prop · GN0376 · 2000-01-01 00:00:00 — Lagrådet har påpekat att registret bör vara offentligt enligt tryckfrihetsförordningens regler om allmänna handlingar även om det skulle komma att föras av ett privaträttsligt organ. Om driften av registret överlåts till ett privaträttsligt organ har regeringen för avsikt att föreslå att organet och dess registerverksamhet skall anges i den bilaga som avses i 1 kap. 8 § andra stycket sekretesslagen (1980:100). Personuppgiftslagen (1998:204) skall tillämpas på registret. Personuppgifter får sålunda samlas in endast för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och får sedan inte behandlas för något ändamål som inte är förenligt med det ursprungliga. Behandling av personuppgifter för historiska, vetenskapliga eller statistiska ändamål skall dock aldrig anses som oförenliga med de ursprungliga ändamålen. De personuppgifter som behandlas skall vara adekvata och relevanta i förhållande till ändamålet. Fler uppgifter än som är nödvändiga med hänsyn till ändamålet får inte behandlas. Känsliga personuppgifter får bara behandlas under vissa angivna förutsättningar. De personuppgifter som behandlas skall vara riktiga och aktuella. Alla rimliga åtgärder skall vidtas för att rätta, blockera eller utplåna felaktiga eller ofullständiga uppgifter. Personuppgifter skall inte heller bevaras än som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. För historiska, vetenskapliga eller statistiska ändamål får dock person- uppgifter bevaras . Det skall vara varje ägares skyldighet att vid förvärv av en hund anmäla sitt ägarskap till registret. Det bör även vara möjligt för en ägare som sålt sin hund att få sitt ägarskap avregistrerat. Ägaren bör även anmäla om hunden dött. Hundägarna skall betala en avgift för registreringen. Det är fråga om en engångsavgift som skall gå till täckande av kostnaderna för registre- ringen och för den utrustning som krävs för att avläsa märkta hundars identitetsnummer. Närmare föreskrifter om märkningen, registreringen, registret och avgifterna bör meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. 4.3 Hundar som inte är märkta får tas om hand Regeringens förslag: Hundar som påträffas utan märkning eller som inte har en ägare registrerad får omhändertas av polismyndigheten om hunden utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl. Om ägaren inte låter märka hunden och anmäler sitt ägarskap till det centrala registret får polismyndigheten besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller avlivas. Om det finns särskilda skäl skall polismyndigheten avvakta med en sådan åtgärd. Ägaren skall betala kostnaderna för omhändertagandet. Departementspromemorians förslag: får om- händerta omärkta eller oregistrerade hundar. skall försöka fastställa vem som är ägare av hunden och underrätta denne om omhändertagandet. efter omhändertagandet eller efter det att en ägare underrättats om omhändertagandet skall hundens ägare låta märka hunden och anmäla sitt ägarskap till det centrala registret. I annat fall skall hunden anses sakna ägare och polismyndigheten får besluta vad som skall ske med hunden. Enligt en särskild regel skall ägaren inte få förfoga över en omhändertagen hund. En ägare som inte betalat kostnaderna har inte rätt att få tillbaka hunden. Remissinstanserna: De synpunkter som framförts angående polis- myndighetens rätt att omhänderta omärkta hundar eller hundar som inte har en ägare registrerad gäller bl.a. hur en hund skall vara omhändertagen. Några remissinstanser efterlyser ett förtydligande om hur en omhändertagen hund skall märkas om ägaren inte förfogar över den. Hovrätten för Nedre och Kammarrätten i anser att det av lagtexten bör framgå vilka valmöjligheter polismyndigheten har när beslut skall fattas om vad som skall ske med en hund. Några remissinstanser anser att tidsfristen är för kort. anser att omhändertagande av hundar på den grunden att de inte är märkta på föreskrivet sätt och