prop · GN0327 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt vad regeringen inhämtat i frågan synes antalet sådana särskilt förordnade tjänstemän som avses i 6 kap. 4 § vapenlagen numera vara ytterst begränsat, varför det eventuellt kan ifrågasättas om det finns behov av att ha kvar den personalkategorin i bestämmelsen. Mot den bakgrunden saknas det skäl att nu göra ändringar i den krets av personalkategorier som avses i 12 kap. 6 § vapenförordningen och som sålunda skall kunna ingripa enligt den föreslagna bestämmelsen i 6 kap. 4 a § vapenlagen. 15 Information till tillståndsmyndigheterna Regeringens förslag: Läkares anmälningsskyldighet utvidgas till att gälla även beträffande patienter inom den öppna psykiatriska vården. Någon bedömning av om patienten i fråga innehar skjutvapen skall inte göras. För anmälningsskyldighet krävs att patienten i fråga bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen. Anmälan behöver dock inte göras om det med hänsyn till omständigheterna står klart för läkaren att patienten inte innehar tillstånd för skjutvapen. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Någon ändring i fråga om bedömning av vapeninnehav föreslås inte. För anmälningsskyldighet inom den öppna psykiatriska vården skall krävas att patienten i fråga bedöms vara uppenbart olämplig att inneha skjutvapen. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte något att erinra mot förslaget. , Länsrätten i , , i , och tillstyrker förslaget. anser dock att det finns anledning att diskutera om inte uppenbarhetsrekvisitet kan utgå och menar, i likhet med , att det finns anledning att utreda frågan om anmälningsskyldighet för sociala myndigheter ytterligare. Även i anser att det finns skäl att gå längre och menar att läkare bör kontrollera vapeninnehav med berörd polismyndighet. Länsrätten i ifrågasätter effektiviteten av den föreslagna utvidgningen och anser att metoderna för rapportering bör utredas ytterligare. Länsrätten menar att det t.ex. borde vara möjligt att införa en mera rutinmässig rapportering från läkare till ett centralt vapenregister. , och uppmärksammar risken för att personer avstår från att söka sig till sjukvården på grund av anmälningsskyldigheten. anser att det finns skäl att överväga om inte en läkares anmälningsskyldighet skall omfatta även kroppsliga sjukdomstillstånd. Skälen för regeringens förslag Information från läkare En förutsättning för att tillståndsmyndigheterna skall kunna göra en korrekt bedömning vid prövningen av ett tillståndsärende är att den erhåller erforderlig information om sökanden/tillståndsinnehavaren. En fråga som aktualiserats är hur man effektivt skall kunna förhindra att personer som på grund av viss psykisk störning är olämpliga att inneha skjutvapen trots detta har vapentillstånd. Allvarliga händelser, vid vilka människor har hotats, kommit till skada eller t.o.m. dödats, har i vissa fall haft sin grund i en psykisk störning hos gärningsmannen. Enligt är de flesta av psykiatrins patienter inte mer våldsbenägna än normalbefolkningen. Det finns dock patientgrupper bland psykossjuka, främst patienter med schizofreni och paranoida vanföreställningssyndrom, som har en betydligt förhöjd frekvens av våld och aggression. Sådana personer bör naturligtvis inte ha tillstånd att inneha skjutvapen. Som vi tidigare påpekat är det svårt att närmare uttala sig om omfattningen av problemet. Man skall vidare ha klart för sig att det inte är möjligt att skapa ett system som helt utesluter risken för att personer som på grund av psykisk störning är olämpliga att inneha skjutvapen trots detta har vapentillstånd, bl.a. då inte alla personer med psykisk störning söker medicinsk hjälp för sina problem. Ambitionen bör enligt regeringens mening vara att utforma tillståndssystemet så att risken för att sådana personer innehar skjutvapen hålls på en så låg nivå som möjligt, varvid hänsyn måste tas också till integritetsaspekten. I detta sammanhang kan erinras