prop · GN0327 · 2000-01-01 00:00:00 — 5 Bakgrund och allmänna utgångspunkter Regeringens bedömning: För att en generell minskning av antalet vapenlicenser skall påverka våldsbrottsligheten skulle krävas stora inskränkningar i möjligheterna att använda skjutvapen för lagliga ändamål samt ett omfattande inlösenförfarande. Sannolikt skulle effekten av en sådan åtgärd ändå bli marginell. Att minska det totala antalet tillstånd för innehav av skjutvapen bör därför inte vara ett mål i sig för en reform av vapenlagen. Vapenlagstiftningen bör däremot vara så utformad att tillstånd inte beviljas för andra vapen än sådana som innehavaren har behov av för ett godtagbart ändamål. Höga krav måste också ställas på förvaring och övrig hantering av skjutvapen och ammunition så att egendomen inte kommer i orätta händer eller annars missbrukas. Arbetet med att motverka smuggling av skjutvapen och att förhindra tillgrepp av militära skjutvapen skall fortsätta. Utredningens bedömning: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen anser att ett huvudsyfte med vapenlagstiftningen bör vara att antalet skjutvapen reduceras. Remissinstanserna: Vad gäller frågan om behovet av att minska det totala antalet legala skjutvapen är meningarna bland remissinstanserna delade. Bland dem som instämmer i utredningens bedömning härvidlag återfinns Hovrätten över och , Riksåklagaren, , , i , i och i . Avvisande eller tveksamma till utredningens uppfattning ställer sig bl.a. , , , Svenska Svartkruts , och . anför att det sannolikt är så att antalet legala vapen i samhället endast marginellt påverkar antalet brott där vapen används och att det troligen skulle behövas relativt stora förändringar i antalet legala skjutvapen för att detta skulle få mätbara effekter på dessa typer av brott. Trots detta ansluter sig till uppfattningen att antalet legala skjutvapen i samhället borde reduceras. Skälen för regeringens bedömning Nuvarande situation I finns det drygt 750 000 personer som har tillstånd enligt vapenlagen att inneha skjutvapen. Det totala antalet tillståndsgivna civila skjutvapen uppgår till drygt 2 miljoner. Jaktvapnen utgör med sina den absolut största andelen av dessa vapen. Till detta kommer statens skjutvapen, vilka uppgår till ca 930 000 stycken, av vilka den allra största delen tillhör Försvarsmakten. När det gäller brott som begås med hjälp av skjutvapen framgår det av befintlig statistik att antalet fullbordade mord, dråp och misshandel med dödlig utgång som begicks med hjälp av sådana vapen minskade 1997. Detsamma gäller bankrån. Vissa andra brott, såsom butiksrån och taxirån som begicks med hjälp av skjutvapen, ökade däremot ganska markant . Antalet mord, dråp och misshandel med dödlig utgång som begicks med hjälp av skjutvapen uppgick till i genomsnitt 29 stycken , eller av det totala antalet sådana brott. Även om det händer att vapen som innehas legalt används i brottsliga sammanhang, är det enligt regeringens bedömning främst de illegala vapnen som utgör en särskild fara för vårt samhälle. (Med illegala vapen avses här dels vapen som stulits från dess legale innehavare eller på annat sätt kommit i besittning av någon som inte har rätt att inneha vapnet i fråga, dels vapen för vilka tillstånd helt saknas.) Vidare torde det vara de illegala civila skjutvapnen som på grund av sitt stora antal utgör den största faran. Det är inte möjligt att säga något säkert om antalet illegala civila skjutvapen. I en rapport från Försvarsdepartementet uppgavs att polisen uppskattade antalet sådana vapen till ca 27 000 medan antalet illegala skjutvapen som härrörde från det militära försvaret uppskattades till ca 3 000 (Ds 1995:38 s.19). Huvuddelen av de skjutvapen som illegalt cirkulerar i är vapen för vilka tillstånd finns men som har stulits från deras rättmätiga innehavare. Vidare är det sannolikt så att de flesta brott som begås med vapen genomförs med vapen för vilka tillstånd en gång beviljats. Den från allmänna samhälleliga utgångspunkter farligaste brottsligheten torde