prop · GN0330 · 2000-01-01 00:00:00 — Det kan därför bli nödvändigt att avstå från vissa åtgärder som syftar till att i ett femårsperspektiv kunna anpassa förmågan att möta ett mer omfattande väpnat angrepp. Regeringen avser därför att ge Försvarsmakten i uppdrag att pröva möjligheterna och beräkna kostnaderna för att, tidigare än vad myndigheten har föreslagit, ha förmåga att delta i internationella insatser med två mekaniserade bataljoner eller andra resurser till motsvarande kostnad och därvid beakta att kraven på flexibilitet uppfylls. Av förslagen skall även framgå kostnaderna för åtgärderna, när förbanden har uppnått önskad förmåga samt vilka konsekvenser detta får för andra förmågor. Försvarsmakten skall beräkna årlig kostnad för de förbandstyper som nämnts ovan och föreslå motsvarande besparingar inom andra områden. Redovisning skall lämnas . Vad avser förmågan att lämna stöd till fredsfrämjande och humanitär verksamhet har Försvarsmakten i sitt underlag från angivit att viss förmåga finns att lämna sådant stöd även utanför och dess närhet. Motsvarande möjlighet föreligger vad avser förmåga att deltaga i övningsverksamhet. Snabbinsatsstyrkan Swerap utgör basen för den svenska styrka som fr.o.m. deltar i den multinationella fredsstyrkan i Kosovo (KFOR). Styrkan kommer att roteras . Enligt den inriktning som regeringen tidigare (prop. 1996/97:4) har redovisat avseende snabbinsatsstyrkan skall den efter avslutad insats ånyo vara insatsberedd. Med den inriktning för markstridsförbanden som har redovisats ovan kommer bataljonerna i brigadförbanden att ha uppnått en sådan förmåga, såväl när det gäller kompetens som beredskap, att de kan delta i internationell verksamhet. Erfarenheter från Sweraps deltagande i KFOR kommer att kunna användas vid utvecklingen av insatsförbandens internationella förmåga. Regeringen kan senare komma att efter ytterligare kostnadsberäkningar, föreslå att förmågan att kunna delta i fredsbevarande operationer med sjö- och flygstridskrafter skall kunna omfatta mer än närområdet. 5.2.6 Stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred m.m. Regeringens förslag: Beträffande uppgiften att stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred skall Försvarsmakten ha förmåga att samverka med civila myndigheter och ha förmåga att ställa resurser till förfogande. Försvarsmakten skall vidare ha förmågan att ställa resurser till förfogande vid räddningstjänst och därutöver kunna lämna stöd till andra myndigheter. Kraven på förmåga att stärka det svenska samhället vid svåra påfrestningar i fred skall inte utgöra en utgångspunkt för Försvarsmaktens utformning och omfattning men skall beaktas i den operativa och territoriella planeringen, vid planering av övningsverksamhet samt när det gäller tillgänglighet till vissa materielslag och förnödenheter m.m. Skälen för regeringens förslag: Försvarsmaktens resurser skall kunna utnyttjas för att stärka samhället. Effektivt samutnyttjande av resurser med annan myndighet är viktigt. Regeringen vill i detta sammanhang peka på behovet av ökad samordning t.ex. mellan och Försvarsmakten. Enligt regeringens mening är en förutsättning för att Försvarsmakten skall kunna lämna ett effektivt stöd till andra myndigheter i skilda situationer att Försvarsmakten också har förmåga att samverka med dessa myndigheter, allt med iakttagande av de begränsningar som anges i det följande. Det är vidare angeläget att Försvarsmakten i planeringen av sin övningsverksamhet beaktar även samverkansmöjligheterna. Regeringen vill betona att detta givetvis också ställer krav på de övriga myndigheterna. Strävan efter ett effektivt utnyttjande av de samlade resurserna bör enligt regeringen bli tydligare än hos både Försvarsmakten och andra statliga myndigheter. Vid militärt och ekonomiskt likvärdiga alternativ skall den lösning väljas där Försvarsmakten bäst kan stödja samhället vid räddningstjänst, vid svåra påfrestningar i fred och vid andra former av stöd till myndigheter. Regeringen