om att det vid prövningen av ett tillståndsärende regelmässigt görs en kontroll av om den sökande förekommer i belastningsregistret. Om den psykiska störningen lett till att den sökande begått brott torde detta framgå av registret. Härutöver skall tillståndsmyndigheten göra en allmän bedömning av den sökandes lämplighet i olika avseenden. Kontroll i samband med att tillstånd söks är dock inte tillräckligt eftersom en psykisk störning kan uppkomma även därefter. Beträffande möjligheten till efterföljande kontroll gäller att om den som är intagen på sjukvårdsinrättning för vård av en psykisk störning innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen och det kan antas att den intagne inte bör inneha ett sådant vapen, skall den läkare som är ansvarig för vården anmäla förhållandet till polismyndigheten i den ort där patienten är folkbokförd. Närmare föreskrifter om anmälan meddelas av (6 kap. 6 § vapenlagen och 13 kap. 2 § vapenförordningen). Patienter inom öppenvården berörs inte, varför information rörande dessa inte når tillståndsmyndigheterna. Av den enkätundersökning som utredningen gjort framgår att många registerenheter anser att läkare inte fullgör sin anmälningsskyldighet i önskvärd utsträckning. Även ett par remissinstanser menar att systemet med anmälningsskyldighet är ineffektivt. Vad detta eventuellt skulle kunna bero på är svårt att säga. En orsak skulle kunna vara att bestämmelserna i dess nuvarande utformning är svåra att tillämpa. Regeringen tänker då särskilt på bedömningen av om patienten i fråga innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen , vilket i många fall torde vara utomordentligt svårt att avgöra. Detta påtalas också av . Bestämmelserna om anmälningsskyldighet skulle antagligen bli betydligt enklare att tillämpa om den bedömningen inte behövde göras, vilket i sin tur sannolikt skulle leda till att systemet med anmälningsskyldighet skulle bli effektivare och mer tillförlitligt. Regeringen anser därför att bestämmelserna om anmälningsskyldighet bör ändras så att rapportering skall ske i samtliga fall. Skulle det för en läkare i det enskilda fallet framstå som klart att patienten i fråga inte innehar tillstånd för skjutvapen bör läkaren dock kunna avstå från att göra anmälan. Ett sådant fall kan vara att det med hänsyn till patientens sjukdomshistoria helt kan uteslutas att han eller hon har beviljats tillstånd till innehav av skjutvapen eller att läkaren känner patienten i fråga så väl att läkaren helt säkert kan säga att denne inte har tillstånd att inneha sådana vapen. Det bör betonas att detta avser endast uppenbara fall och att det normalt alltså inte skall göras någon prövning av om patienten i fråga har tillstånd att inneha skjutvapen eller inte. Enligt rådande målsättning inom psykiatrin skall personer med psykiska störningar i största möjliga mån integreras i samhället. Detta har lett till att färre sådana personer än tidigare är intagna på sjukhus för behandling. Många av dessa får i stället vård inom den öppna psykiatriska vården och kan alltså inte bli föremål för anmälan enligt gällande bestämmelser. Regeringen anser att det är viktigt att tillståndmyndigheterna kan få information även om dessa patienter. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att anmälningsskyldighet bör finnas även inom öppenvården. Som framgått innebär regeringens förslag att det inte skall göras någon prövning av om patienten i fråga kan tänkas inneha skjutvapen eller inte. Detta medför att patienter som inte innehar skjutvapen kommer att omfattas av anmälningsskyldigheten i betydligt högre utsträckning än tidigare, något som skulle kunna ifrågasättas från integritetssynpunkt. Utredningen har föreslagit att det för anmälningsskyldighet inom den öppna vården skall krävas att patienten i fråga är uppenbart olämplig att inneha skjutvapen. Med anledning av den ytterligare utvidgning som regeringens föreslag innebär, och för att inte göra större inskränkningar