prop · GN0327 · 2000-01-01 00:00:00 — Det bör av lagen vidare framgå att sammanslutningar får meddelas tillstånd att inneha skjutvapen endast för jakt eller målskytte. Av bestämmelsens utformning bör även följa att en sammanslutning som organiserar och utövar idrott där ingår som ett delmoment, exempelvis skidskytte, kan komma i fråga för eget tillstånd. Vem skall besluta i frågan? beslutar regeringen vilka sammanslutningar som skall få meddelas tillstånd att inneha egna skjutvapen. Frågan är dock svårbedömd för regeringen, inte minst på grund av att det inte finns någon kontinuerlig uppföljning av verksamheten inom sammanslutningarna. Detta innebär dels att det inte finns någon egentlig kontroll över att de sammanslutningar som tagits upp i vapenförordningen fortfarande svarar mot de krav som bör ställas för att de skall kunna betros med egna skjutvapen, dels att sådana förbund som har starka skäl att vilja erhålla ifrågavarande status har mycket svårt att få sin sak prövad. Enligt regeringens bedömning bör däremot ha goda möjligheter att kontinuerligt följa utvecklingen inom skytterörelsen. Regeringen anser därför att bör göra den primära bedömningen av vilka föreningar som kan komma i fråga för tillstånd. Regeringen föreslår därför att regeringen ges bemyndigande att låta meddela föreskrifter om vilka sammanslutningar som skall anses uppfylla de aktuella kraven. Det frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet I 2 kap. 3 § b vapenlagen finns bestämmelsen om det frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet. Sannolikt har man tidigare med bestämmelsen främst avsett den Frivilliga skytterörelsen, vilket skulle förklara varför denna organisation inte tagits upp bland de sammanslutningar som enligt 2 kap. 1 § 1 vapenförordningen får ges tillstånd att inneha skjutvapen. Som utredningen funnit existerar numera ingen frivillig, statligt kontrollerad skytteverksamhet. Vapenlagens bestämmelse synes således inte fylla någon funktion och bör därför utgå. Av samma skäl bör begreppet skyttesammanslutning utmönstras ut vapenlagen, eftersom en sådan enligt lagens nuvarande lydelse definieras som skytteförbund, skyttekretsar eller skytteföreningar som tillhör det frivilliga, statligt kontrollerade skytteväsendet , och i förekommande fall ersättas med sådana sammanslutningar som avses i den föreslagna bestämmelsen i 2 kap. 3 § b vapenlagen. Detta bör dock inte gälla bemyndigandet i 11 kap. 1 § c, där skyttesammanslutningar i stället bör ersättas med frivilliga försvarsorganisationer. 7 Ammunitionstillstånd Regeringens bedömning: Lagens tillämpningsområde vad gäller ammunition bör inte ändras. Regeringens förslag: Tillstånd att inneha ammunition skall återkallas om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet utgår således. Utredningens förslag: Lagens tillämpningsområde utvidgas till att gälla patroner och projektiler till skjutvapen som lagen tillämpas på. Remissinstanserna: är tveksam till behovet av att i vapenlagen jämställa tändhattar och andra tändmedel med färdig ammunition. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Med ammunition förstås enligt vapenlagen patroner och projektiler till handvapen som lagen tillämpas på samt tändhattar och andra tändmedel till sådana patroner och projektiler (1 kap. 5 § vapenlagen). Begreppet handvapen torde omfatta skjutvapen som man kan bära med sig. Detta innebär att lagens bestämmelser är tillämpliga på ammunition till alla typer av vapen som normalt kan antas förekomma i kriminella sammanhang. Utanför lagen faller ammunition till kanoner och liknande typer av vapen. Sådan ammunition utgör krigsmateriel och torde inte vara föremål för allmän omsättning. Utredningen har inte närmare motiverat sitt förslag att utvidga lagens tillämpningsområde. Regeringen anser inte att det framkommit tillräckliga skäl för att i detta sammanhang föreslå en ändring. Av samma skäl som framgår i avsnitt 13 i fråga om återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen föreslår regeringen att återkallelse av tillstånd att inneha ammunition skall vara obligatorisk om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet utgår således. 