prop · GN0389 · 2000-01-01 00:00:00 — Näringsidkaren skall enligt artikel 4.1 lämna viss närmare angiven information till konsumenten. Konsumenten skall innan ett avtal sluts få information om bl.a. näringsidkarens identitet, eventuell ångerrätt och varans eller tjänstens väsentliga egenskaper. Konsumenten skall också informeras om priset, inklusive skatter och avgifter, och eventuella leveranskostnader. I betänkandet Konsumenterna och IT en utredning om datorer, handel och marknadsföring (SOU 1999:106) föreslås det att den närings- idkare som marknadsför varor eller tjänster på Internet skall åläggas att före avtalets ingående upplysa konsumenten om sin egen identitet i form av namn, fysisk adress, etableringsform och uppgifter om hur konsu- menten kan få kontakt med företaget via brev, telefon, telefax eller e- post. Förslaget stämmer enligt betänkandet i allt väsentligt överens med motsvarande bestämmelser i förslag till e-handels- direktiv, förslag till riktlinjer om konsumentskydd i samband med elektronisk handel och de nordiska konsumentombudsmännens gemensamma ståndpunkt om handel och marknadsföring på Internet. I betänkandet föreslås det vidare att den näringsidkare som erbjuder varor och tjänster på Internet skall åläggas att ge konsumenten information som är nödvändig för att bedöma erbjudandet. Enligt betänkandet stämmer detta förslag i allt väsentligt överens med distansavtalsdirektivet (se s. 61 f. i betänkandet). Som har anförts i avsnitt 6.1 bör i detta lagstiftningsärende andra frågor än de som föranleds av genomförandet av distansavtalsdirektivet undvikas. Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian att det inte torde finnas anledning att i distansavtalslagen nu gå längre i informationsskyldigheten än direktivet kräver. I ett avseende bör direktivet dock frångås. Det gäller näringsidkarens skyldighet att ge information om sin adress. Det finns knappast skäl att inskränka denna informationsskyldighet till de fall då näringsidkaren kräver förskotts- betalning. Uppgift om adress bör alltid ges. I lagrådsremissen föreslogs att informationen skulle ges innan avtalet ingicks. Vid en jämförelse med direktivets lydelse på engelska och franska har Lagrådet förordat att uttrycket i rimlig tid används i lagtexten. Även regeringen anser att i rimlig tid bättre återspeglar vad som avses med bestämmelsen i direktivet. I artikel 4.2 i direktivet föreskrivs att informationen skall ges på ett klart och begripligt sätt i någon form som är lämplig för den teknik för distanskommunikation som används. Detta bör anges i lagen. I detta sammanhang bör det övervägas huruvida lagen särskilt bör reglera på vilket språk informationen skall lämnas, en fråga som direk- tivet lämnar åt medlemsstaterna att avgöra (jfr punkten 8 i ingressen till direktivet). Några remissinstanser anser att detta bör regleras. Konsu- mentverket uttalar att verket förutsätter att näringsidkarna kommer att lämna informationen på ett för konsumenten begripligt språk. Enligt bör vid marknadsföring mot svenska marknaden ett liknande synsätt anläggas som för anvisningar till varor enligt konsumentköplagen, nämligen att det normalt krävs att informa- tionen ges på svenska. menar att det med tanke på direktivets konsumentinriktade karaktär borde krävas att informa- tionen ges på det språk som gäller i konsumentens land. Konsu- mentråd anser att näringsidkare som vänder sig till svenska konsumenter bör lämna informationen på svenska. anför att det från ett konsumentperspektiv är av stor betydelse att konsumenten tidigt får alla fakta på sitt eget språk om det objekt som han eller hon överväger att förvärva. Det säger sig självt att det inte går att kräva att alla näringsidkare vars marknadsföring kan nås av svenska konsumenter, t.ex. genom Internet, skall ge informationen på svenska. Ett sådant krav måste således under alla förhållanden begränsas till de fall där näringsidkare speciellt riktar sig mot den