därav föranledda åtgärder mot hundägare inte kan anses vara en polisiär uppgift. Enligt är bestämmelsen om att en ägare förlorar rätten till sin hund vid bristande betalning alltför långtgående. Skälen för regeringens förslag: Det kan vara förenat med stora svårigheter att fastställa vem som är ägare till en hund som kan miss- tänkas vara farlig för människor eller andra djur. Vidare finns det skäl att anta att vissa hundägare inte vill låta märka och registrera sin hund. Det förekommer i vissa hundägarkretsar önskemål om att förvärva eller inneha hundar som inte är kända för myndigheter eller organisationer. I regel är det då fråga om hundar som används i kriminell verksamhet eller på annat otillbörligt sätt. Behovet av att få kännedom om och kontroll över dessa hundar är så stort att det bör finnas ett verksamt instrument som gör det möjligt för staten att ingripa och tvinga fram en märkning och registrering. I dessa fall torde ett vitesföreläggande inte vara tillräckligt. bör därför ges en möjlighet att ingripa och omhänderta en omärkt eller en oregistrerad hund. Denna möjlighet bör i första hand få utnyttjas i de fall polismyndigheten bedömer att hunden utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur. Det är i dessa fall särskilt angeläget med märkning och registrering för att en viss hund skall kunna knytas till en bestämd ägare. Det kan dock finnas också andra skäl för polisen att vilja få vissa hundar märkta och registrerade och där det därför bör finnas möjligheter att omhänderta hunden. Det kan vara fråga om hundar som ännu inte visat sig vara farliga trots att de är av en härstamning som typiskt sett kan leda till farlighet eller hundar som polisen annars bedömer att de måste få kontroll över. Det bör i detta sammanhang betonas att den föreslagna lagen inte ålägger polismyndigheten någon skyldighet att omhänderta en hund. möjlighet att omhänderta en omärkt hund bör utnyttjas när polisen bedömer detta vara nödvändigt för att förebygga brott eller det finns andra polisiära skäl för ett ingripande. Polisen kan på detta sätt tvinga fram en märkning och registrering som kan förutsättas underlätta polisens arbete med att upprätthålla ordning och säkerhet. Ägaren har ensam ansvaret för sin hund. Mot den bakgrunden får det förutsättas att varje ansvarstagande hundägare vid förlust av sin hund anmäler detta till närmaste polismyndighet. Någon allmän skyldighet att efterforska ägaren till en omhändertagen hund såsom föreslagits i departementspromemorian bör därför inte åläggas polismyndigheten. Med beaktande sålunda av ägarens ansvar och intresset av att hunden inte blir kvar i polisens vård bör tidsfristen för ägaren att ombesörja märkning och registrering sättas relativt snävt. en hund är omhändertagen har ägaren inte rätt att faktiskt förfoga över hunden. Någon särskild regel som inskränker ägarens förfoganderätt kan inte anses nödvändig. När hunden är omhändertagen kan följaktligen praktiska svårigheter uppstå när hundägaren vill låta märka sin hund. Polisen kan dock ge ägaren tillstånd att ta med hunden till veterinär eller annan behörig person för att märka den. Om polisen inte medger en sådan ordning får ägaren ombesörja att märkningen sker vid det hundstall där hunden är placerad . Polisen kan även på ägarens begäran ge tillstånd till personalen vid hundstallet att ombesörja märkningen. Om ägaren inte efter omhändertagandet låter märka sin hund och anmäler ägarskapet till det centrala registret får polis- myndigheten besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller avlivas. Innan ett beslut om avlivning fattas skall en veterinär undersöka hunden och yttra sig i frågan. Detta krav kan dock efterges om hunden bedöms vara i så dåligt skick att den bör avlivas . För att omhändertagandet skall fylla sitt syfte bör hunden märkas och ägaren ansöka om registrering innan polismyndigheten kan lämna ut hunden. Som nämnts i avsnitt 4.1 bör det i anledning av