppgifter om den aktuella gärningen med angivande av tid och plats för denna och de bestämmelser som är tillämpliga i den ansökande staten. Den åtgärd som begärs skall alltid anges. Begär den utländska staten hjälp med att höra en person t.ex. genom videokonferens eller bevisupptagning, skall ansökan innehålla uppgift om i vilken egenskap personen skall höras. Mot bakgrund av den gemensamma åtgärden om goda rutiner (se avsnitt 5.4.5) bör det även, om en ansökan har betecknats som brådskan- de eller om det begärts att en viss åtgärd bör vidtas inom en viss tidsfrist, även framgå skälen för brådskan eller tidsfristen. En ansökan om rättslig hjälp i brottmål skall enligt nuvarande regler ske skriftligen. översänds handlingarna per post eller med bud. I arbetet med en om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål diskuteras om det ska tillåtas att en ansökan skall kunna översändas även på andra sätt som kan skapa ett skriftligt meddelande (se avsnitt 5.4.2). Avtalet med tillåter under vissa förutsättningar att ansökan över- sänds per telefax (se avsnitt 5.7.2). Den nya lagen bör innehålla en regel om att en ansökan kan skickas med telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt. Bestämmelserna i lagen bör kompletteras med särskilda föreskrifter i förordning, t.ex. om att i ansökningar från även mål- eller ärendenummer bör anges. Översättningar Enligt artikel 16 rättshjälpskonvention behöver inte ansök- ningar om rättslig hjälp och bifogade handlingar vara översatta. Enligt artikeln kan emellertid konventionsstaterna i en förklaring förbehålla sig rätten att kräva att ansökningar och bifogade handlingar skall vara över- satta till sitt eget språk eller till något annat av officiella språk. En sådan förklaring kan medföra att övriga stater ställer mot- svarande krav. har avgivit en förklaring i enlighet med artikel 16 som innebär att ansökningar om bevisupptagning i och därtill fogade hand- lingar skall vara översatta till svenska, danska eller norska. Vid ansök- ningar om delgivning skall handlingarna vara översatta till svenska för att tvångsdelgivning skall kunna verkställas. Bestämmelser om översättning av handlingar som delges direkt per post redovisas i avsnitt 9. Huvudregeln att ansökningar om rättslig hjälp i och därtill fogade bilagor ska vara översatta till svenska, danska eller norska bör framgå av den nya lagen. Det finns emellertid ett behov av att kunna frångå huvudregeln om åtgärden i det enskilda fallet kan vidtas utan att ansökningen eller samtliga bifogade handlingar översätts. Det kan vara så att domstolen eller åklagaren kan handlägga ärendet utan att samtliga handlingar översätts och det kan antas att den person som berörs av åtgärden talar språket i ansökan eller kan få innehållet i ansökan översatt på annat sätt. Det gäller i första hand handlingar som är upprättade på eller översatta till engelska. En sådan möjlighet skulle innebära att enskilda ärenden skulle kunna handläggas enklare och snabbare. Det bör därför införas en möjlighet att vid behov underlåta att kräva att ansök- ningar om rättslig hjälp i och samtliga bifogade handlingar skall översättas. Bestämmelsen innebär att förklaring till artikel 16 rättshjälpskonvention kan modifieras (se avsnitt 14.1). Frågan i vilken omfattning handläggningen av ett ärende kan ske på ett främman- de språk behandlas i avsnitt 7.5. Översättningar av ansökningar om rättslig hjälp som skickas från ombesörjs enligt den nuvarande regleringen av Utrikesdeparte- mentet i egenskap av centralmyndighet. Även ansökningar som skickas till översätts genom centralmyndighetens försorg i de fall ansö- kan görs under åberopande av en konvention där ej gjort förbe- håll om översättning till svenska eller i förhållande till stater som inte har ingått avtal om rättslig hjälp. De artiklar i som berör rättslig hjälp i brottmål utgör kompletteringar till rättshjälpskonvention och språkförbehåll till den konventionen blir därför tillämpligt även i förhållande till dessa bestämmelser. Att centralmyndigheten ombesörjt översättningar har varit naturlig ordning eftersom samtliga ansökningar till och från utom i de nordiska samarbetet skickas via centralmyndigheten. I avsnitt 7.1.1 föreslås att ansökningar om rättslig hjälp från i stor utsträckning skall kunna skickas direkt till den åklagare eller domstol som skall verkställa ansökan i syfte att effektivisera och förenkla handläggningen av ärenden. En ordning som innebär att en ansökan alltid skall översättas genom centralmyndighetens försorg skulle motverka dessa strävanden. Regeringen anser att det vid direktkommunikationer är den åklagaren eller domstolen som ansöker om rättslig hjälp som också bör ha ansvaret