svenska marknaden. Om ett företag sålunda riktar sin mark- nadsföring mot den svenska marknaden, lär näringsidkaren emellertid i regel ändå ge informationen på svenska. Det är naturligtvis så att närings- idkaren har ett eget intresse av att så många personer som möjligt förstår informationen. Om konsumenten inte förstår det språk som används på t.ex. en hemsida, går näringsidkaren ju miste om en potentiell kund. Det bör därtill noteras att direktivets och lagens krav på att informationen skall ges på ett klart och begripligt sätt i vissa fall torde kunna innebära att informationen skall ges på svenska. Inte minst mot denna bakgrund delar regeringen promemorians bedömning att det inte synes tillräckligt motiverat att i lagen särskilt reglera på vilket språk informationen skall lämnas. Det kan dock finnas anledning att bevaka frågan vid den i avsnitt 6.1 nämnda utvärderingen av lagen. Härtill kan också läggas att frågan är uppe även vid förhandlingarna om direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster. Enligt direktivförslaget i dess nuvarande lydelse skall näringsidkaren innan ett avtal ingås ge konsumenten information om på vilket språk näringsidkaren är villig att tillhandahålla avtals-villkoren och förhandsinformationen. Näringsidkaren skall vidare ge information om på vilket språk näringsidkaren är villig att åta sig att kommunicera med konsumenten under avtalets löptid. Däremot är det inte aktuellt med något krav på att informationen alltid skall ges på ett visst språk, t.ex. språket i konsumentens land. Föreskriften i artikel 4.2 att informationen skall lämnas under särskilt hänsynstagande till principen om skydd för underåriga bör lämpligen komma till uttryck i distansavtalslagen. När det gäller skyddet för andra som inte kan ge giltigt samtycke, dvs. personer med förvaltare, synes det inte finnas skäl för en särskild regel. I stället får marknadsföringslagens allmänna bestämmelser om kraven på marknadsföring tillämpas. Dessa får anses ställa minst de krav som direktivet uppställer i fråga om hänsyn till personer med begränsad rättshandlingsförmåga. Det föreskrivs vidare i artikel 4.2 att det kommersiella syftet skall framgå klart och att informationen skall lämnas under särskilt hänsyns- tagande till principen om god sed i affärstransaktioner. Dessa krav följer redan av marknadsföringslagen, se 4 och 5 §§, och behöver därför inte tas in i distansavtalslagen. När det gäller en särskild form av distansavtal, nämligen sådana som ingås per telefon, föreskrivs i artikel 4.3 att näringsidkarens identitet och samtalets kommersiella syfte uttryckligen skall klargöras för konsumen- ten vid början av varje samtal med denne. Detta bör framgå av lagen. I 3 § prisinformationslagen anges att det finns särskilda föreskrifter om information till konsumenter i konsumentkreditlagen, konsumentförsäk- ringslagen, valutaväxlingslagen (1996:1006) och lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Som har framgått kommer det att finnas sådana särskilda föreskrifter även i distansavtalslagen. Det framstår därför som naturligt att till upp- räkningen lägga även distansavtalslagen. Visserligen är uppräkningen i 3 § prisinformationslagen inte uttömmande, men med hänsyn till den betydelse som distansavtalslagen kommer att få bör den lagen finnas angiven där. Det kan noteras att det inte föreslås några regler om information vid marknadsföring som syftar till hemförsäljningsavtal. Några sådana regler finns inte i hemförsäljningsdirektivet eller i hemförsäljningslagen, och något egentligt behov av sådana regler kan inte anses finnas. Information när ett distansavtal ingås Enligt artikel 5.1 första stycket i distansavtalsdirektivet skall konsu- menten på ett tidigt stadium i samband med att avtalet fullgörs och, såvitt avser varor som inte är avsedda att levereras till tredje man, senast vid leveranstillfället få en bekräftelse med viss del av förhandsinformationen. Det gäller