Lagrådets yttrande införas en möjlighet för polismyndigheten att, om det finns särskilda skäl, dispensera från regeln att märkning och registrering skall ske . Det bör föreskrivas att hundägaren skall betala de kostnader som ett omhändertagande medför. Med hänsyn till Lagrådets allmänna syn- punkter om proportionalitet avstår regeringen dock från att föreslå att ägaren inte skall ha rätt att få tillbaka sin hund om inte kostnaderna betalas . Lagrådet har påpekat att polismyndighetens irreparabla beslut om försäljning, bortskänkande eller avlivning inte bör få verkställas så länge tiden för överklagande av beslutet löper och något överklagande inte skett. Regeringen anser emellertid att en sådan ordning där det i många fall inte kommer att finnas en ägare att delge beslutet med kan innebära att hundar kommer att vara omhändertagna och placerade i hundstall. Detta kan komma att bli mycket kostsamt och är inte heller tillfredsställande från djurskyddssynpunkt. Det får därtill förutsättas att polismyndigheten avvaktar vidare åtgärder för det fall det finns fog för att anta att myndighetens beslut kommer att överklagas. Regeringen finner sammantaget att övervägande skäl talar emot Lagrådets förslag. har hävdat att åtgärder i anledning av ett omhändertagande inte kan anses vara en polisiär uppgift. Polisen har emellertid uppgifter enligt annan lagstiftning som innebär att polisen omhändertar hundar. Det finns inte någon annan myndighet som har den upparbetade organisation som behövs för att föreslagen lagstift- ning skall kunna fungera i praktiken. Regeringen anser därför att omhändertagande enligt denna lag och därav föranledda uppgifter bör utföras av polismyndigheten. Det kan uppstå situationer när polismyndigheten finner det lämpligare att förelägga hundägaren att ombesörja märkning och registrering. Detta kan antas förekomma när polisen gör den be- dömningen att föreläggandet kommer att efterföljas. Lagrådet har påpekat att det bör undvikas att ett föreläggande med viteshot gäller mot hundägaren som hunden är omhändertagen. Enligt lagtexten får polismyndigheten meddela de förelägganden som behövs för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efter- levas. Om hunden är omhändertagen i syfte att åstadkomma märkning finns inget behov av att också förelägga ägaren vid viteshot att fullgöra vad som krävs enligt lagen. Omhändertagandet får anses utgöra ett tillräckligt påtryckningsmedel i sig. Regeringen anser att detta redan framgår av lagtexten och avstår därför från att i detta avseende följa Lagrådets förslag. 4.4 Straffbestämmelser Regeringens bedömning: Överträdelser av lagen bör inte vara straffsanktionerade. Departementspromemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: De remissinstanser som särskilt yttrat sig i denna del har inte haft någon erinran mot bedömningen. Kammarrätten i saknar dock ett straffsanktionerat förbud mot att nyttja en annan hunds identitet och anser att någon form av avgift bör införas för de hundägare som inte följer lagen. Skälen för regeringens bedömning: Det är självfallet viktigt att lagens bestämmelser följs. Det kan emellertid ifrågasättas om över- trädelser av lagen skall beläggas med straff. har anslutit sig till regeringens bedömning att kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället bör användas med försiktighet (prop. 1994/95:23, bet. 1994/95:JuU2, rskr. 1994/95:40). Överträdelser av den föreslagna lagens bestämmelser kan mot den bakgrunden inte anses vara av den arten som motiverar en kriminali- sering, särskilt med beaktande av polismyndighetens möjligheter att omhänderta och i samband därmed sälja eller avliva en omärkt eller oregistrerad hund. har därtill möjlighet att utfärda de förelägganden som behövs för att förmå en hundägare att fullgöra sina skyldigheter enligt lagen. Föreläggandena får förenas med vite. Regeringen anser inte heller att någon straffavgift bör införas. En ordning med krav på obligatorisk