av den personliga integriteten än vad som kan anses absolut nödvändigt, föreslog regeringen i lagrådsremissen att ett sådant uppenbarhetsrekvisit skulle gälla även inom den slutna psykiatriska vården. Som ytterligare skäl för en sådan ordning anförde regeringen effektivitetsskäl och pekade på att det kan förutses att anmälningsskyldigheten kommer att fullgöras mer konsekvent om en begränsning sker till de mer klara fallen. Att anmälningsskyldigheten begränsas till att omfatta endast sådana fall innebär också att patientens relation till sin läkare inte behöver äventyras i onödan. Vidare får ett system med anmälningsskyldighet naturligtvis inte leda till att människor som egentligen skulle behöva läkarhjälp inte söker sådan av rädsla för att då äventyra sitt vapentillstånd, vilket i lagrådsremissen också anfördes som skäl för att göra en viss avgränsning. Lagrådet har emellertid anfört att det skulle innebära en påtaglig försvagning av anmälningsskyldigheten för den slutna psykiatriska vården om samma avgränsning av anmälningsskyldigheten gällde för såväl den slutna som den öppna psykiatriska vården, dvs. att det uppställdes ett krav på uppenbarhet även inom den slutna vården. Detta skulle enligt Lagrådet leda till en mycket kraftig begränsning av de fall där anmälan kan komma i fråga. Regeringen anser att de skäl som i lagrådsremissen anfördes till stöd för att begränsa anmälningsskyldigheten till de klara fallen har avsevärd tyngd. Regeringen vill härvid betona att ett viktigt skäl för detta varit att skapa ett system där anmälan verkligen sker i de fall det är motiverat. Regeringen har dock förståelse för Lagrådets synpunkter och det är naturligtvis angeläget att förslaget inte framstår såsom innebärande en försvagning av anmälningsskyldigheten inom den slutna vården. gäller att det för anmälningsskyldighet krävs att det kan antas att patienten i fråga inte bör inneha skjutvapen. Att för anmälningsskyldighet uppställa ett krav på att patienten i fråga bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen innebär således redan det en klarare avgränsning i förhållande till vad som gäller. En sålunda utformad bestämmelse bör bli enklare att tillämpa än den nuvarande och torde också underlätta för tillståndsmyndigheterna som har att lägga läkarens bedömning till grund för en prövning av tillståndsfrågan. Enligt regeringens bedömning framstår det mot den bakgrunden som en rimlig avgränsning att det för anmälningsskyldighet uppställs ett krav på att patienten i fråga bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen. Enligt regeringens uppfattning bör samma rekvisit gälla för anmälningsskyldighet inom den öppna som inom den slutna psykiatriska vården. Regeringen föreslår därför att det för anmälningsskyldighet inom såväl den slutna som inom den öppna psykiatriska vården skall krävas att patienten i fråga bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen. Bedömningen av om patienten i fråga är olämplig att inneha skjutvapen eller inte bör ske av en läkare med specialistkompetens i psykiatri. Sammanfattningsvis anser regeringen att en läkare alltid skall vara skyldig att anmäla en patient som på grund av psykisk störning bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen. Undantag görs för det fallet att det med hänsyn till omständigheterna står klart för läkaren att patienten inte innehar tillstånd för skjutvapen. Om det hos tillståndsmyndigheten visar sig att personen i fråga inte innehar skjutvapen bör myndigheten makulera uppgiften. Med de föreslagna ändringarna skapas enligt regeringens bedömning sannolikt bättre förutsättningar för att förhindra att personer som på grund av psykisk störning inte bör inneha skjutvapen trots detta har tillstånd att inneha sådana vapen. Nuvarande bestämmelser avser endast personer som på grund av psykisk störning inte är lämpliga att inneha skjutvapen. Som påpekar förekommer det även att en person på grund av omständigheter av fysisk