vill erinra om att detta också innebär att möjligheterna att sambruka militära och civila statliga resurser bättre bör tas tillvara. I uppgiften att kunna lämna stöd till samhället ligger att Försvarsmakten i vissa fall kan behöva disponera materiel och förnödenheter på ett sådant sätt att de finns tillgängliga vid skilda slag av stödinsatser till förmån för andra myndigheter. Regeringen vill betona att Försvarsmaktens resurser i form av materiel och personal skall vara ett möjligt stöd till de andra myndigheterna i särskilda situationer och först när deras egna resurser inte räcker till eller helt saknas. Den möjlighet till sambruk mellan statliga myndigheter som regeringen förespråkar bör bygga på en gemensam planering och överenskommelser mellan de berörda myndigheterna. Stödet från Försvarsmakten innebär inte att de andra myndigheterna skall underlåta att anskaffa t.ex. materiel som är nödvändig för att myndigheterna skall kunna genomföra sina ordinarie uppgifter. Regeringen vill härefter erinra om att det av 34 § räddningstjänstlagen (1986:1102) framgår att räddningsledaren kan ta i anspråk egendom och personal från en statlig eller myndighet vid en räddningsinsats. Försvarsmakten bör enligt regeringen tillsammans med de räddningstjänstansvariga myndigheterna fortsätta att utveckla hur bistånd kan lämnas vid skilda slag av räddningstjänstinsatser. Statsmakterna har tidigare angett ett antal fall där samhället skall ha en särskilt god beredskap (prop. 1996/97:11, bet. 1996/97:FöU5, rskr. 1996/97:203). Dessa utgör typfall för händelser som skulle kunna utvecklas till en svår påfrestning på samhället i fred. Tillsammans med de myndigheter som är huvudansvariga om något av typfallen skulle inträffa, bl.a. nedfall av radioaktiva ämnen, svåra störningar i elförsörjningen samt översvämningar och dammbrott, bör Försvarsmakten utveckla förmågan att lämna stöd. Enligt regeringens mening bör detta ske genom i första hand en gemensam planering för de identifierade typfallen. Det är rimligt att anta att även gemensamma övningar kan vara ett lämpligt inslag i vissa fall. Regeringen vill erinra om att när Försvarsmakten biträder en annan myndighet är det den andra myndigheten som leder och ansvarar för insatsen. Inom ramen för detta skall militära enheter alltid ledas av militära chefer. I sammanhanget vill regeringen också peka på att Försvarsmakten har särskilda resurser för ledning och att myndigheten ofta har möjlighet att snabbt infinna sig på även otillgängliga platser. De ansvariga andra myndigheterna och Försvarsmakten bör därför planera hur dessa Försvarsmaktens ledningsmöjligheter effektivast skulle kunna utnyttjas i framförallt inledningen av en insats. Avslutningsvis vill regeringen även erinra om att Försvarsmakten har möjlighet att i enlighet med förordningen (1986:1111) om militär medverkan i civil verksamhet i vissa fall ta ut avgifter för biträde till andra myndigheter. 5.2.7 Behov av kompetens Regeringens bedömning: Den viktigaste förutsättningen för att säkerställa förmågan till anpassning i olika avseenden är att Försvarsmakten har tillgång till nödvändig kompetens. Försvarsmakten bör upprätthålla kompetens inom nedan angivna kompetensområden. Ledningskompetens Den innefattar beredskap, kunskap och färdighet att sätta in och leda militära insatser. Försvarsunderrättelsekompetens Den innebär kunskaper och färdigheter att upptäcka, analysera och bedöma hotbilden mot . I kompetensen ligger också att kontinuerligt kunna övervaka svenskt territorium samt kunskaper om hur sensorer och vapen, även vad avser rymdbaserade sådana, kan användas mot oss. Kompetens att genomföra väpnad strid Den är grundläggande för det militära försvaret och omfattar strid och militär verksamhet, i alla konfliktnivåer, riktad mot markmål, mot sjömål såväl på som under havsytan och mot luftmål. Kompetensen bör omfatta alla nivåer till väpnad strid samordnad i högre förband samt i militära operationer med samverkan mellan flera typer