å andra sidan begås av personer som sannolikt i hög utsträckning har tillgång till vapen som inte härrör från någon legal innehavare. Det kan bl.a. konstateras att de vapen som anträffats vid tillslag hos de s.k. mc- gängen för det mesta inte torde kunna återfinnas i några register. Antalet anträffade och beslagtagna skjutvapen som inte går att spåra till någon svensk vapeninnehavare ökar kraftigt, vilket starkt talar för att allt fler skjutvapen smugglas in i landet. Även om det är de illegala vapnen som torde utgöra den största samhällsfaran kan man inte helt bortse från den våldsbrottslighet där det är den legale innehavaren som är gärningsman. Hur stor andel den brottsligheten utgör av den totala våldsbrottsligheten där skjutvapen kommer till användning är svårt att säga. Enligt en studie av vid avseende dödligt våld i med skjutvapen hade gärningsmannen själv tillstånd för att inneha vapnet i fråga i av fallen. Ett särskilt problem som uppmärksammats är personer som på grund av psykisk störning inte är lämpliga att inneha skjutvapen. Eftersom det ofta saknas utredning av om ett våldsbrott har orsakats av en psykisk störning hos gärningsmannen är det inte möjligt att säga något närmare om problemets omfattning. Det har dock förekommit att psykisk störning hos tillståndsinnehavaren lett till att skjutvapen missbrukats med tragiska konsekvenser som följd, varför det finns anledning att särskilt uppmärksamma frågan. Allmänna utgångspunkter för en reform Av den redogörelsen framgår att är ett ganska vapentätt land som det kan konstateras att den del av det totala antalet allvarliga våldsbrott som förövas med skjutvapen är relativt liten. Än mindre är den andel av dessa brott som förövas av någon som har tillstånd att inneha vapnet i fråga. Detta talar för att det kontrollsystem som vapenlagstiftningen föreskriver avseende förutsättningarna för innehav av skjutvapen m.m. fungerar förhållandevis väl. Den omständigheten att tillstånd endast beviljas för vissa särskilt angivna ändamål, där jakt och organiserat målskytte är de två största kategorierna, samt att krav ställs på såväl kunskaper som lämplighet är säkerligen av stor betydelse för att hålla antalet fall av brott med legala skjutvapen på en låg nivå. Att genom en generell minskning av antalet legala skjutvapen åstadkomma en annat än marginell minskning av våldsbrottsligheten skulle sannolikt vara mycket svårt. För att minska antalet skjutvapen till hälften skulle bl.a. krävas ett inlösenförfarande till en sannolik kostnad på . Ändå skulle mer än en miljon skjutvapen finnas kvar ute i samhället. En annan svårighet med en sådan åtgärd är att bestämma kriterierna för vilka skjutvapen som inte längre skulle få finnas kvar. Intresset för jakt i är stort och har ökat . Tillgången till jaktmarker är förhållandevis god. Medan jakt som fritidssysselsättning i många andra länder är förbehållet en liten grupp välbeställda personer, utövas jakt i av alla samhällsklasser. Särskilt mot denna bakgrund framstår det som ytterst tveksamt att göra vapenlagstiftningen så restriktiv att inte alla som uppfyller nödvändiga förutsättningar skulle få möjlighet att jaga. Motsvarande synsätt kan anläggas i fråga om målskytte, även om det i det sammanhanget kan finnas skäl att vara mera restriktiv när det gäller särskilt farliga skjutvapen. Mot detta resonemang kan anföras att varje vapen som finns ute i samhället utgör en latent fara. Även om innehavaren uppfyller kraven på kunskap och lämplighet och förvaring sker på ett korrekt sätt, kan det aldrig uteslutas att vapnet kommer i orätta händer och därefter används vid brott. När tragiska händelser med skjutvapen inträffar där människor kommer till allvarlig skada väcks oavsett vilken typ av skjutvapen som använts regelmässigt frågan om det är rimligt att lagstiftningen medger att det finns ett så stort antal vapen ute i samhället som det faktiskt gör. Från andra länder, bl.a. och , finns exempel på att tragiska vansinnesdåd med skjutvapen har lett fram till beslut