8 Vapenhandelstillstånd Regeringens förslag: I vapenlagen införs en bestämmelse enligt vilken ett tillstånd till vapenhandel alltid skall begränsas till sin omfattning. I vapenlagen införs en bestämmelse enligt vilken en vapenhandlare inte har rätt att inneha andra helautomatiska skjutvapen än sådana som tagits in för en viss köpare. För att få föra in helautomatiska skjutvapen till införs krav på tillstånd vid varje särskilt införseltillfälle. Utredningens förslag: Rekvisitet att handlaren skall ha rätt att driva handel i allmänhet tas bort. För att bli godkänd föreståndare enligt 5 kap. 3 § vapenförordningen skall krävas att man uppfyller de personliga kvalifikationer som krävs för att få vapenhandelstillstånd. Ett godkännande som föreståndare för en handelsrörelse får återkallas om denne inte längre uppfyller de personliga kvalifikationerna. Utredningen har uppmärksammat frågan om lagerhållning av helautomatiska skjutvapen men har inte lagt fram något förslag om saken. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att erinra mot förslagen i denna del. Kammarrätten i anser att de krav som ställs på en person som önskar erhålla tillstånd att yrkesmässigt driva handel med skjutvapen så uttömmande och så konkret som möjligt bör anges i vapenlagen och att bestämmelserna i 6 § första stycket i den tidigare gällande yrkestrafiklagen (1988:263) eventuellt kan tjäna som förebild. , sektion SPOFA-VAPEN, anser att nuvarande ordning inte är tillfredsställande från kontrollsynpunkt och menar att det bör finnas skilda tillstånd för försäljning av vapen till konsumenter respektive för import och försäljning till återförsäljare. Skälen för regeringens förslag Tillståndets omfattning De flesta handelstillstånd som lämnats specificerar tydligt vad en handlare enligt tillståndet får lov att inneha. Det förekommer dock ospecificerade eller otydliga tillstånd. Ett tillstånd som inte sätter en klar gräns för hur många vapen och vilken typ av vapen som får innehas öppnar möjlighet för en oseriös vapenhandlare att, inom ramen för sitt handelstillstånd, bedriva en okontrollerad handel med exempelvis helautomatiska skjutvapen och handel med föremål som det överhuvudtaget inte finns någon laglig civil avsättning för, t.ex. rent militär utrustning. Det finns därför skäl att inskärpa vikten av att det i tillståndet anges vilka skjutvapen en handlare får inneha samt vilket antal av dessa vapen som får innehas . Detta görs lämpligen på sätt som utredningen föreslagit, nämligen genom att vapenlagens och förordningens bestämmelser bringas i överensstämmelse så att det redan av lagtexten framgår att det i tillståndet skall anges vilka typer av skjutvapen och vilket antal av varje typ av skjutvapen det avser. Särskilt om helautomatiska skjutvapen I avsnitt 6.1.6 har vi föreslagit att målskytte med helautomatiska skjutvapen skall få förekomma endast för som bedrivs inom sammanslutningar som godkänts av Försvarsmakten. Även om det således fortsättningsvis kommer att finnas en viss marknad för civila helautomatiska skjutvapen blir denna till följd av regeringens förslag än mer begränsad i förhållande till vad fallet är . Enligt regeringens mening kan det därför ifrågasättas om det finns behov för vapenhandlare att i någon större utsträckning hålla helautomatiska skjutvapen i lager. Av utredningens kartläggning framgår att av alla de vapenhandlare som har tillstånd att handla med helautomatiska skjutvapen har rätt att inneha mer än 15 sådana vapen i lager. Regeringen delar utredningens uppfattning att detta inte är rimligt. Tvärtom bör åtgärder vidtas för att minimera risken för att helautomatiska skjutvapen tillgrips vid inbrott hos vapenhandlare eller på annat sätt sprids illegalt. Regeringen föreslår därför