natur, som exempelvis synnedsättning, är olämplig att bruka skjutvapen. Regeringen är dock inte beredd att föreslå en utvidgning av anmälningsskyldigheten till att omfatta även sådana omständigheter. Information från andra myndigheter De väsentliga källorna till information om omständigheter som bör medföra ett ifrågasättande av en persons vapentillstånd är enligt regeringens bedömning polismyndigheterna själva, genom registrering av omhändertagna och brottsmisstänkta personer, samt läkare som kommer i kontakt med personer med psykiska störningar. Det finns emellertid även andra informationskällor som kan vara av intresse i sammanhanget. Några remissinstanser har aktualiserat frågan om anmälningsskyldighet för sociala myndigheter och menar att frågan bör utredas ytterligare. I körkortslagstiftningen finns det bestämmelser enligt vilka vid handläggningen av en ansökan om körkortstillstånd eller förhandsbesked kan begära in yttrande av bl.a. socialnämnd. Ett sådant yttrande skall innehålla en redogörelse för de omständigheter som har betydelse för att bedöma sökandens lämplighet som innehavare av körkort eller traktorkort. En omständighet som lagstiftaren särskilt haft för ögonen är misskötsamhet i nykterhetshänseende som ju är ett mycket allvarligt problem för trafiksäkerheten. påpekar i sitt remissvar att uppgifter som inhämtas inom ramen för den verksamhet som bedrivs med stöd av socialtjänstlagen i väsentliga hänseenden ger en annan kännedom om den enskilde än vad som är fallet inom den psykiatriska vården. Regeringen kan instämma i detta i och för sig. När det gäller störningar av psykisk natur, till vilka regeringen alltså valt att begränsa anmälningsskyldigheten, framstår det emellertid som mer motiverat att ålägga en undersökande läkare med särskilda kunskaper om psykiska störningar en sådan anmälningsskyldighet än personal inom . Regeringen är mot den bakgrunden inte beredd att införa en anmälningsskyldighet för de sociala myndigheterna. Vi avser emellertid att följa utfallet av den föreslagna reformen och om det behövs återkomma med förslag till vidgad anmälningsplikt. Rapporteringsrutiner Information om sådana omständigheter som kan medföra ett ifrågasättande av en persons vapeninnehav finns ofta hos polismyndigheterna, men på andra enheter eller andra polismyndigheter än den lokala tillståndsenheten. Det finns inga enhetliga regler för hur sådan information skall nå de olika tillståndsenheterna. över rapporteringsrutinerna utarbetas inom varje myndighet för sig. Regeringen vill i detta sammanhang betona vikten av att frågan om rapporteringsrutinerna noga övervägs eftersom dessa är av väsentlig betydelse när det gäller att förhindra missbruk av skjutvapen. 16 Påföljd vid brott m.m. Regeringens bedömning: Behov av att ytterligare skärpa straffskalorna för brott mot vapenlagen föreligger inte. De allmänna förvaringsbestämmelserna bör inte straffsanktioneras. Regeringens förslag: Straffansvar införs för den som överlämnar ett skjutvapen för förvaring hos någon annan i strid mot bestämmelserna om tillstånd i 5 kap. 3 § vapenlagen. Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. De allmänna förvaringsbestämmelserna straffsanktioneras. Bestämmelserna om straffansvar för den som bedriver handel med skjutvapen utan tillstånd tas in i paragrafen om ansvar för vapenbrott. En särskild straffbestämmelse införs enligt vilken den som i näringsverksamhet utan tillstånd tar emot skjutvapen för reparation m.m. eller lämnar ut skjutvapen för sådan åtgärd till någon som inte har rätt att ta emot vapnet, döms till böter eller fängelse . Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som uttalar sig i frågan delar bedömningen att ytterligare straffskärpning inte bör ske. Vapenhistoriska Sällskap anser dock att straffet för olovligt innehav av skjutvapen bör skärpas. Även i anser att det finns skäl att överväga en straffskärpning. Riksåklagaren, i , i och Försvarsmakten tillstyrker förslaget att straffsanktionera de allmänna förvaringsbestämmelserna. Hovrätten över och , Kammarrätten i , och avstyrker förslaget. är tveksamt till detsamma. Hovrätten över och och anför bl.a. att en kriminalisering skulle kunna verka hämmande på benägenheten att anmäla vapenstöld. Kammarrätten i anser att tillståndsmyndigheten i stället bör ges befogenhet att förelägga en tillståndshavare att styrka att meddelade förvaringsföreskrifter följs vid påföljd att tillståndet annars återkallas. Skälen för regeringens bedömning och förslag Frågan om ytterligare straffskärpningar Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst (9 kap. 1 § första stycket vapenlagen). Straffskalan ändrades från fängelse i högst till genom en lagändring 1971. I samband med att grovt brott infördes ändrades straffmaximum för brott av normalgraden, som en följd härav, till fängelse i högst . Om brott enligt 9 kap. 1 § första stycket vapenlagen är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst och högst . Den nuvarande straffskalan för grovt brott infördes . Om gärning, som nämns i 9 kap. 1 § första stycket vapenlagen, har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse . Regeringen delar utredningens bedömning att förändringen av straffskalan i skärpande riktning beträffande vapenbrott har haft en stark inverkan på domstolarnas syn på straffvärdet. Vapenbrottets karaktär av artbrott synes ha förstärkts, vilket haft till följd att det numera krävs mycket starka skäl huvudsakligen av personlig natur för att någon annan påföljd än fängelse skall komma i fråga. Det har ifrågasatts om straffskalan skulle behöva skärpas ytterligare, t.ex. med ett straffmaximum på fängelse . I likhet med utredningen anser emellertid regeringen att det inte föreligger något reellt behov av detta. Det kan också konstateras att straffskalan för vapenbrott i övriga nordiska länder inte sträcker sig längre än fängelse. Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte finns behov av ytterligare straffskärpningar för brott mot vapenlagen. Straffsanktionering av förvaringsbestämmelserna Frågan om att straffsanktionera de allmänna förvaringsbestämmelserna har varit föremål för diskussion . vapenutredning lade fram ett förslag om detta, vilket dock inte ledde till lagstiftning. I det lagstiftningsärendet (prop. 1990/91:130, bet. 1990/91:JuU33, rskr. 1990/91:300) konstaterade regeringen bl.a. att det för en kriminalisering bör krävas att en sådan kan antas få en brottsavhållande betydelse. Regeringen redogjorde vidare för de sanktionsformer som redan fanns, såsom återkallelse av tillstånd och skadeståndsskyldidghet i vissa fall, och menade att det inte framstod som sannolikt att en kriminalisering skulle få någon självständig brottsavhållande betydelse. Antalet förkomna eller tillgripna skjutvapen är, trots skärpningarna av förvaringsbestämmelserna , enligt regeringens uppfattning alltjämt oroväckande högt. Vapeninnehavarnas förvaringsmetoder tycks dock ha förbättrats avsevärt efter de senaste årens fokusering på vikten av en god förvaring. Majoriteten torde således förvara sina skjutvapen på ett föredömligt sätt. förekommer det dock att vapeninnehavare uppenbart nonchalerar de bestämmelser som finns, vilket inte sällan resulterar i att skjutvapen hamnar på avvägar. Tydligen är alltså inte de nuvarande bestämmelserna om återkallelse av tillstånd m.m. tillräckliga för att alla vapeninnehavare skall inse hur viktigt det är att vapnen förvaras på ett tillfredsställande sätt. Frågan är dock om en kriminalisering är den rätta vägen att gå. Som regeringen uttalat i andra sammanhang bör kriminalisering som metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället användas med försiktighet. Innan man beslutar att kriminalisera ett visst handlande bör man vidare undersöka om det finns andra medel för att motverka detsamma. I avsnitt 9.4 föreslår vi att tillståndsmyndigheten skall få en generell möjlighet att kontrollera att förvaringsbestämmelserna