märkning och registrering kommer att innebära vissa merkostnader för hundägarna. Ett mikrochips kostar . Till detta kommer kostnaden för injicering av chipset. Injiceringen kan utföras av såväl veterinär som annan för ändamålet utbildad person. Tatuering är ett ingrepp som ibland måste utföras av en veterinär eftersom vissa, framför allt äldre, hundar behöver behandlas med lugnande medel eller sövas inför ingreppet. Den totala kostnaden för att märka en hund med någon av dessa metoder kan beräknas komma att uppgå till beroende på hundens ålder och storlek. Att registrera sin hund hos kostar . Det kan bli fråga om ungefär samma kostnad vid en registrering enligt förslaget om ansvaret för driften överlåts på . Emellertid bör även utrustningen för avläsning av märkningen finansieras med avgifter, varför avgiften kan komma att öka något. Polismyndigheternas kostnader för omhändertaganden är svårare att förutse eftersom förslaget innebär att polismyndigheten ensidigt avgör om ett omhändertagande skall ske. Förekomsten av farliga hundar är visserligen utbredd, i hela landet kan antalet s.k. kamphundar uppskattas till minst 2 000. Mörkertalet är dock stort. Det är självfallet svårt att bedöma hur många av dessa hundar som det kan bli aktuellt för polisen att ta om hand. Det kan emellertid förutsättas att det bara är ett mindre antal hundar som mer akut kan misstänkas utgöra en fara för samhället. Det är naturligt att polisens insatser i första hand kommer att inriktas mot dessa hundar. Enligt beräkningar av uppgår kostnaden för sju dagars uppstallning i hundstall, transport och veterinärbesiktning till i genomsnitt . Vid en förlängning av uppstallningstiden tillkommer en kostnad om . Sannolikt finns inte utrustning för avläsning av mikrochips tillgänglig på alla polisstationer. Sådan utrustning kommer därför att behöva införskaffas. En scanner kostar och enligt beräkningar kommer det att finnas behov av 250 scannrar. Lagförslaget kommer, främst initialt, sannolikt att medföra vissa merkostnader för polismyndigheten. Undantagsvis kommer det inte att vara möjligt för polismyndigheten att få betalt av en hundägare för omhändertagandekostnaderna. Så kan bli fallet om det inte ens via kronofogdemyndigheten går att driva in en fordran på sådana kostnader. Å andra sidan kan kostnaderna för omhändertaganden enligt annan lagstiftning komma att minska när en ägare snabbare och enklare kan hittas och hållandetiderna därmed förkortas. Regeringen kommer i årets budgetproposition att återkomma till frågan om den anslagstekniska lösningen för verksamheten. Det finns inte anledning att anta annat än att lagens krav på märkning och registrering kommer att uppfyllas av ansvarstagande hundägare. Därtill kommer att den påföljd som föreslås, att en hund skall kunna omhändertas av polisen, kan förutsättas få effekt utan att rättsväsendet i övrigt behöver belastas. Antalet fall av överklaganden måste förväntas bli litet. Regeringen bedömer därför att lagen inte i någon nämnvärd omfattning kommer att leda till en ökning av antalet mål i allmän förvaltningsdomstol. 5 Författningskommentarer Märkning och registrering 1 § Bestämmelsen innebär att det införs ett krav på att alla hundar i landet skall vara märkta så att de kan identifieras. Genom märkningen ges varje hund ett unikt identitetsnummer som gör att den kan härledas till en ägare. Märkningen skall vara bestående, dvs. den skall inte gå att avlägsna på ett enkelt sätt. En bricka på ett halsband är således inte att anse som en bestående märkning. Märkningsmetoder som kan godtas är t.ex. mikrochips eller tatuering. För att kunna läsa av ett mikrochips krävs en särskild avläsningsutrustning, en s.k. scanner. 