att en vapenhandlare inte skall ha rätt att inneha andra helautomatiska skjutvapen än sådana som tagits in för en viss köpare. Av detta följer att en vapenhandlare får införskaffa ett sådant vapen först när det föreligger en beställning från någon som är behörig att förvärva det. Den som har rätt att driva handel med skjutvapen får meddelas tillstånd att till föra in sådana skjutvapen som omfattas av handelstillståndet (2 kap. 16 § vapenlagen). Tillståndet är generellt så till vida att en handlare som erhållit införseltillstånd, får föra in vapen av det antal och den typ som tillståndet omfattar. Särskilt tillstånd erfordras således inte vid varje införseltillfälle, inte heller finns det någon begränsning av hur införsel får ske. En sådan ordning är enligt regeringens mening mindre lämplig när det gäller helautomatiska skjutvapen. Kontrollen av införsel och annan hantering av sådana vapen bör ligga på en så hög nivå som möjligt och systemet bör vara så utformat att möjligheterna till illegal hantering minimeras. Regeringen föreslår därför att det skall krävas särskilt tillstånd en vapenhandlare vill föra in ett helautomatiskt skjutvapen i landet. Pantbelåning och försäljning av skjutvapen Det har till regeringen inkommit en framställan om att vapenlagen skall ändras så att pantbanker tillåts driva handel med skjutvapen (Ju 98/584). Bakgrunden är att Regeringsrätten i en dom (mål nr 7093- 1995) har avslagit en ansökan från ett pantbanksföretag om att få tillstånd att driva sådan handel. I domen konstaterar att bestämmelserna i vapenlagen och vapenförordningen uppenbarligen utformats med tanke på den sedvanliga vapenhandeln och att det bl.a. saknas regler för innehavare av ett vapen att överlämna detta för belåning. Av bl.a. dessa skäl fann Regeringsrätten att pantbanksverksamhet inte faller in under begreppet handel med skjutvapen i vapenlagens mening. skärptes kraven för tillstånd att driva handel med skjutvapen (prop. 1990/91:130, bet. 1990/91:JuU33, rskr. 1990/91:300). Dels infördes ett uttryckligt krav på att sökanden skall ha de kunskaper som behövs för att driva sådan handel, dels uppställdes krav på att verksamheten skall bedrivas yrkesmässigt. Med kravet på yrkesmässighet avses att verksamheten skall ha en viss omfattning. Sistnämnda bestämmelse kan sägas ha två syften, dels att motverka möjligheten att genom tillstånd till handel med vapen kringgå kraven för att erhålla eget tillstånd för innehav av vapen, dels att garantera att den som driver handel besitter tillräckliga kunskaper. I propositionen uttalas sålunda att en liten omfattning av vapenhandel i de flesta fall får antas ge mindre kunskaper om marknaden och utvecklingen inom vapenområdet. För att ge pantbanker möjlighet att belåna och i förekommande fall låta sälja skjutvapen skulle det sannolikt bli nödvändigt att för sådan verksamhet bl.a. sänka kravet på yrkesmässighet, dvs. att ett visst antal försäljningar skall ske . Med beaktande av vad vi sagt om skälen till att kraven för att få driva handel med skjutvapen skärptes 1991 anser vi att detta inte vore lämpligt. Med hänsyn till kraven på kunskap och säker hantering bör handel med skjutvapen enligt regeringens mening tvärtom vara förbehållen vapenhandlare vars verksamhet är inriktad på handel med skjutvapen i första hand. Till detta kommer att omsättningen av skjutvapen skulle riskera att öka om även pantbanker gavs tillstånd att handla med vapen, något som skulle stå i strid med syftena bakom den nu aktuella reformen av vapenlagstiftningen. Övrigt Vad först gäller förslaget att i vapenlagen ange vad som krävs för att bli godkänd som föreståndare för handelsrörelse, anser regeringen att någon ändring inte bör göras i detta sammanhang. Vad slutligen gäller förslaget att införa en bestämmelse enligt vilken ett godkännande som föreståndare för handelsrörelse får återkallas om denne inte längre uppfyller tillräckliga kvalifikationer, anser regeringen att det är tillräckligt med den möjlighet som redan finns att återkalla själva handelstillståndet för det fall att föreståndaren visar sig inte uppfylla erforderliga krav eller befinns vara olämplig på annat sätt. 9 Förvaring m.m. av skjutvapen 9.1 Förvaring av skjutvapen och ammunition Regeringens förslag: Skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller i annat lika säkert förvaringsutrymme. Vissa mindre farliga skjutvapen samt ammunition undantas från kravet på förvaring i säkerhetsskåp. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har föreslagit en övergångsbestämmelse . Remissinstanserna: Så gott som alla remissinstanser som yttrat sig i frågan tillstyrker förslaget om skärpta förvaringskrav för skjutvapen. anser dock att man bör gå längre och föreslår att ett skjutvapen skall förvaras delat på så sätt att vapnets huvuddel skall förvaras i säkerhetsskåp eller i annat lika säkert förvaringsutrymme och att vapnets vitala del skall förvaras väl gömt i annat låst utrymme. påpekar att kravet bör gälla endast avseende den permanenta förvaringen. , sektion SPOFA-VAPEN, anser att tillståndspliktiga luft- och kolsyrevapen bör undantas från kravet på säkerhetsskåp. Skälen för regeringens förslag I fråga om förvaring av skjutvapen och ammunition gäller såsom huvudregel att innehavaren skall ta hand om egendomen och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt den. Skjutvapen eller ammunition som inte hålls under uppsikt skall förvaras under säkert lås eller på något annat lika betryggande sätt. Förvaras vapnet inte i säkerhetsskåp eller i något lika säkert förvaringsutrymme skall en vital vapendel tas bort från vapnet så att det inte kan användas, förutsatt att detta kan göras utan avsevärd svårighet. Vapen, vapendel och ammunition skall härefter förvaras var för sig, s.k. delad förvaring (5 kap. 1 och 2 §§ vapenlagen). Det finns olika meningar om vilken förvaringsmetod som är den bästa. De flesta anser dock att förvaring i säkerhetsskåp är det säkraste förvaringssättet. Mot detta kan i och för sig invändas att en inbrottstjuv som lyckas forcera ett säkerhetsskåp eller t.o.m. tillgripa hela skåpet, får tag på kompletta vapen, vilket pekar på. Förvaring i ett säkerhetsskåp innebär dock ett avsevärt försvårande för en inbrottstjuv, jämfört med om skjutvapnen inte förvaras i ett sådant. Ett annat tungt vägande argument som talar för bruk av säkerhetsskåp är enligt regeringens bedömning att den som innehar ett säkerhetsskåp som regel också nyttjar detta för förvaring av sina skjutvapen, vilket torde medverka till en generellt sett högre säkerhetsnivå än vid annan förvaring som kräver mera omständliga åtgärder. förespråkar tillståndsmyndigheterna generellt förvaring i säkerhetsskåp. Vissa myndigheter t.o.m. kräver det för att tillstånd till innehav av skjutvapen skall meddelas, vilket i praktiken innebär att förvaring i säkerhetsskåp är ett minimikrav på flera orter i landet. Utredningens genomgång av tillståndsärenden visar vidare att nästan alla som skaffar ett nytt skjutvapen uppger att de har säkerhetsskåp eller avser att införskaffa ett sådant. Att införa en bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp skulle således inte innebära någon större ekonomisk uppoffring för vapenägarna som kollektiv. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att det i vapenlagen bör införas en bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert förvaringsutrymme. Med det senare avses att förvaring i ännu säkrare utrymme, som t.ex. i vapenkassun, naturligtvis också kan godtas. Enbart s.k. delad förvaring bör däremot inte accepteras. Förvaring av effektbegränsade skjutvapen och andra föremål än skjutvapen I fråga om vissa mindre farliga vapen samt ammunition delar regeringen utredningens bedömning att det inte är lika motiverat att skärpa kraven på förvaringen. Regeringen föreslår därför att de föremål som nämns i 1 kap. 3 § vapenlagen, effektbegränsade vapen som avses i 2 kap. 1 § andra