följs. Vetskapen om detta, och därmed vetskapen om risken för att tillståndet återkallas om förvaringen i samband med en inspektion konstateras vara bristfällig, torde leda till att förvaringsbestämmelserna efterlevs i än högre utsträckning än vad som är fallet . Mot den bakgrunden framstår en kriminalisering av förvaringsbestämmelserna som mindre angelägen. Ett ytterligare skäl mot att kriminalisera överträdelser av förvaringsbestämmelserna, och som bl.a. Hovrätten över och och pekar på, är att det kan leda till att minska benägenheten att anmäla vapenstöld, vilket vore ytterst olyckligt. Skärpningen av de allmänna förvaringsbestämmelserna innebär visserligen att de flesta av dem som meddelats en särskild förvaringsföreskrift och sålunda kan straffas för brott mot föreskriften även fortsättningsvis är skyldiga att upprätthålla samma slags förvaring som de gör , dock utan att riskera något straff för det fall bestämmelserna inte följs. Detta förhållande bör enligt regeringens mening emellertid inte tillåtas vara avgörande för frågan om en kriminalisering. Av dessa skäl anser regeringen att de allmänna förvaringsbestämmelserna inte bör straffsanktioneras. Andra brott mot vapenlagen I avsnitt 11 har regeringen föreslagit att det skall krävas tillstånd i stället för godkännande av polismyndighet för att ta emot skjutvapen för reparation m.m. Den som utan tillstånd tar emot ett vapen för en sådan åtgärd kan redan enligt gällande bestämmelser straffas för olaga vapeninnehav, för såvitt han inte på annan grund har rätt att inneha vapnet i fråga. Regeringen anser därför att det inte behövs någon särskild straffbestämmelse på området. Enligt 9 kap. 1 § vapenlagen är det straffbelagt att bl.a. överlåta och låna ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet. I lagrådsremissen föreslog regeringen att det skulle göras ett tillägg till den bestämmelsen enligt vilket även den som annars överlämnar ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms för vapenbrott. Syftet med förslaget var bl.a. att täcka in det fallet att någon överlämnar ett skjutvapen för reparation m.m. till någon som inte har tillstånd för detta. Även det fallet att någon lämnar över ett vapen för förvaring hos någon som saknar rätt att förvara vapnet i fråga var avsett att kunna falla under bestämmelsen. Lagrådet har beträffande detta anfört att den föreslagna lydelsen i 9 kap. 1 § medför vissa svårigheter när det gäller överlämnande för förvaring, eftersom tillstånd till förvaring inte medför rätt för mottagaren att inneha vapnet och förutsätter inte heller någon sådan rätt. Enligt Lagrådet synes det därför behövligt med en komplettering av straffbestämmelsen med avseende på överlämnande för förvaring. Detsamma gäller enligt Lagrådet i fråga om ansvar för den som i strid med 5 kap. 3 § tar emot och förvarar ett vapen. Regeringen instämmer i Lagrådets bedömning att det i lagrådsremissen föreslagna tillägget i 9 kap. 1 § kan skapa svårigheter vid tolkningen. Tillägget bör därför utgå. Frågan är då om det mot bakgrund av vad Lagrådet anfört finns anledning att göra några andra kompletteringar av straffbestämmelserna med anledning av att krav på tillstånd för förvaring hos annan har införts. Enligt regeringens mening framstår det som rimligt att införa straffansvar för den som lämnar över ett skjutvapen för förvaring hos någon annan utan att erforderligt tillstånd finns. Ett sådant förfarande medför bl.a. att polisen inte har kontroll över var vapnet i fråga befinner sig. Ett tillägg som straffbelägger ett sådant förfarande bör därför göras i 9 kap. 2 §. Som Lagrådet antytt föreslås inte något straffansvar för den som utan att erforderligt tillstånd meddelats tar emot skjutvapen för förvaring. Det är emellertid enligt regeringens mening tillräckligt att innehavaren träffas av straffansvar enligt vad som sagts samt att den som förvarar vapnet kan straffas enligt 9 kap. 2 § b om han eller hon bryter mot förbudet att bruka vapnet.