informationen om näringsidkarens namn och adress, egen- domens eller tjänstens huvudsakliga egenskaper och egendomens eller tjänstens pris (inbegripet skatter och avgifter). Vidare skall konsumenten få information om eventuella leveranskostnader, om sättet för betalning och för leverans eller fullgörande på annat sätt samt om ångerrätt när sådan gäller. Enligt bestämmelsen skall bekräftelsen lämnas skriftligen eller i annan varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Av bestämmelsen framgår vidare att näringsidkaren inte behöver lämna någon bekräftelse, om konsumenten redan innan avtalet ingicks har fått del av informationen på det angivna sättet. Bekräftelsen bör lämnas efter det att distansavtalet har ingåtts. När det gäller avtal om varor bör det i enlighet med direktivet föreskrivas att bekräftelsen, såvida det inte är fråga om leverans till tredje man, skall lämnas senast i samband med leveransen. har uttalat att det vid sådan telefonförsäljning som avses i hemförsälj- ningslagen är otillbörligt enligt marknadsföringslagen att sända ut ångerhandlingarna i samma försändelse som den beställda varan, när denna skall hämtas på postanstalt (MD 1984:28). Detta bör kunna tillämpas också på den information om ångerrätten som näringsidkaren skall ge konsumenten enligt distansavtalslagen. Enligt direktivet skall informationen om villkoren och förfarandet för att utnyttja ångerrätten lämnas skriftligen. Vid de nordiska departe- mentsöverläggningarna har man tolkat begreppet skriftligen så att informationen skall lämnas i en handling. Med detta skall jämställas att informationen ges i annan varaktig form, t.ex. med e-post i varaktig form. Informationen skall ges i en handling eller i någon annan varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Detta torde innebära att informa-tionen skall ges på ett sätt som möjliggör för konsumenten att ta del av den genom att läsa den. Om näringsidkaren vill ge konsumenten informa-tionen i någon annan varaktig form än i en handling, t.ex. via e- post i varaktig form, måste näringsidkaren dessutom förvissa sig om att konsu-menten har tillgång till en dator där han eller hon kan läsa informationen. Det torde mot denna bakgrund inte vara motiverat att gå längre än direktivet och i lagen uppställa ett krav på att näringsidkaren skall ha konsumentens samtycke för att få ge informationen i någon annan var-aktig form än i en handling, vilket efterlyser. I detta sammanhang finns anledning att nämna att det i föreliggande utkast till direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster finns en definition av begreppet varaktigt medium . Enligt direktivförslaget avses där med varaktigt medium varje instrument som konsumenten kan använda för att bevara information som vänder sig till honom personligen på ett sätt som är tillgängligt för framtida hänvändelse som är lämplig för avsikten med informationen och som tillåter oförändrad reproduktion av den lagrade informationen . Av artikel 5.1 andra stycket i distansavtalsdirektivet framgår att konsu- menten vid det tillfälle som avses i artikelns första stycke skall få ytter- ligare information, bl.a. om villkoren och förfarandet för att utnyttja ångerrätten, gatuadressen till det verksamhetsställe för näringsidkaren dit konsumenten får framställa klagomål, förekommande garantier och service och villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det gäller tills vidare eller för än . Även bestämmelser av detta slag måste tas in i distansavtalslagen. Direktivets krav att information skall lämnas om förfarandet för att utnyttja ångerrätten bör i lagen tas in som en föreskrift om att näringsidkaren skall ge konsumenten namn och adress till någon som ångerrätten kan utövas mot. När det gäller frågan när informationen skall lämnas bör samma bestämmelser gälla som beträffande bekräftelsen. Promemorians förslag innebär att den information som avses i artikel 5.1 andra stycket alltid