stycket vapenlagen samt ammunition skall vara undantagna från det strängare förvaringskravet. För dessa föremål bör det även vara tillräckligt att de förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem, dvs. under säkert lås eller på annat lika betryggande sätt. Fråga har uppkommit vilka krav på förvaring som bör gälla i en sådan situation som när ett jaktlag under uppehåller sig i en jaktstuga. I sådana fall kan det framstå som mindre rimligt att kräva förvaring i säkerhetsskåp. Något undantag för den situationen bör enligt regeringens mening dock inte göras, utan här får i stället huvudregeln i 5 kap. 1 § vapenlagen tillämpas om att den som innehar skjutvapen eller ammunition är skyldig att ta hand om egendomen och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt den. Närmare hur kravet på uppsikt bör uppfyllas får bedömas utifrån den konkreta situationen. Liksom bör föreskrifter ge viss ledning. Övergångsbestämmelser Förvaringsbestämmelserna är tillämpliga på alla icke statliga skjutvapeninnehav. För dem som innehar skjutvapen bör det, som utredningen föreslår, finnas en övergångsbestämmelse för att ge dem tid att anpassa sig till de nya bestämmelserna. Regeringen anser dock att det är tillräckligt att tidsgränsen i övergångsbestämmelsen sätts till i stället för av utredningen föreslagna . För den som redan innehar skjutvapen, men som söker tillstånd att inneha ett nytt sådant, bör dock det strängare kravet på förvaring gälla . 9.2 Skjutvapen under uppsikt och transport av skjutvapen Regeringens förslag: Ett skjutvapen under transport skall vara oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget och nerpackat. ges föreskriftsrätt beträffande hur man skall förfara med skjutvapen och ammunition vid förflyttning och yrkesmässig transport av skjutvapen och ammunition. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit vissa förtydliganden vad gäller gränsen mellan förvaring och uppsikt över skjutvapen och ammunition vid användning och mellan förflyttning av skjutvapen i samband med användning och transport i egentlig mening. Utredningen har inte lagt fram något förslag motsvarande regeringens vad gäller transport av skjutvapen. Remissinstanserna: Inte någon av remissinstanserna har haft något att erinra mot utredningens förslag i den här delen. Skälen för regeringens förslag: Vad gäller utredningens förslag i fråga om vapen under uppsikt och om transport av vapen innebär dessa inte några större förändringar i materiellt avseende. Med hänsyn till de skiftande förhållanden som transport kan tänkas ske under är det svårt att utforma detaljerade bestämmelser i lag. Det är emellertid av stor vikt att transport sker under betryggande former. Ett tillägg bör därför göras i bestämmelserna om transport av skjutvapen, enligt vilket ett skjutvapen som transporteras skall vara oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget och nerpackat. Bestämmelsen gäller såväl vid transport av en självständig fraktförare som när vapeninnehavaren själv transporterar sitt vapen t.ex. till eller från skjutbanan. I enlighet med utredningens förslag bör också ges rätt att meddela föreskrifter om vad som skall iakttas vid alla former av förflyttning/transport av skjutvapen och ammunition. 9.3 Förvaring hos annan Regeringens förslag: Möjligheten att förvara skjutvapen hos annan utvidgas något. Tidsgränsen tas bort. För att få förvara sina skjutvapen hos någon annan krävs antingen att innehavaren inte själv kan ta hand om sina skjutvapen eller att det annars föreligger särskilda skäl. Krav på tillstånd från polismyndighet införs för att få förvara vapen hos någon annan. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser sig inte kunna tillstyrka förslaget att utvidga möjligheterna till förvaring hos annan av det skälet att den som betros med skjutvapen själv skall ta ansvar för dessa och då polismyndigheterna bör ha kännedom om var vapen förvaras. i anser att förvaring hos annan endast bör få förekomma om det finns särskilda skäl för det. och /Landsbygdens Jägare å andra sidan anser att det finns skäl att gå längre än vad utredningen föreslår. Skälen för regeringens förslag Huvudregeln är att en vapeninnehavare själv skall ta hand om sitt skjutvapen. Det undantag härifrån, som omnämns i vapenlagen, är möjligheten till s.k. långtidsförvaring av vapnet hos annan i de fall vapeninnehavaren är förhindrad att själv ta hand om sitt skjutvapen. Innehavaren deponerar i sådant fall sitt skjutvapen hos någon annan, efter skriftlig anmälan till polismyndigheten. Regeringen anser att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att vapen skall tas om hand av innehavaren. Det finns dock situationer, förutom den att tillståndsinnehavaren är förhindrad att själv förvara vapnet, där det framstår som klart motiverat att förvaring skall kunna ske hos någon annan. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att möjligheterna till sådan förvaring bör vidgas i viss utsträckning. Det kanske praktisk sett viktigaste fallet är när en son eller dotter flyttar från föräldrahemmet till en tätort eller storstad men avser att fortsätta jaga på sina föräldrars jaktmarker. I sådana fall kan det t.o.m. vara att föredra att vapnet även framgent förvaras i föräldrahemmet, i stället för att tas med till den nya bostadsorten. Sådan förvaring tillåts i vissa fall utan egentligt stöd i lag. Enligt allmänna råd bör således ett sådant förfarande kunna medges undantagsvis. Det kan också finnas likartade situationer, vid vilka förvaring hos någon annan framstår som mera lämpligt än förvaring hos tillståndsinnehavaren. Så kan t.ex. vara fallet om någon flyttar till en storstad på grund av sitt arbete men har kvar en väsentlig anknytning till sin hembygd där han eller hon avser att fortsätta att bedriva jakt. Ett annat fall där förvaring hos någon annan bör kunna övervägas är om vapenägaren vistas i utlandet eller i vart fall så långt från hemmet att han eller hon inte har möjlighet att se till sina vapen i tillräcklig utsträckning. För att förvaring hos annan skall tillåtas bör krävas att det efter en helhetsbedömning framstår som motiverat att förvaringen sker hos någon annan än tillståndshavaren. Det bör påpekas att envar som innehar skjutvapen måste var beredd att uppfylla kraven på säker förvaring. Bestämmelsen är således inte avsedd att användas för att en vapeninnehavare skall kunna undgå kostnaden för att själv ordna med säker förvaring av sina vapen. Tillståndsplikt Långtidsförvaring hos annan kräver endast en anmälan till polismyndigheten om förhållandet. har i princip ingen möjlighet att förhindra att depositionen kommer till stånd. Om förvaring hos den andre framstår som klart olämplig kan visserligen bestämmelserna om omhändertagande av skjutvapnet samt återkallelse av vapentillståndet tillämpas. Regeringen anser dock att förfarandet med enbart en anmälan är otillräckligt. Den som betros att ha hand om skjutvapen bör bli föremål för en lämplighetsprövning. Detta gäller särskilt om möjligheterna till förvaring utvidgas i enlighet med vad som sagts. Regeringen föreslår därför att förfarandet blir tillståndspliktigt. Tillstånd för förvaring hos någon annan bör alltid tidsbegränsas. För hur ett tillstånd skall beviljas får avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Regeringen anser inte att det i lagen bör anges någon längsta tid för vilken tillstånd får meddelas. Den nuvarande bestämmelsen om att förvaring hos annan endast får ske under högst åt gången, bör därmed utgå, men bör kunna tjäna som vägledning i fråga om normaltid för ett tidsbegränsat tillstånd. Vidare bör tillstånd till förvaring hos någon annan alltid förenas med särskild förvaringsföreskrift, såväl för vapeninnehavaren som förvararen. 9.4 Kontroll av att förvaringsbestämmelserna följs Regeringens förslag: Möjligheter att kontrollera förvaring införs. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens.