prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — Motsvarande bör gälla i de fall där den frihetsberö- vade personen förs över från den ansökande staten till den anmodade staten. Övriga krav Nuvarande lagstiftning ställer även upp andra krav än samtycke och dubbel straffbarhet (se 3 § lag om samarbete på brottmåls- området). En ansökan får avslås a) om ett överförande medför att tiden för frihetsberövandet förlängs, b) om den frihetsberövades närvaro be- hövs i ett brottmål som handläggs här i landet, c) om den gärning som ansökan avser utgör ett politiskt och militärt brott, samt d) om andra tvingande skäl talar mot ett överförande. Vidare får förhöret eller kon- frontationen i den andra staten inte avse den frihetsberövades egen brotts- lighet. Frågan om detta att gärningen utgör ett politiskt eller militärt brott enligt c) ovan skall utgöra skäl för avslag behandlas i avsnitt 7.14.3 re- spektive 7.14.4. Frågan om avslag enligt d) ovan om andra tvingande skäl talar mot ett överförande behandlas i avsnitt 7.14.2. Dessa olika avslagsgrunder är generella och kan bli aktuella i båda de fall där är anmodad stat, dvs. när den frihetsberövade skall föras över från eller till på ansökan av annan stat. Vad gäller kraven enligt a) och b) ovan bör enligt regeringens mening inte några förändringar göras utan dessa krav bör oförändrade arbetas in i lagen och prövas av den myndig- het som har att ta ställning till ansökan (se härom avsnitt 7.14.1). Dessa krav avser endast det fallet att den frihetsberövade personen skall föras över från till annan stat efter ansökan av den staten, dvs. det fall som nuvarande lagstiftning medger. När det sedan gäller kravet att förhöret eller konfrontationen i den andra staten inte får avse den frihetsberövades egen brottslighet bör även detta krav föras in i den nya lagen. I enlighet med i förslag bör ett tillägg göras i lagtexten om att överförande inte för ske om förhöret avser utredning om den frihetsberövades egen brottslighet. Tillägget motsvaras av vad som framkommer av förarbetena till nuvarande regler (se prop 1991/92:46 s. 21), men i klarhetens intresse bör förtydligandet göras. Kravet att t.ex. förhöret inte får avse den frihetsberövades egen brottslighet gäller inte när en i häktad person förs över till en annan stat i en svensk förundersökning eller rättegång. Värdet med de nya bestämmelserna om överförande av frihetsberövade som föreslås i avsnitt 7.13.1, och som påpekas av några remissinstanser, är att de möjliggör just att den misstänkte eller tilltalade förs över till den anmo- dade staten i en utredning som avser hans eller hennes egen brottslighet. 7.13.3 Beslutande myndigheter Regeringens förslag: En ansökan om överförande från en stat som är medlem i Europeiska unionen eller eller prövas av åkla- gare. Övriga fall prövas, som , av regeringen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Hovrätten över och Ble- kinge har ifrågasatt om det finns skäl att frågan skall kunna prövas av regeringen. Skälen för regeringens förslag: prövas samtliga ärenden om överförande av frihetsberövade till en annan stat av regeringen. Yttrande över framställningen skall normalt inhämtas från den myndighet som svarar för verkställigheten av frihetsberövandet. I förarbetena till lagstiftningen anfördes att med hänsyn till att frihets- berövandena kan vara av olika slag, och även avse administrativa frihets- berövanden, bör prövningen inte delas upp mellan olika myndigheter. Vidare anfördes att en åklagare inte bör besluta om en person som är fri- hetsberövad med stöd av den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen skall överföras eller inte. Ett annat argument var att antalet ärenden inte var fler än att de borde samlas i en myndighet och att det skulle främja en enhetlig praxis. Att beslutanderätten kom att ligga hos regeringen motiverades bl.a. med att de bedömningar som kan komma att behöva göras i dessa ärenden är av sådan art att uppgiften, i vart fall i ett inledande skede, inte bör anförtros någon annan än regeringen. Det fanns farhågor att framställningar skulle göras av stater som var invecklade i krig eller där krigsrisken var överhängande och att en sådan prövning bäst gjordes av regeringen med utnyttjande av de kunskaper som fanns inom (se prop 1991/92:46 s. 15 16). Regeringen anser att det finns anledning att nu ompröva detta ställ- ningstagande, inte minst mot bakgrund av strävan att generellt avlasta regeringen från renodlade förvaltningsärenden och att begränsa regering- ens inblandning i ärenden om rättslig hjälp i brottmål. Åklagare bör kunna pröva ansökningar som görs från stater som är