för att handlingar blir erforderligt översatta. Översättning av det återredovisade materialet ombesörjs och bekostas enligt den nuvarande ordningen av den instans som begärt åtgärden. Någon ändring här föreslås inte. anlitar centralmyndigheten i stor utsträckning de auktoriserade translatorer som finns upptagna i Kammarkollegiets förteckning. Enligt regeringens bedömning finns det inte något behov av att, som föreslagits under remissbehandlingen, inrätta ytterligare nätverk eller någon annan organisation av översättare. Dessa translatorer kan vid direktkommunika- tion även anlitas av domstolen eller åklagaren. Kostnaderna för centralmyndighetens översättningar har fram till belastat rättsväsendet. belastar kostnaden för de översättningar som görs av centralmyndigheten . Kostnaden för de översättningar som ombesörjs av den åklagare eller domstol som begär den rättsliga hjälpen liksom kostnaden för översätt- ning av återredovisade ärenden bör även i fortsättningen belasta rätts- väsendet. Endast då en ansökan om rättslig hjälp sker via centralmyndig- heten bör kostnaden belasta . Frågan om kostnaderna för översättningar behandlas även i avsnitt 16. 7.4 Generell hänvisning till och krav på att motsvarande åtgärd kan genomföras i ett svenskt förfarande Regeringens förslag: En generell hänvisning till materiella bestämmelser tas in i lagen. Bestämmelsen kompletteras med en regel att den begärda åtgärden får vidtas endast om mot- svarande åtgärd hade kunnat vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I anslutning till vissa av de svenska bestämmelserna om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål finns regler om vilka åtgärder som kan lämna bistånd med. I tvångsmedelslagen anges t.ex. att beslag får avse föremål eller skriftlig handling som finns i och att bestämmelserna i 27 kap. 2 och 3 §§ skall tillämpas. Enligt de sist nämnda bestämmelserna får t.ex. beslag inte läggas på vissa handlingar som innehas av en advokat, en läkare eller vissa andra yrkeskategorier som är undantagna för vittnesplikt. Enligt 3 § får brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag tas i beslag endast om det för brottet är föreskrivet fängelse eller däröver och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottagaren. För att husrannsakan skall få genomföras gäller, genom hänvisningen till 28 kap. 1 och 3 §§, samma förutsätt- ningar och villkor som vid en husrannsakan i en svensk förundersökning. Någon hänvisning till proportionalitetsprincipen i 27 kap. 1 § tredje stycket och 28 kap. 3a § finns dock troligen av förbi- seende inte. En sakligt sett rimligare ordning, som också är mer lättillgänglig, är att införa en reglering som innebär att , på begäran av en annan stat, skall kunna vidta en begärd åtgärd om åtgärden hade kunnat vidtas i ett svenskt förfarande. Regleringen bör utformas så att det framgår att lagen vilar på den filosofin att svenska åklagare och domstolar skall bistå sina utländska motsvarigheter med olika åtgärder under samma villkor och förutsättningar som motsvarande åtgärder kan genomföras i en svensk förundersökning eller rättegång varken mer eller mindre. Vid prövning- en av om åtgärden kan vidtas i skall gärningen bedömas enligt svensk rätt. En sådan reglering bör tas in i den nya lagen och ersätta de hänvisningar som finns t.ex. i tvångsmedelslagen till materiella bestämmelser. En sådan generell hänvisning till materiella bestämmelser bör tas in i en av lagens inledande paragrafer. För att ett krav på s.k. dubbel straffbarhet att gärningen motsvarar brott också enligt svensk lag inte generellt skall gälla vid alla slags åtgärder som kan vidtas enligt lagen bör bestämmelsen kombineras med en regel som klargör i vilka fall krav på dubbel straffbarhet inte ställs. Den frågan behandlas utförligt i avsnitt 7.6. Bestämmelsen måste också utformas med beaktande av att skall kunna bistå med olika åtgärder också när den aktuella saken i handläggs i administrativ ordning och att vissa av de åtgärder som aktualiseras är reglerade på annat håll än i . I avsnitt 7.5 föreslås att samma för- farande skall tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång. 7.5 Förfarandet Regeringens förslag: En generell regel införs om att ansökningar om rättslig hjälp skall behandlas skyndsamt. Om det begärs skall den ansökande statens förfaranderegler tillämpas när den begärda åtgärden vidtas, såvida inte förfarandet strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen. I övrigt skall den nya lagen innehålla en generell regel om förfarandet som innebär att samma förfarande skall tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i en svensk för- undersökning eller rättegång. Domstolen kan, om det