2 § Av paragrafen framgår att alla hundägare skall låta registrera sig som ägare i ett för landet centralt register. I registret skall sålunda varje identitetsmärkt hund antecknas tillsammans med uppgift om bl.a. vem som är dess ägare. Inledningsvis gäller bestämmelsen alla hundägare. Överlåts driften av registret till en myndighet eller en organisation som redan har ett upparbetat register behöver emellertid de hundägare som redan är registrerade i det registret inte registrera sig på nytt. Efter den inledande registreringen gäller registreringsskyldigheten vid varje för- värv av en hund. För att registret så långt möjligt skall innehålla aktuella uppgifter bör ägaren även anmäla om hunden dött. Andra stycket föreskriver att hundägaren skall betala en avgift för registreringen och nödvändig avläsningsutrustning för kontroll av märk- ning. Registeråtkomsten är beroende av det identitetsnummer som mikrochipset innehåller och det krävs en särskild utrustning, en s.k. scanner, för att läsa av ett mikrochips. Eftersom avläsningsutrustning är ett nödvändigt redskap för åtkomst av den information som registret innehåller bör även denna utrustning finansieras med registrerings- avgiften. 3 § Paragrafen kommenteras i den allmänna motiveringen. Registerändamål 4 § Paragrafens första stycke anger att registrets ändamål är att fastställa ägarskapet till en hund. Andra stycket tillförsäkrar myndigheterna direkt åtkomst till registret för det fall registret kommer att föras av annan än statlig myndighet. kan ha behov av att kontrollera vem som är ägare till en hund som någon har för avsikt att föra ut ur eller in i landet. , och de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet behöver åtkomst till registret främst för att kunna fullgöra sin tillsynsskyldighet enligt djurskyddslagstiftningen. har behov av tillgång till registret inte bara på grund av uppgifter enligt denna lag utan även i andra sammanhang, bl.a. vid efterforskning av ägare enligt lagen om tillsyn över hundar och katter och enligt hittegodslagen. Personuppgiftsansvarig 5 § I paragrafens första stycke anges att är personuppgifts- ansvarigt för registret. Regeringen eller, efter bemyndigande av regeringen, har dock möjlighet att överlåta driften av registret till annan, dvs. utse ett personuppgiftsbiträde som skall behandla personuppgifterna för verkets räkning. Om regeringen eller Jordbruks- verket väljer att överlåta driften till ett privat organ utgör bestämmelsen det lagstöd som krävs för att överlämna förvaltningsuppgift med myndighetsutövning till ett privat organ. Personuppgiftslagen 6 § Paragrafen anger att personuppgiftslagen (1998:204) gäller i den mån inget annat reglerats i denna lag. Omhändertagande m.m. 7 § Bestämmelsen ger polismyndigheten en möjlighet att omhänderta en omärkt eller oregistrerad hund som utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl. Syftet med bestämmelsen är inte att polisen aktivt skall leta efter omärkta eller oregistrerade hundar. Polisen ges ett redskap att ingripa när det är fråga om hundar som på grund av sin farlighet eller annars bedöms tillhöra den kategori av hundar som polisen har behov av att få kontroll över. Det är dels fråga om hundar som enbart på grund av sitt beteende kan sägas utgöra en direkt fara för människor eller andra djur, dels hundar som genom att de förekommer i kriminella eller ordningsstörande sammanhang eller används på visst sätt kan antas komma att utgöra en fara. Polisen kan ha behov av att kartlägga även andra hundar. Det kan t.ex. vara fråga om hundar som finns hos vissa mindre seriösa hunduppfödare eller hundar vars ägare förekommer i utkanten av en mer etablerad verksamhet med kamphundar. Det är angeläget att alla hundar som förekommer i anslutning till sådan verksamhet, oavsett deras farlighet, kan omhändertas i syfte att åstadkomma en märkning och registrering. Efter ett omhändertagande åligger det hundägaren att själv efterforska sin hund. Syftet med bestämmelsen är att betona ägaransvaret och inskärpa vikten av att alla hundar märks och registreras. Paragrafens andra stycke reglerar den tidsfrist inom vilken en hundägare skall låta märka sin hund och ansöka om registrering i det centrala registret. En ansvarsfull hundägare förutsätts vidta erforderliga åtgärder inom tidsfristen . Andra stycket anger vidare att om hunden inte märks eller någon ägare inte gör anmälan om registrering inom tidsfristen får polisen besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller avlivas. Avgörande vid polisens val mellan dessa alternativ bör vara sådana omständigheter som hundens ras, ålder och fysiska respektive psykiska kondition. Om en hund är i så dåligt skick att polisen bedömer det lämpligast att avliva hunden skall ett yttrande av en veterinär först inhämtas, om det inte finns särskilda skäl att avliva hunden . Paragrafen ger även utrymme för polis- myndighetens bedömning att en hund kan återlämnas till sin ägare om omständigheterna talar för en sådan lösning. Att hunden är omhändertagen innebär att hundägaren inte utan polismyndighetens tillstånd får faktiskt förfoga över sin hund. har dock möjlighet att bestämma att ägaren tillfälligt får ta med sig hunden för att t.ex. låta märka den hos en veterinär. Om en hund inte kan återlämnas till sin ägare, utan säljs, får polis- myndigheten ta ut ersättning för sina kostnader ur köpeskillingen. En bestämmelse om detta finns i paragrafens tredje stycke. Paragrafens fjärde stycke innebär att polismyndigheten, om det finns särskilda skäl, skall avvakta med en åtgärd enligt andra stycket. Det kan t.ex. röra sig om fall där en hundägare hör av sig inom tidsfristen men inte har någon rimlig möjlighet att ordna med märkning och registrering . Paragrafen har fått sin slutliga utformning efter påpekande av Lagrådet. 8 § Bestämmelsen innebär att hundägaren skall betala kostnaderna för omhändertagandet. Att hundägaren åläggs detta betalningsansvar för- väntas öka viljan att låta märka och registrera sin hund. Enligt paragrafens andra stycke får polismyndigheten i enskilda fall medge undantag från bestämmelsen. Detta är avsett att ske endast undantagsvis och efter noggrann prövning. 9 § Bestämmelsen ger polismyndigheten möjlighet att meddela nödvändiga förelägganden, vilka får förenas med vite. Syftet med bestämmelsen är att polismyndigheten skall kunna ingripa i enskilda fall då hundägaren inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen. I lagen (1985:206) om viten finns bestämmelser om vitesförelägganden, vitesbelopp m.m. Bemyndigande 10 § Enligt paragrafen skall regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utfärda närmare föreskrifter om den avgift som skall betalas för registreringen och avläsningsutrustningen. Efter påpekande av Lagrådet har bemyndigandets omfattning begränsats till att gälla föreskrifter om avgiftsuttaget. Regeringen får beträffande märknings- metoder, registerinnehåll m.m. besluta verkställighetsföreskrifter med stöd av 8 kap. 13 § 1 regeringsformen. Överklagande m.m. 11 § Bestämmelsen innehåller regler om överklagande. Såväl polismyn- dighetens beslut i anledning av ett omhändertagande som Jordbruks- verkets eller den registerdriftsansvariges beslut om registrering bör kunna överklagas. Detta bör lämpligen ske direkt till allmän förvaltnings- domstol. Paragrafens andra stycke har tillkommit efter Lagrådets påpekande och innebär att om ett beslut av en organisation överklagas så skall föra det allmännas talan i domstolen. 12 § På inrådan av Lagrådet har en bestämmelse införts som innebär att förvaltningslagens (1986:223) bestämmelser om överklagande, rättelse och omprövning skall tillämpas om beslutet har meddelats av ett privaträttsligt subjekt. Ikraftträdandebestämmelser Lagen träder i kraft men bestämmelserna om omhändertagande m.m. i 7-9 §§ skall inte gälla förrän . Detta innebär att ägare till omärkta eller oregistrerade hundar har efter lagens ikraftträdande på sig att ordna med märkning och registrering. För att äldre hundar skall slippa utsättas för den påfrestning som en märkning kan innebära skall lagen inte tillämpas på hundar som för lagens ikraftträdande är äldre än .