medlemmar i den europeiska unionen eller från eller . Från dessa stater torde inte de farhågor som framfördes i förarbetena till gällande lagstiftning bli aktuella. Om omständigheter av ordre public-karaktär föreligger skall åklagaren överlämna ärendet till regeringen för prövning enligt den ord- ning som närmare redovisas i avsnitt 7.14.1. Också i de fall personen i fråga är frihetsberövad med stöd av exem- pelvis lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård bör åklagaren kunna besluta om ett överförande skall ske. Åklagaren skall i de flesta fallen, och särskilt i dessa, inhämta ett yttrande från den myndighet som svarar för frihetsberövandet. Om myndigheten i ett särskilt fall starkt skulle in- vända mot ett överförande kan ansökan överlämnas till regeringen för ett avslagsbeslut (se avsnitt 7.14.1). För ansökningar utanför den Europeiska unionen och den nordiska kretsen föreslås i promemorian inga ändringar. Detta har ifrågasatts av Hovrätten över och . Regeringen anser inte att tillräckliga skäl finns för att låta samtliga dessa ärenden prövas av åklagare. I viss mån är tidigare uttalanden i förarbetena aktuella. Dess- utom skall det beaktas att överföranden med de föreslagna reglerna även kommer att kunna ske utan den frihetsberövades samtycke. Mot bak- grund härav bör prövningen av ansökningar från stater utanför den Euro- peiska unionen och den nordiska kretsen enligt regeringens mening prövas av regeringen. Detta hindrar emellertid inte att längre fram de ärenden som handläggs av åklagare kan komma att utvidgas till att om- fatta ansökningar från andra stater, t.ex. de som tillträtt rättshjälpskonvention. 7.14 Avslag på ansökan 7.14.1 Avslagsgrunder och prövningen av dessa Regeringens förslag: Frågan om när en ansökan skall avslås bör i den nya lagen regleras generellt och lika för alla typer av rättslig hjälp enligt lagen. Den instans som handlägger ärendet prövar om de mate- riella förutsättningar som gäller för att en viss åtgärd skall få vidtas är uppfyllda och avslår ansökan om så inte är fallet. Regeringen beslutar om avslag på vissa i lagen särskilt uppräknade och övergripande avslagsgrunder, t.ex. om ett bifall till ansökan skulle medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot allmänna rätts- principer eller om gärningen utgör ett politiskt brott. Om åklagare eller domstolen finner att ansökan skall avslås på en sådan avslagsgrund skall den överlämnas till regeringen. Ansökan får också i andra fall överlämnas för prövning av frågan om avslag. En ansökan får inte avslås om ett avslag strider mot en internatio- nell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorians reglering av frågan är annorlunda formulerad. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har haft synpunkter på kompetensfördelningen mellan allmän domstol och regeringen vid prövningen av avslagsgrunder av känslig natur. Tingsrätten förutser en del komplikationer vid tillämpningen av bestämmelserna och anser att själva kriteriet för att ett överlämnande till regeringen skall ske, dvs. om det under ärendets handläggning framkommer skäl för avslag, är alldeles för vagt. Från rena okynnesinvändningar till fall där det är klart att ansökan skall avslås finns det en mängd situationer där skälen för överlämnande kan variera och det kan bli en grannlaga uppgift att avgöra när överlämnande skall ske. Vidare anser tingsrätten att uppdelningen av beslutskompetensen kan leda till praktiska problem eftersom vissa omständigheter prövas av regeringen medan andra av domstolen, t.ex. att ärendet mer än en gång måste lämnas över till regeringen på grund av tillkommande omständigheter. Den generella avslagsgrunden är enligt tingsrättens uppfattning utomordentlig vag och ger föga vägledning när ett ärende skall överlämnas och risken är att ett för stort antal ärenden kommer att överlämnas trots att den känsliga natur som motiverar en regeringsprövning inte finns. Slutligen anser tingsrätten att det inte är tillräckligt utvecklat hur den föreslagna regeln förhåller sig till 11 kap. 2 § regeringsformen. Även Riksåklagaren har ansett att kompetensfördel- ningen mellan handläggande myndighet och regeringen bör förtydligas. Skälen för regeringens förslag: I den nya lagen är det angeläget att klart och tydligt reglera vem som prövar ansökan och att regeringens respektive handläggande åklagares och domstols behörighet är tydligt avgränsad när det gäller prövningen av frågan om ansökan skall bifallas eller avslås. Den nuvarande regleringen är otydlig på denna punkt. Den nuvarande lagstiftningen om rättslig hjälp i brottmål innehåller olika slags regler om när