skall ges på nytt efter att avtalet har träffats, dvs. även om informationen har lämnats på det föreskrivna sättet redan tidigare. Representanter för har vid mötet om genomförandet av direktivet emellertid upplyst att direktivet enligt kommissionens mening inte kan anses uppställa något sådant krav. Enligt vad som har framkommit vid de nordiska departementsöverläggningarna avser man i övriga nordiska länder inte föreslå att informationen alltid måste ges på nytt efter avtalets ingående. Mot den bakgrunden föreslogs i lagrådsremissen att kommissionens tolkning av direktivet skulle följas, dvs. att informationen inte behöver ges på nytt om den har lämnats i föreskriven form. Lagrådet har dock ansett att en sådan tolkning inte stämmer med direktivets ordalydelse och har framhållit att vilken tolkning som är den rätta ytterst avgörs av . Vid detta förhållande har det förefallit Lagrådet tryggast att hålla sig till direktivets ordalydelse, särskilt som detta alternativ också framstår som det mest konsumentvänliga. Regeringen godtar Lagrådets synpunkter och föreslår således att näringsidkaren skall lämna informationen på nytt även om han före avtalets ingående har lämnat informationen på föreskrivet sätt. Regeringen anser att övervägande skäl talar för att ett sådant krav ställs upp, även om det skulle innebära att i detta avseende väljer en lösning som avviker från vad de övriga nordiska länderna kommer fram till. Vid avtal som ingås vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet gäller strängare formkrav. Enligt 4 § andra stycket hemförsäljningslagen skall näringsidkaren lämna eller sända, tillsammans med en handling där konsumenten informeras om bl.a. innehållet i hemförsäljningslagen, en blankett som konsumenten kan använda för att utöva sin ångerrätt. Handlingen och blanketten skall enligt 4 § tredje stycket stämma överens med formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt hemförsäljningsförordningen (1981:1362) fastställs formulär till sådana handlingar och blanketter av . Ett inte obetydligt antal av de avtal som ingås på distans är gräns- överskridande. Detta gäller särskilt om avtalet ingås på Internet. Det förekommer också att utländska näringsidkare ringer upp konsumenter i eller att postorderföretag verkar över gränserna. Det förefaller mindre lämpligt att vid distansavtal uppställa ett krav på att närings- idkaren till konsumenten skall sända en ångerhandling och en ånger- blankett vilka stämmer överens med formulär som har fastställts i . En sådan ändring i det nu gällande formkravet vid telefon- försäljning kan knappast heller innebära några betänkligheter från konsu- mentskyddssynpunkt. Det torde vara tillräckligt att som direktivet kräver konsumenten får information om ångerrätten och att informa- tionen ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Information när ett hemförsäljningsavtal ingås När det gäller hemförsäljningsavtal bör de bestämmelser som finns i 4 § första och tredje stycket hemförsäljningslagen överföras till den nya lagen i huvudsak oförändrade. Det innebär bl.a. att när avtal ingås vid hembesök eller under en utflykt näringsidkaren skall lämna konsumenten en handling där denne informeras om ångerrätten och om namn och adress till någon som rätten kan utövas mot. Informations- handlingen skall vara åtföljd av en blankett som konsumenten kan använda för att utöva sin ångerrätt. Handlingen och blanketten skall stämma överens med formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt hemförsäljningsdirektivet skall information ges när avtalet ingås. Om konsumenten avger ett anbud som näringsidkaren inte genast tar ställning till, skall informationen enligt direktivet emellertid ges redan då. Detta kommer till uttryck i hemförsäljningslagen genom att det i 2 § föreskrivs att vad som i lagen sägs om avtal skall, när konsumenten har lämnat ett anbud till näringsidkaren som denne inte genast har tagit ställning till, i stället gälla anbudet. Bestämmelsen är alltså inte begränsad till att avse information, vilket också Juridiska fakultets- nämnden vid påpekar. Men det har inte framkommit någon omständighet som tyder på att bestämmelsen skulle ha någon annan praktisk betydelse. I enlighet med promemorians bedömning bör någon motsvarande bestämmelse inte tas in i distansavtalslagen. I stället bör det i lagens bestämmelser om information i samband med hemförsäljningsavtal göras ett tillägg jämfört med dagens informations- regler. Sålunda bör det föreskrivas att näringsidkaren skall överlämna handlingarna, inte bara när ett avtal har ingåtts, utan även när konsu- menten har lämnat ett anbud till näringsidkaren som denne inte genast har tagit ställning till. Påföljd vid utebliven information Enligt artikel 11.1 i distansavtalsdirektivet skall medlemsstaterna säker- ställa att det i konsumenternas intresse finns tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i direktivet. De krav som distansavtalslagen kommer att ställa på näringsidkarens information innebär att konsumenten skall få del av de uppgifter som är nödvändiga för att han eller hon skall kunna ta ställning till ett erbjudande. Från konsumentskyddssynpunkt är det således väsentligt att näringsidkaren i alla delar följer lagens krav på information vid mark- nadsföring och på information när avtalet ingås. I lagen bör det därför införas en bestämmelse som ger möjlighet att ingripa mot den närings- idkare som inte uppfyller informationskraven. I bestämmelsen bör det hänvisas till marknadsföringslagens regler, vilka bl.a. ger möjlighet att meddela informationsförelägganden förenade med vite. Efter mönster av prisinformationslagen bör det uttryckligen anges att informationen skall anses vara sådan information av särskild betydelse från konsument- synpunkt som avses i 4 § andra stycket marknadsföringslagen. Se vidare avsnitt 6.12. Som anförs i promemorian bör det övervägas om det inte dessutom skulle vara lämpligt att för vissa fall föreskriva att en näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift (marknadsstörningsavgift), om näringsidkaren eller någon som handlar på hans vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot informationsbestämmelserna i distansavtals- lagen. anser att en sådan föreskrift bör tas in för att markera hur viktig informationen om ångerrätten är. Bestämmelser om marknadsstörningsavgift finns i 22 28 §§ mark- nadsföringslagen. Enligt 22 § första stycket får en näringsidkare åläggas att betala marknadsstörningsavgift, om näringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon bestämmelse i 5 13 §§, de s.k. katalogbestämmelserna. I paragrafens andra stycke har det förts in en möjlighet att döma ut marknadsstörningsavgift även vid överträdelser av vissa bestämmelser i lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av alko- holdrycker, lokalradiolagen (1993:120), tobakslagen (1993:581) eller radio- och TV-lagen (1996:844). Möjligheten att döma ut marknadsstörningsavgift infördes med marknadsföringslag. I motiven till lagen anfördes att marknads- störningsavgiften borde användas i fall där det förelåg ett mer påtagligt behov av att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen. Vidare framhölls att katalogbestämmelserna till vilka avgiftssanktionen skulle vara kopplad kunde sägas beskriva särskilt klandervärda för- faranden som har ansett böra motverkas (prop. 1994/95:123 s. 104). Katalogbestämmelserna tar närmast sikte på att motverka någon form av vilseledande marknadsföring. Det är tveksamt om de skäl som sålunda har ansetts motivera mark- nadsstörningsavgift föreligger vid underlåtenhet att informera om ånger- rätten. När marknadsföringslagen infördes fann lagstiftaren inte anled- ning att förstärka vare sig den lagens bestämmelse om åläggande att lämna information (15 §) eller hemförsäljningslagens sanktionssystem med en sådan avgift. Det är knappast motiverat att göra någon