är lämpligt, be- stämma att handläggningen helt eller delvis skall ske på ett främ- mande språk. En generell regel införs om att i de fall en åtgärd som har begärts av en annan stat riktas mot en misstänkt, tilltalad eller målsägande har hon eller han samma rätt till offentlig försvarare, målsägandebiträde eller stödperson som vid en svensk förundersökning eller rättegång. En generell regel införs som ger den som skall höras eller annars fullgöra något enligt lagen, en rätt att vägra om stöd finns för det i svensk lag eller i den ansökande statens lag. I den nya lagen införs bestämmelser om att ansökningar om rättslig hjälp som har tagits emot skall bekräftas om det begärs av den ansökande myndigheten och att den ansökande myndigheten skall underrättas om åtgärden inte kan vidtas inom den tidsfrist som anges i ansökan. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. När det gäller förfarandet efterfrågar en tydligare belysning av vilka förfaranden som bör vägras för att de strider mot grunderna för den svenska rättsordningen. tings- rätt ifrågasätter hur den föreslagna bestämmelsen förhåller sig till den ordre public-reglering som behandlas i avsnitt 7.14.2. anser att det kanske bör övervägas om ett uttryckligt skydd för den enskilde bör införas när den ansökande statens förfaranderegler tillämpas. Såvitt avser bestämmelsen om offentlig försvarare utgår Riksåklagaren ifrån att frågan om offentlig försvarare får bedömas utifrån straffskalan i den ansökande staten om den gärning som utredningen avser är straffri i . , särskilda avdelningen, anser att skyldig- heten att bekräfta mottagandet av en ansökan bör göras obligatorisk och inte vara beroende av en begäran från den ansökande myndigheten samt att rätten att vägra fullgöra något enligt denna lag under åberopande av utländsk rätt kan skapa tillämpningsproblem. Skälen för regeringens förslag: Den svenska lagstiftningen om rättslig hjälp i brottmål innebär i stor utsträckning att de förfaranderegler som gäller då en viss åtgärd vidtas i ett inhemskt mål skall tillämpas vid verkställande av en framställning från en annan stat om att en sådan åtgärd skall vidtas. I viss utsträckning kan dock en begäran från den andra staten efterkommas om att ett visst förfarande skall iakttas. I 8 § lag om bevisupptagning i finns t.ex. en bestämmelse om att, om den utländska domstolens framställning innehåller en begäran om ett visst förfarande, denna begäran skall efterkommas om det inte strider mot svensk lag. När det gäller framställningar enligt Haagkon- vention om bevisupptagning i utlandet i mål eller ärende av civil eller kommersiell natur skall enligt samma paragraf begäran efterkommas om det inte är oförenligt med svensk lag och det begärda förfarandet inte heller är omöjligt att tillämpa på grund av ordningen för bevisupptagning vid svensk domstol eller på grund av praktiska svårigheter. På samma sätt innehåller kungörelse om delgivning i en bestämmelse om att en begäran om att delgivning skall ske på annat sätt än enligt delgivningslagen (1970:428) skall efterkommas där så kan ske. En generell bestämmelse av liknande innebörd har arbetats fram i ett utkast till en EU konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Den går dock ett steg längre. Enligt texten som det har uppnåtts politisk enighet om mellan EU:s justitieministrar skall en begäran om att vissa formaliteter eller ett visst förfarande efterkommas såvida det inte strider mot grundläggande rättsliga principer i den anmodade staten. En liknande bestämmelse diskuteras i i anslutning till arbetet med ett andra tilläggsprotokoll till rättshjälpskonvention. Avtalet med innehåller (artikel 2.1) en generell bestämmelse liknande den som finns i ovan nämnda bevisupptagningslag. En bevisupptagning i främmande stat innebär ur den ansökande statens synvinkel att en del av processmaterialet tillförs målet genom utländska myndigheter och under en annan processordning än den som styr resten av förfarandet. Om bevisupptagningen kan genomföras på ett sätt som, så långt det är möjligt, stämmer överens med den ansökande statens rätts- ordning minskar typiskt sett de olägenheter som en bevisupptagning i en annan stat är förenad med. Ur den anmodade statens synvinkel är det naturligt att se bevisupptagningen som en del av det utländska förfar- andet. Ett praktiskt exempel är att den ansökande statens lagstiftning kräver att den som berörs av den begärda åtgärden måste beredas tillfälle att yttra sig innan åtgärden beslutas, t.ex. att vissa handlingar skall företes, för att den aktuella handlingen skall kunna åberopas som bevis i domstol i den ansökande staten. Ett annat exempel är att försvarare skall närvara vid förhör.