rättslig hjälp skall vägras eller inte får beviljas. Till en grupp sådana bestämmelser hör regler om att hjälp inte får lämnas om gärningen har karaktär av politiskt brott eller är ett militärt brott, om den aktuella gärningen är preskriberad enligt svensk rätt, om det har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse beträffande den aktuella gärningen eller om rättegång redan pågår. Till den gruppen hör också den oskrivna regeln om att biträde inte ges om det skulle kränka suveränitet, medföra fara för riket säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga intressen. Dessa vägransgrunder, som antingen är obligatoriska eller fakultativa, redovisas närmare i det följande (avsnitten 7.14.2 7.14.6). Det är således fråga om mer generella, övergripande vägransgrunder som alla har mer eller mindre uttalade politiska inslag. Som närmare kommer att redovisas i de angivna avsnitten är regleringen mycket splittrad och olika avslagsregler gäller för olika typer av bistånd. I den nya lagen bör enligt regeringens mening frågan om när en ansökan skall avslås enligt dessa övergripande avslagsgrunder regleras generellt och lika för alla typer av bistånd enligt lagen. I promemorian föreslås att dessa slags vägransgrunder i den mån de behålls uteslutande bör tillämpas och prövas av regeringen. Förslaget har genomgående tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstan- serna. har dock fört fram kritiska synpunkter på reg- leringens utformning och efterlyst bl.a. en klarare och tydligare reglering av i vilka fall ärendet skall överlämnas till regeringen. Också Riksåkla- garen anser att kompetensfördelningen mellan handläggande myndig- heten och regeringen bör förtydligas. Regeringen vill inledningsvis framhålla att de vägransgrunder vi talar om här ytterst sällan aktualiseras och att det är än mer sällsynt att prövningen leder till att ansökan avslås. Regeringen är angelägen att en sådan återhållsamhet med reglernas tillämpning iakttas också . Regeringen ansluter sig till promemorians förslag att avslag på de aktuella avslagsgrunderna alltid skall beslutas av regeringen. Det minskar också risken för att framställningar avslås i strid med interna- åtaganden på området. En ansökan får ju inte avslås om ett avslag skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten, t.ex. rättshjälpskonvention, om avslaget inte har stöd i överenskommelsens bestämmelser eller gjorda reservationer och förklaringar till konventionen. Detta bör uttryckligen framgå av lagtexten. Regeringen anser i likhet med och Riksåklagaren att promemorians förslag till reglering kan leda till tillämpningsproblem och anser att det av lagen tydligare än enligt promemorians förslag bör framgå om och när ärendet skall överlämnas till regeringen för prövning. Av lagen bör tydligt framgå att beslut att avslå en ansökan på någon av de aktuella vägransgrunderna uteslutande skall fattas av regeringen. Det finns däremot ingen anledning att ge regeringen ensamrätt att pröva frågan om en avslagsgrund är tillämplig eller inte. Om en domstol vid sin prövning finner att den aktuella avslagsgrunden inte skall tillämpas skall den begärda åtgärden vidtas utan att frågan behöver underställas rege- ringen. Om prövningen däremot leder till att ansökan i stället skall avslås skall ärendet alltid överlämnas till regeringen för prövning. Det finns heller ingen anledning att frånta åklagare eller domstol rätten att pröva om en fakultativ vägrans grund skall tillämpas i det enskilda fallet och att besluta att inte tillämpa den. Det bör finnas ett utrymme men ingen skyldighet för domstolen eller åklagaren att i andra fall överlämna ärendet till rege- ringen för prövning av frågan om avslag. Det kan t.ex. bli aktuellt om en tingsrätt finner att en fakultativ vägransgrund i och för sig är tillämplig men vill överlämna åt regeringen att bestämma om den skall tillämpas i det enskilda fallet eller om det mot bakgrund av ärendets utrikespolitiskt känsliga natur finns skäl att låta regeringen pröva om ansökan skall avslås. En annan situation när det kan finnas anledning att underställa frågan regeringens prövning är om det är tveksamt om fara föreligger för rikets säkerhet eller om någon annan ordre public-liknande grund för avslag föreligger. Det behöver inte i lagen närmare regleras när ansökan får överlämnas utan det bör kunna överlämnas åt åklagaren eller dom- stolen att bestämma. Uppkommer fråga om att endast en del av ansökan skall avslås på ovan nämnda grunder är det upp till domstolen eller åklagaren att i det enskilda fallet avgöra om ansökan i övriga delar skall vila i avvaktan på regeringens beslut eller