av stridskrafter och system. Skyddskompetens Den innefattar skydd av civila och militära funktioner inklusive skydd av infrastruktur. Kompetensens bredd bör täcka områden från militära angrepp till åtgärder för att stärka samhället, fortifikatoriskt skydd samt skydd mot insatser med NBC-stridsmedel. Logistikkompetens Den avser den specifika logistikkompetens som behövs för militär verksamhet. Med logistik avses underhållstjänst, teknisk tjänst och transporter. Kompetens inom informationskrigföring Den omfattar kunskapen att hantera informationskrigföring. Kunskapen avser såväl defensiva åtgärder som kunskap om offensiva metoder för att kunna slå tillbaka mot en angripare. Internationell kompetens Den innebär kunskaper och färdigheter att kunna genomföra internationella fredsfrämjande och humanitära insatser samt att kunna delta i internationellt säkerhetssamarbete bl.a. i form av gemensamma övningar. Häri ingår stöd till återuppbyggnad och övrig civil-militär samverkan (Cimic). Detta är en särskild kompetens som successivt, i takt med Försvarsmaktens internationalisering, avses ingå som en naturlig del i Försvarsmaktens övriga kompetenser. Kompetens till civil samverkan Den innebär kunskaper och färdigheter att när behov uppstår kunna samverka med civila myndigheter över hela skalan från räddningstjänstinsatser till krigstillstånd. Skälen för regeringens bedömning: Kompetens är egenskapen att ha och kunna tillämpa kunskaper och färdigheter för att kunna genomföra viss verksamhet. Att ha erforderlig kompetens och dessutom resurser för att kunna lösa en given uppgift betyder att förmåga har uppnåtts. Inom Försvarsmakten finns i huvudsak landets samlade kompetens för att kunna anpassa försvarsförmågan till den militära hotutvecklingen medan andra delar av den nödvändiga kompetensen endast återfinns i den övriga delen av samhället. Försvarsmaktens samlade behov av kompetenser innefattar kompetenser som ingår såväl i den föreslagna insatsorganisationen som de kompetenser som därutöver behövs inom det militära försvaret för att säkerställa den anpassningsförmåga som behövs. Försvarsmakten måste sålunda själv utveckla och vidmakthålla de kompetenser som är unika och ej finns tillgängliga inom övriga delar av samhället. Det främsta exemplet på sådan unik kompetens utgörs av kunskap och färdighet för väpnad strid. Annan kompetens som kan hämtas från övriga delar av samhället och därmed inte bör utvecklas inom Försvarsmakten kan till exempel vara informationsteknik och allmän logistik. Det är viktigt att följa den mycket snabba militära och civila tekniska utvecklingen som sker och som sannolikt kommer att accelerera ytterligare. I denna utveckling ryms både problem och möjligheter, som det gäller att gardera sig för respektive dra nytta av i militära sammanhang. Väsentliga kompetensområden måste således identifieras efter hand. Lika väl som nya kompetenser måste tillföras måste föråldrade kompetenser avvecklas. och grundorganisationen skall tillsammans utgöra Försvarsmaktens viktigaste kompetensbas där personalens kompetens att kunna genomföra väpnad strid upprätthålls och utvecklas i syfte att kunna försvara hela landet. Förmågan till väpnad strid uppnås främst genom realistiska förbandsövningar under varierande klimatologiska och geografiska förhållanden, samt genom deltagande i internationell verksamhet. Genom att upprätthålla denna förmåga ges möjligheter att, alltefter rådande omvärldsläge, anpassa stridskrafternas beredskap och tillgänglighet till nationella och internationella behov. Ledningskompetens säkerställs genom att insatsorganisationen upprätthåller förmåga att leda och samordna operativ och taktisk verksamhet, samverka med civila delar av totalförsvaret och inneha förmåga att genomföra integrerade totalförsvarsinsatser. Ledningsstrukturen bör också ha en inbyggd förmåga att kunna anpassas till nya ledningsbehov. bör innehålla de resurser och de kompetenser som är nödvändiga för väpnade insatser såväl i som