om mycket stora inskränkningar i möjligheten att inneha skjutvapen av vissa slag. Även i övrigt har många länder skärpt sin vapenlagstiftning. Såsom tidigare redovisats pågår det också ett omfattande internationellt samarbete med inriktning på att öka kontrollen över skjutvapen i världen, både i brottsförebyggande syfte och för att minska risken för väpnade konflikter. I detta sammanhang bör man dock hålla i minnet att de flesta andra länder har haft en vapenlagstiftning som varit betydligt liberalare än den svenska. Enligt regeringens mening finns det inte tillräckliga skäl att genomföra en reform av vapenlagstiftningen med inriktningen att generellt begränsa antalet vapen som innehas med stöd av tillstånd enligt lagen. En sådan reform skulle behöva vara mycket långtgående för att få någon positiv effekt och skulle därmed leda till oproportionerliga kostnader och inskränkningar av den enskildes möjligheter att utöva jakt eller målskytte. Detta ställningstagande kan emellertid försvaras endast om vapenlagstiftningen kan sägas utgöra ett effektivt och trovärdigt instrument för att hindra att vapen kommer till brottslig användning. Med hänsyn härtill är det bl.a. viktigt att se till att vapenlagstiftningen förmår upprätthålla principen att tillstånd till innehav av skjutvapen inte skall beviljas annat än när det är motiverat med hänsyn till ändamålet och sökandes behov av vapnet. Även i övrigt måste vapenlagstiftningen vara ändamålsenlig och medverka till en hög säkerhetsnivå när det gäller hanteringen av skjutvapen och ammunition. vapenutredning har enligt regeringens bedömning på ett förtjänstfullt sätt gått igenom vapenlagstiftningen och dess tillämpning samt, i de hänseenden som genomgången gett skäl till det, lagt fram förslag till förändringar. Regeringen behandlar i det följande utredningens förslag, utifrån de utgångspunkter som redovisats. Utredningen har t.ex. konstaterat att så många som av alla vapentillstånd har beviljats på den grunden att vapnet har prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde för sökanden. Detta anser regeringen vara en orimligt avvägning mellan skyddsintresset och den enskildes behov av skjutvapen. Regeringen föreslår därför i avsnitt 6.1.4 att sådana skjutvapen såsom huvudregel skall få innehas endast om de görs varaktigt obrukbara. De förslag som läggs fram av regeringen berör emellertid tillstånd även för andra ändamål. Förslagen, som återfinns i avsnitt 6.1.3 och 6.1.5, innefattar bl.a. att tillstånd för vissa vapentyper skall tidsbegränsas samt att en mer ingående behovsprövning skall göras innan någon beviljas tillstånd för flera än fyra jaktvapen. Det övergripande syftet bakom förslagen är att undvika att det skall föreligga tillstånd till andra skjutvapen än sådana som det finns ett reellt behov av för ett godtagbart ändamål. Behovet skall därvid bedömas utifrån lagstiftningens krav och inte efter den enskildes uppfattning. Avsikten är att ändringarna i praktiken inte skall innebära några begränsningar i möjligheten att bedriva seriöst målskytte eller jakt. Förslagen inriktas i stället på att utvidga tillståndsmyndighetens prövning så att tillstånd inte beviljas i de fall behov av vapnet för dessa eller andra ändamål inte föreligger. Bestämmelserna om förvaring och transport av skjutvapen är betydelsefulla för att hindra att de skjutvapen som innehas med stöd av tillstånd enligt lagen skall hamna i orätta händer. Även här finns skäl att strama upp lagstiftningen. Förslag med denna innebörd återfinns i avsnitten 9.1 4. Det är också viktigt att polisen får kännedom om sådana förhållanden som kan föranleda att vapentillstånd återkallas eller att en ansökan skall avslås. I avsnitt 15 föreslås en utvidgad anmälningsskyldighet för läkare inom den psykiatriska vården beträffande personer som är olämpliga att inneha skjutvapen. En mindre del av de skjutvapen som innehas illegalt har stulits från militären. Att förhindra sådana stölder är dock särskilt viktigt eftersom de flesta militära skjutvapen har stor eldkraft och därför är synnerligen farliga. Försvarsmaktens skjutvapen omfattas emellertid inte av vapenlagen. Åtgärder för att höja säkerheten vid hanteringen av sådana skjutvapen kan således vidtas utan att förslag till ändrad lagstiftning läggs fram för . I avsnitt 21 redovisas det arbete som bedrivs med denna inriktning. Mycket talar för att smugglingen av skjutvapen har ökat till . Denna utveckling kan knappast stoppas genom att vapenlagen skärps. är i princip all införsel av skjutvapen och ammunition till underkastad krav på tillstånd. Kontrollen vid våra gränser är därför betydelsefull. Genom deltagande i har vi påtagit oss ett ansvar för att skärpa kontrollen vid våra yttre gränser. Förslag har också utarbetats för att ge bl.a. polisen utökade befogenheter i detta hänseende. Med det stora antal personer och den stora mängd gods som passerar våra gränser är det emellertid knappast möjligt att genom tullkontroll helt förhindra att vapen olovligen förs in i landet, särskilt inte om skjutvapen finns lättillgängliga i vårt närområde. är det därför endast genom internationellt samarbete i syfte att globalt skärpa kontrollen av försäljning och innehav av handeldvapen som man kan nå resultat. Ett sådant internationellt arbete pågår redan i flera olika fora där aktivt deltar. Frågan om åtgärder mot smuggling av skjutvapen behandlas i avsnitt 20. Naturligtvis är det också viktigt att ingripa direkt mot olovligt innehav av skjutvapen, särskilt när syftet med innehavet är att vapnen skall användas för brottslig verksamhet. I detta avseende får hänvisas till det omfattande arbete som pågår, både nationellt och inom ramen för det internationella samarbetet, för att bekämpa grov och organiserad brottslighet. Detta arbete avser bl.a. utvidgning av polisens befogenheter, organisatoriska frågor och arbetsmetoder. Slutligen bör framhållas att utformningen av vapenlagstiftningen liksom all annan lagstiftning på det kriminalpolitiska området måste anpassas till samhällsutvecklingen och till det hot som brottsligheten utgör. Vapenlagstiftningen har också varit föremål för ett stort antal revisioner med denna inriktning. Polisen har en viktig uppgift i att följa utvecklingen och ta fram underlag för nödvändiga ändringar. Inrättandet av tre centrala vapenregister, varav ett för stulna och förkomna skjutvapen, bidrar till polisens möjligheter att fullgöra denna uppgift. Flera av de förslag som regeringen lägger fram i det följande syftar också till att ge polisen genom ett ökat ansvar för att regelsystemet hålls aktuellt. Dessutom föreslås att skall rapportera till regeringen om läget på vapenområdet. Sammantaget kan regeringens förslag sägas innebära att det hot som illegalt innehav av skjutvapen utgör beaktas i större utsträckning i lagstiftningen och i den polisiära verksamheten som rimlig hänsyn tas till intresset av att seriös verksamhet som innefattar användning av skjutvapen skall kunna utövas även . 6 Vapentillstånd 6.1 Allmänna förutsättningar för tillstånd m.m. 6.1.1 Behov eller giltigt skäl? Regeringens förslag: Begreppet behov bör vara kvar som ett kriterium för tillstånd. I lagtexten görs ett tillägg om att vapnet skall behövas för ett godtagbart ändamål. Utredningens förslag: Begreppet behov ersätts med ett krav på att sökanden skall ha giltigt skäl att inneha skjutvapen. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inte något att erinra mot förslaget. /Landsbygdens Jägare och anser dock att det kan leda till tolkningssvårigheter och avstyrker därför förslaget. Även avstyrker förslaget och menar att begreppet giltigt skäl synes ersätta både behov och ändamål. Skälen för regeringens förslag: Utredningen anför som skäl för sitt förslag bl.a. att begreppet behov är ett subjektivt uttryck och att begreppet giltigt skäl på ett bättre sätt markerar att det är samhället som sätter gränserna för vad som skall anses vara ett befogat innehav. Begreppet behov är väl inarbetat i svensk vapenlagstiftning och fyller en viktig avgränsande