inte. Regeringens prövning kan, som påpekat, leda till att ansökan inte avslås utan återsänds till handläggande instans för fortsatt handläggning. Det gäller naturligtvis särskilt i de fall åklagaren eller domstolen utnyttjat sin möjlighet att överlämna en tveksam fråga till regeringen. Tingsrätten efterlyser en analys av hur den i promemorian föreslagna regleringen förhåller sig till 11 kap. 2 § regeringsformen. Om det av lagen uttryckligen framgår att avslagsbeslut aldrig kan fattas av domstol eller åklagare uppstår enligt regeringens mening ingen konflikt i förhållande till 11 kap. 2 § regeringsformen. Åklagare och domstol är med en sådan reglering helt enkelt inte behöriga att avslå en ansökan på någon av de aktuella avslagsgrunderna. Beträffande Lagrådets synpunkter på den nya bestämmelserna om direkt kommunikation i ärenden av utrikespolitiskt känslig natur och för- hållandet till bestämmelserna i 10 kap. 8 § samt 11 kap. 2 och 7 §§ rege- ringsformen, se avsnitt 7.1.1. Ett annat slag av vägransgrunder är materiellt inbyggda i lagstiftningen och utgör förutsättningar eller rekvisit för att en viss åtgärd skall kunna vidtas i . Beslut om avslag på en ansökan därför att en sådan för- utsättning inte är uppfylld ankommer i den nuvarande lagstiftningen oftast på den handläggande åklagaren eller domstolen att fatta. I den nya lagen bör den ordningen enligt regeringens mening genomgående gälla. Sådana hinder mot bifall som består i att de förutsättningar som lagen ställer upp för att en viss åtgärd skall vidtas inte är uppfyllda eller andra begränsningar som framgår av lagen skall tillämpas och beaktas av den handläggande åklagaren eller domstolen och leda till avslag på fram- ställningen. Det gäller t.ex. den regel som föreslås i avsnitt 7.4 om att en åtgärd som avses i lagen får vidtas endast om en motsvarande åtgärd hade kunnat vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång. Denna regel har betydelse exempelvis för möjligheten att genomföra hus- rannsakan och beslag. Även det krav på dubbel straffbarhet som föreslås gälla för att handlingar och föremål skall kunna tas i beslag (se avsnitt 7.11) tillhör denna kategori materiella bestämmelser som skall beaktas och tillämpas av svenska åklagare och domstolar. Lagtekniskt innebär detta att sådana avslagsgrunder inte behöver räknas upp i någon särskild bestämmelse, till skillnad från de mer över- gripande avslagsgrunderna som regeringen ensam förfogar över. För att göra denna skillnad mellan de olika slagen av vägrans- eller avslags- grunder tydlig bör lagen uttryckligen, i anslutning till att de vägrans- grunder som tillämpas av regeringen redovisas, innehålla en föreskrift om att det ankommer på åklagare respektive domstol att pröva om de förutsättningar som i övrigt gäller enligt lagen är uppfyllda och besluta om avslag om så inte är fallet. I de fall en ansökan om rättslig hjälp enligt lagen har givits in till centralmyndigheten och det redan av ansökan framgår att det är uppen- bart att ansökan inte kan bifallas bör ansökan kunna avslås direkt i stället för att överlämnas till behörig åklagare eller domstol för avslag. Det är inte motiverat att låta denna slags prövning göras av regeringen utan prövningen bör kunna göras av chefen för . Detta gäller naturligtvis inte om avslagsbeslutet, enligt vad som redo- visats, skall fattas av regeringen. 7.14.2 Ordre public och liknande hinder Regeringens förslag: I den nya lagen tas in en uttrycklig bestämmelse om att regeringen skall avslå en ansökan om rättslig hjälp om ett bifall till ansökan skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen. Regeringen får vidare utöver på de grunder som redovisas i avsnitt 7.14.3. 7.14.5 avslå en ansökan om rättslig hjälp om omstän- digheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Artikel 2 b) rättshjälps- konvention innehåller den klassiska vägransgrunden att framställningen om rättslig hjälp kan avslås om den anmodade staten finner att ett bifall till ansökan skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga intressen ( the execution is likely to prejudice the sovereignty, security, ordre public or other essential interests ). Den svenska lagstiftningen om rättslig hjälp i brottmål innehåller ingen uttrycklig lagreglering av frågan. Våra möjligheter att vägra bistå en annan stat i sådana fall har ansetts vara självklar och är underförstådd. Frågan har indirekt reglerats i 1 § andra stycket förordningen (1947:848) med särskilda bestämmelser om bevisupptagning åt domstolarna i vissa främmande stater. Enligt den bestämmelsen skall, om den svenska domstolen finner att framställningen är av beskaffenhet att kunna kränka suveränitet eller medföra fara för rikets säkerhet /.../, innan sökt åtgärd vidtages, frågan underställas . En nackdel med att frågan är oreglerad är att svenska åklagare och domstolar, liksom vår omvärld, svävar i okunnighet om på vem det an- kommer att besluta i frågan. En ny lag om internationell rättslig hjälp i brottmål som vilar på en grundläggande filosofi om att det straffrättsliga samarbetet skall förbättras och effektiviseras och där olika villkor och begränsningar för att skall kunna bistå andra stater i brottsutred- ningar och brottmålsrättegångar skall rensas bort i största möjliga ut- sträckning måste å andra sidan innehålla regler som klart och tydligt sätter den gränsen att bistånd inte kommer att lämnas om väsentliga svenska intressen står på spel. Regeringen anser därför att den nya lagen bör innehålla en uttrycklig obligatorisk vägransgrund för ordre public och liknande situationer. Lag- texten bör formuleras om i överensstämmelse med den formulering som används rättshjälpskonvention. Det är, som utvecklats i avsnitt 7.14.1, också angeläget att i lagen uttryckligen ange att beslut och avslag på denna grund fattas av regeringen. Härutöver bör som närmare utvecklas i avsnitten 7.14.3 7.14.5 den nya lagen innehålla en katalog med vägransgrunder som är fakultativa. Ambitionen är här att inte tynga regleringen i onödan och att i möjligaste mån ta bort regler som riskerar att fördröja svenska åklagares och domstolars handläggning av utländska ansökningar om biträde. En regel om att ansökan bör vägras om den aktuella gärningen är preskriberad enligt svensk rätt kan t.ex. fördröja handläggningen i onödan om den innebär att den svenska åklagaren som handlägger en brådskande utländsk ansökan om husrannsakan i ser sig tvungen att begära in kompletterande uppgifter från sin utländska kollega, uppgifter som senare visade sig onödiga, för att säkert kunna bedöma att gärningen inte skulle vara preskriberad enligt svensk rätt. Sådana hinder för ett effektivt samarbete över gränserna bör tas bort (se härom vidare i avsnitt 7.14.6). Å andra sidan är det inte möjligt att rensa den svenska lagstiftningen från villkor och begränsningar som normalt förefaller onödiga om det inte finns en ventil som gör det möjligt att vägra i de fall då ett bifall till framställningen av något skäl är stötande utan att man för den skull kan säga att suveränitet eller säkerhet står på spel. Lagen bör därför innehålla en generellt utformad fakultativ vägransgrund enligt vilken en ansökan får avslås om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas. En sådan vägransgrund är angelägen att införa bl.a. mot bakgrund av förslaget att ta bort kravet på dubbel straffbarhet vid vissa typer av åtgärder (se avsnitt 7.6). Genom en sådan regel finns det vidare inte behov av att bibehålla en särskild regel om att en ansökan om överförande av frihetsberövad till annan stat får avslås om andra tvingande skäl talar mot ett överförande (se avsnitt 7.13.2). För att så långt det är möjligt begränsa tillämpningsområdet bör beslut om avslag alltid fattas av regeringen antingen direkt, om ansökan getts in till centralmyndigheten, eller på initiativ av åklagare eller domstol (angående överlämnande till regeringen, se avsnitt 7.14.1. 7.14.3 Politiska brott Regeringens förslag: I den nya lagen tas in en generell bestämmelse om att ansökan får avslås om gärningen har karaktär av politiskt brott. En ansökan får inte avslås på denna grund om ansökan har gjorts från en medlemsstat i den Europeiska unionen eller eller . Beslut om avslag på denna grund fattas av regeringen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Hovrätten över och som har godtagit förslaget, har haft synpunkter på att en ansökan från en medlemsstat i EU inte skulle kunna avslås när gärningen har karaktären av politiskt brott. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 2 a) rättshjälpskonvention får en stat avslå en framställning om rättslig hjälp om framställningen hänför sig till en gärning som i den anmodade staten betraktas som ett politiskt brott. Tillämpningsområdet för denna före- skrift har i viss mån begränsats genom terrorismkonventionen vars artikel 8 förbjuder konventionsstaterna att vägra begärd rättslig hjälp enbart av den anledningen att den avser politiskt brott, brott förknippat med poli- tiskt brott eller brott inspirerat av politiska motiv. har tillträtt terrorismkonventionen utan att göra förbehåll mot den artikeln. I den svenska lagstiftningen finns flera begränsningar vad gäller inter- nationell rättslig hjälp beträffande gärningar som utgör politiska brott.