internationellt. utgör också den resursmässiga basen och innehåller huvuddelen av de kompetenser som behövs för anpassning, tillväxt eller ominriktning. Resterande kompetenser för anpassning upprätthålls bland annat inom grundorganisationen till exempel vid skolor samt genom forskning och teknikutveckling. Allt eftersom kompetensbehoven förändras måste insatsorganisationen successivt förnyas för att skapa handlingsfrihet att möta militärtekniska förändringar och möjliggöra anpassning. Detta kräver en ständig prövning av befintlig förmåga och kompetens. För förnyelsen behövs kontinuerligt arbete med studier, materiel- och förbandsförsök, demonstratorer, utveckling av operationskonst samt arbete med taktik och stridsteknik. Detta sker främst vid Försvarsmaktens skolor och centra men även inom ramen för övningsverksamhet vid förbanden. Det stöd Försvarsmakten erhåller av , , och Försvarshögskolan avseende forskning, teknikutveckling och metodstöd, kompetens att förvalta och upphandla adekvat materiel och anläggningar samt att utveckla ledarskap och kunnande inom krigskonsten, är av avgörande betydelse. I detta sammanhang finns ett antal strategiska kompetenser utpekade. Dessa redovisas utförligare i avsnitt 9.2. Försvarsmaktens kompetens för tillväxt som en möjlig anpassningsåtgärd utgörs främst av förmågan att integrerat leda och strida i högre förband samt av förmågan att hantera materiel, avsedd för tillväxt. Även nyanskaffad och uppgraderad materiel måste kunna tillföras för att öka effekten i krigsförbanden eller för att skapa nya krigsförband. Den personella kompetensen för strid i högre förband tillgodoses bl.a. genom att vidmakthålla och vidareutveckla förmågan till operativ och taktisk ledning inom ramen för en integrerad stabsstruktur. 5.3 Inriktning av insatsorganisationen : Den framtida insatsorganisationen skall inriktas mot att successivt fram till och med innehålla följande viktigare krigsförband: -ett högkvarter, en operativ insatsledning och fyra militärdistriktsstaber , -en armédivisionsstab med tillhörande förband, bland dem en NBC- insatsstyrka och två jägarbataljoner, -sex armébrigadledningar, sexton mekaniserade bataljoner, fyra luftvärnsbataljoner, fyra haubitsbataljoner, fyra pionjärbataljoner, fyra underhållsbataljoner, sex stadsskyttebataljoner och en luftburen bataljon, -två ytstridsflottiljer med sammanlagt tolv ytstridsfartyg, -en ubåtsflottilj med fem ubåtar, -en minkrigsflottilj, -en amfibiebrigadledning och tre amfibiebataljoner, -åtta JAS 39-Gripendivisioner, -två helikopterbataljoner, varav en med markoperativ inriktning och en med sjöoperativ inriktning och -nationella skyddsstyrkor, inkluderande bl.a. tolv markstridsbataljoner och hemvärn. Skälen för regeringens förslag utformning beslutar om Försvarsmaktens inriktning bl.a. genom att besluta om inriktning av verksamhetsområden. Med utgångspunkt från dessa beslut styr regeringen i dessa verksamhetsområden och krav på operativ förmåga. När det gäller inriktningen av verksamhetsområdena är denna struktur avsedd för den årliga styrningen av Försvarsmakten. Den lämpar sig dock inte för beslut om en mera långsiktig inriktning av Försvarsmakten. Regeringen lämnar därför i denna proposition inga förslag till den fleråriga inriktningen av verksamhetsområdena. skall kunna uppfylla de krav på operativ förmåga och beredskap som ställs i närtid. De krigsförband som ingår i denna organisation bör också innehålla en stor del av de kompetenser som efterfrågas för att kunna tillgodose kraven på långsiktig anpassningsförmåga. Som framgår av föregående avsnitt finns det dock ett antal resterande kompetenser som måste säkerställas i särskild ordning utanför insatsorganisationen, bl.a. inom grundorganisationen vid Försvarsmaktens skolor och centra. Grunden för det militära försvarets utveckling skall även framgent vara förmågan till väpnad strid. Med denna utgångspunkt bör målet för den långsiktiga utvecklingen vara en flexibel försvarsmakt med insatsförmåga samt