annan bedömning , vare sig för hemförsäljning eller för distansförsäljning. Åtminstone bör det därför inte införas någon möjlighet att döma ut marknadsstörningsavgift i de berörda fallen. Men enligt rege- ringens mening finns det skäl att följa utvecklingen, bl.a. vid utvär- deringen av distansavtalslagen. Om det skulle visa sig att det finns näringsidkare som mera regelmässigt underlåter att ge information om ångerrätten på föreskrivet sätt, kan det finnas anledning att införa mark- nadsstörningsavgift. I hemförsäljningslagen finns även en civilrättslig påföljd vid brist i informationen. Enligt 5 § är konsumenten inte bunden av ett avtal, om näringsidkaren inte har fullgjort sin informationsskyldighet avseende konsumentens ångerrätt (ogiltighetsregeln). När avtal ingås vid hem- besök eller utflykter måste näringsidkaren uppfylla sin informations- skyldighet vid hembesöket respektive under utflykten. Vid telefonförsäljning måste informationsskyldigheten uppfyllas senast efter avtalet. Lämnas informationen inte , är konsumenten över huvud taget inte bunden av avtalet. Näringsidkaren kan inte reparera bristen i efterhand, t.ex. genom att skicka föreskrivna informationshandlingar till köparen efter ett avtal vid telefonförsäljning. Kan konsumenten göra gällande att avtalet är ogiltigt, blir ångerrättsreglerna i lagen normalt inte tillämpliga. Ångerrätten gäller bara för det fall att det finns ett bindande avtal (jfr 6 § första stycket). Konsumenten har på sig att kräva att avtalet skall återgå på grund av att information inte har lämnats i rätt tid eller på föreskrivet sätt. I promemorian föreslås det att det inte tas in någon ogiltighetsregel i distansavtalslagen. De flesta remissinstanserna tillstyrker eller godtar förslaget eller lämnar det utan någon invändning, men och vid uni- versitet är kritiska. framhåller att nämnden har tillämpat ogiltighetsregeln vid ett antal tillfällen. Ogiltighetsregeln infördes med hemförsäljningslag, som introducerade ångerrätten. Lagen gav konsumenten en ångerrätt efter sammanträffandet med säljaren. Säljaren skulle vid samman- träffandet och på fastställt formulär informera köparen om dennes ånger- rätt. Om säljaren underlät detta, blev köparen inte bunden av avtalet. Ogiltighetsregeln motiverades då huvudsakligen av att den utgjorde en förutsättning för att den nya ångerrätten kunde slå igenom i praktiken (SOU 1970:35 s. 35 f. och 47 f. samt prop. 1971:86 s. 72 och 95 f.). Härtill skall läggas att ångerfristen enligt lag alltid började löpa vid sammanträffandet, oavsett om näringsidkaren hade uppfyllt sin informationsskyldighet eller inte. Det var alltså nödvändigt att konsu- menten informerades om ångerrätten redan vid sammanträffandet; annars kunde han eller hon lätt gå miste om rätten. När den nuvarande hem- försäljningslagen trädde i kraft ändrades dock startdagen för ångerrätten. Ångerveckan börjar nu aldrig löpa förrän näringsidkaren har uppfyllt sin informationsskyldighet (se 7 §). Ändå behölls alltså ogiltighetsregeln. I motiven uttalades att det var av särskild betydelse att informationsskyldigheten kunde upprätthållas med stöd av en ogiltighets- regel (SOU 1979:76 s. 165). Vid genomförandet av hemförsäljnings- direktivet vilket innehåller en artikel med samma syfte som artikel 11.1 i distansavtalsdirektivet hänvisades bara till ogiltighetsregeln utan att denna kommenterades närmare (prop. 1991/92:167 s. 21). Som redan har framhållits är det angeläget att näringsidkaren uppfyller sin informationsskyldighet avseende ångerrätten. En förutsättning för att konsumenten skall kunna utöva sin ångerrätt är att han eller hon får information om villkoren för och formerna för att göra det; utan den informationen faller den kanske mest centrala delen i konsumentskyddet. En ogiltighetsregel kan härvid ha inte minst en pedagogisk funktion. måste konstateras att ogiltighetsregeln i hemförsäljnings- lagen är ett avsteg från vad som normalt gäller.