anpassningsförmåga mot de nya hot och risker som kan uppstå . beredskap styrs i nuvarande omvärldsläge främst av behov inom ramen för uppgifterna territoriell integritet, internationella insatser och kraven på att kunna stärka samhället. bör innehålla krigsförband med hög operativ rörlighet och kvalitet och kunna sättas samman i operativa insatsstyrkor efter aktuella behov. Insatsstyrkorna skall kunna agera integrerat. Territorialförsvar, hemvärn och vissa andra delar av dagens militära försvar bör organiseras som nationella skyddsstyrkor och utgöra en del av insatsorganisationen. De nationella skyddsstyrkorna skall med varierande beredskap ha förmåga att skydda befolkningen och infrastrukturen samt att stödja de operativa förbanden. Ledningsfunktionen, som också utgör en del av insatsorganisationen, bör utformas för att kunna hantera ett brett spektrum av händelser, såväl nationellt som internationellt. Regeringen anser att en utveckling mot den insatsorganisation som beskrivits ovan är en viktig del av det militära försvarets strukturella förnyelse. Det är väsentligt att insatsorganisationens utformning och beredskap anpassas till de relativt låga kraven på försvar mot väpnat angrepp som ställs i närtid så att ett tillräckligt stort utrymme kan skapas för långsiktig anpassningsförmåga och förnyelse och för att öka den internationella förmågan. Regeringen avser att uppdra åt Försvarsmakten att i budgetunderlaget för lämna förslag till vilka krigsförband som kan utgå, som kan produceras till en lägre kostnad eller som kan organiseras senare än vad som Försvarsmakten har föreslagit samt hur detta påverkar måluppfyllnad i olika avseenden i den operativa förmågan. I uppdraget ingår vidare att pröva möjligheterna att ytterligare reducera utbildning, drift och underhåll för de större materielsystem som skall utgå ur organisationen. Det är väsentligt med en fortsatt utveckling av en strategisk idé och operativa principer för utnyttjandet av stridskrafterna ingående i insatsorganisationen. beslut får konsekvenser även när det gäller försörjningen med försvarsmateriel. Regeringen konstaterar att riktlinjerna för Försvarsmaktens planering och de omförhandlingar som genomförts med berörd försvarsindustri har möjliggjort att några angelägna materielprojekt kunnat beställas. Regeringens förslag och överväganden när det gäller Försvarsmaktens materielförsörjning m.m. redovisas närmare i avsnitt 5.5. Inriktning av insatsorganisationen har lämnat ett förslag till utformning av den framtida ledningsorganisationen. Försvarsmakten föreslår bl.a. att för ledning av insatsorganisationen skapas en ny samlokaliserad operativ och taktisk ledning, vilket skapar bättre förutsättningar för en framtida integrering av dessa. Detta är av stor betydelse för att Försvarsmakten samordnat skall kunna leda insatser såväl inom som utom landet. Regeringens förslag till utformning av organisation och bedömningar avseende den militära ledningsorganisationen utvecklas närmare i avsnitt 5.4 och 8.2. Markstridsförbanden Enligt regeringens uppfattning bör markstridskrafternas bataljoner kunna verka inom divisions och brigads ram, såväl nationellt som internationellt. Vapenverkan, rörlighet och skydd bör vidareutvecklas liksom förmågan till underrättelseinhämtning och ledningskrigföring. Markstridsförbandens förmåga till väpnad strid skall vara hög. Alla konfliktnivåer skall kunna hanteras både nationellt och i de internationella fredsfrämjande operationer som beslutar sig för att delta i. I och dess närhet skall markstridsförbanden kunna delta i alla typer av fredsfrämjande operationer. I övriga delar av världen skall Försvarsmakten kunna delta i fredsbevarande operationer. Organisationen bör bestå av en divisionsledning, sex brigadledningar, markstridsbataljoner och specialförband. Flexibelt sammansatta stridsgrupper bör kunna skapas av bataljonsförbanden. Förbanden i insatsorganisationen skall ha en hög tillgänglighet efter beredskapshöjning. Organisationen bygger på ett utbildningssystem som innebär att grundorganisationen utbildar en brigad. När har gått har fyra brigader utbildats med en sådan kompetensnivå att de har förmåga till omedelbara insatser. När ytterligare en omgång har utbildats kan den först utbildade brigadens personal överföras till de nationella skyddsstyrkorna eller utgör tillväxtresurs för brigadförbanden. Med detta system kan det ständigt finnas fyra brigader och tillhörande divisionsförband med hög utbildnings- och kompetensnivå att tillgå. Det är därutöver viktigt att alla brigadledningarna över tiden ges lika hög kompetens. Motsvarande princip tillämpas även vid övriga förband som grundutbildas. I samband med att Försvarsmakten redovisar regeringens uppdrag angående behovet av totalförsvarspliktiga som fullgör värnplikt bör också frågan belysas om hur utbildningen av stridsvagnsförband skall organiseras. När det gäller Försvarsmaktens förslag till samlad luftförsvarsförmåga finns det enligt regeringens uppfattning anledning att ytterligare granska luftvärnsfunktionens utveckling. Försvarsmaktens förslag innebär att anskaffning av luftvärn med medellång räckvidd och allvädersförmåga är inplanerad . Detta innebär en operativ risk som dock i viss utsträckning kompenseras av ett starkt jaktflyg. Marinstridskrafter Regeringen anser att marinstridskrafterna bör vidareutvecklas mot integrerade och behovssammansatta styrkor och mot ökad förmåga till samverkan med andra nationers förband vid övningar och internationella insatser i vårt närområde samt med civila myndigheter. Huvudinriktningen bör enligt regeringens uppfattning vara en förmåga att kunna utöva områdeskontroll över och under havsytan samt i kustzonen. Sjöstridskrafterna bör vidareutvecklas mot ett färre antal fartyg men med en ökad uthållighet till sjöss. Den närtida dimensioneringen av marinstridskrafter styrs främst av kravet att kunna hävda vår territoriella integritet och kravet på långsiktig anpassning. Förmågan att övervaka omgivande havsområden och kunna ingripa vid kränkningar av sjöterritoriet bör därför vidareutvecklas. Utformningen styrs däremot av förmågan att framgångsrikt kunna bekämpa en kvalificerad angripare och förmåga till uthållig marin närvaro i våra omgivande farvatten. Antalet ytstridsfartyg bör enligt regeringens uppfattning reduceras. Långsiktigt bör tolv ytstridsfartyg finnas. Dessa fartyg måste därmed ha en sådan flexibilitet att de klarar ett brett spektrum av uppgifter. Korvett av Visbyklass motsvarar dessa krav genom sin mångfunktionalitet och förmåga att klara ett vitt spektrum av uppgifter i alla krisnivåer. Regeringen har därför medgivit Försvarsmakten att anskaffa totalt sex korvetter av Visbyklass. Dessa bedöms vara operativa . Inledningsvis upprätthålls antalet ytstridsfartyg med befintliga korvetter av respektive Göteborgsklass samt patrullbåtar av Kaparenklass. Efter hand som korvett av Visbyklass införs utgår patrullbåtssystemet. Även antalet ubåtar bör enligt regeringens uppfattning reduceras. Över tiden bör fem ubåtar vidmakthållas, varav två av Västergötlandsklass och tre av Gotlandsklass. Försvarsmaktens analys har visat att för att ha beslutad förmåga och beredskap är det dimensionerande behovet fyra ubåtar. Hänsyn har då inte tagits till t.ex. befintliga ubåtsklasser, översyns- och underhållsperioder eller möjligheterna till kompetensuppbyggnad. Grunden för analysen är behovet av förmåga till uthållig strategisk och operativ underrättelseinhämtning och möjligheter till olika typer av insatser. De befintliga ubåtarna, tre Gotlandsklass och fyra Västergötlandsklass, är så olika att en besättning inte utan vidare kan växla eller byta ubåtstyp. Det totala behovet påverkas även av att en ubåt av fyra ständigt kommer att vara i någon form av underhållsfas. För att öka den taktiska uthålligheten inom ubåtsvapnet har regeringen medgett Försvarsmakten att installera luftoberoende maskineri på de två ubåtar av Västergötlandsklass som skall halvtidmoderniseras.