funktion vid prövningen av tillstånd för vapen som skall användas till skjutning. En person som inte har behov av ett sådant vapen bör inte heller kunna beviljas tillstånd till detta. I tillämpningen torde begreppet ges ett objektivt innehåll. Vid prövningen av om kriteriet är uppfyllt görs således en bedömning utifrån de kriterier som uppställs i lagstiftningen. Det är alltså inte den enskildes subjektiva uppfattning som är avgörande för om behov kan anses föreligga eller inte. Det har inte framkommit att användningen av begreppet leder till några större tolknings- eller tillämpningsproblem. I lagrådsremissen anförde emellertid regeringen att det kunde finnas skäl att i lagtexten klargöra att behovet skall ta sikte på ett giltigt ändamål, vilket ligger i linje med utredningens resonemang, och föreslog därför att det i lagtexten skulle göras ett tillägg av den innebörden. Lagrådet har föreslagit att giltigt ändamål byts ut mot godtagbart ändamål och har som skäl för detta anfört att bestämmelsen därigenom blir mer lättolkad. Regeringen finner inte skäl att avvika från Lagrådets förslag. 6.1.2 Skjutvapens lämplighet Regeringens förslag: Om ett tillstånd till innehav av skjutvapen meddelas för skjutning skall vapnet vara lämpat för det ändamål som tillståndet avser. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har begränsat bestämmelsen till att avse skjutvapen avsedda för jakt, målskytte och skydd. bemyndigas att meddela föreskrifter om vilka typer av skjutvapen som skall anses lämpade för olika ändamål. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet av remissinstanserna. anser sig dock inte kunna acceptera förslaget och menar att det kommer att leda till att utvecklingen av nya former av försvåras. Även Frivilliga skytterörelsen motsätter sig förslaget. anser att kravet på lämplighet också borde gälla ammunition och anför att det av lagtexten inte kan utläsas om detta är avsikten. Skälen för regeringens förslag: Vapenlagens bestämmelser om tillstånd utgår från principen att tillstånd att inneha vapen beviljas för ett visst bestämt ändamål. För att tillstånd skall beviljas för vapen som skall användas till skjutning anser regeringen därför att en grundläggande förutsättning bör vara att vapnet i sig är lämpligt för det ändamål det skall nyttjas till och som tillståndet avser. Enligt tillståndsmyndigheterna och förekommer det emellertid att tillstånd ges för skjutvapen som inte är lämpliga för det avsedda ändamålet. Som ex- empel kan nämnas hagelgevär, vars utförande liknar militära helauto- matiska vapen och med vilka det inte alls går att uppnå samma skott- precision som med ordinära hagelgevär. Sådana vapen är naturligtvis inte lämpliga i jaktsammanhang, där strävan bör vara att minimera risken för skadeskjutning av viltet. Av dessa skäl anser regeringen att skjutvapen som skall användas för skjutning skall vara lämpligt för det avsedda ändamålet. bör ha möjlighet att genom sina allmänna råd till vapenlagstiftningen ge vägledning för bedömningen. Något bemyndigande på området anser regeringen däremot inte vara nödvändigt. 6.1.3 Tidsbegränsade tillstånd Regeringens förslag: Tillstånd till innehav av enhandsvapen för flerskott och helautomatiska skjutvapen skall tidsbegränsas till att gälla i högst om inte särskilda skäl talar emot det. Utredningens förslag: Tillstånd till innehav av skjutvapen för målskytte och skydd samt enhandsvapen för jakt skall tidsbegränsas till att gälla i högst . Remissinstanserna: Förslaget får ett ganska blandat mottagande. Bland dem som i princip tillstyrker förslaget återfinns Hovrätten över och , Länsrätten i , i , i , i , i , , vid , i och . anser dock att bestämmelsen bör avse endast enhandsvapen för flerskott och automatiska vapen. är av liknande uppfattning och anser att tillstånden skall tidsbegränsas bara när det gäller särskilt farliga vapen, såsom enhandsvapen och helautomatiska vapen. i anser att tillstånd för enhandsvapen bör begränsas till . i anser att även tillstånd till jaktvapen bör tidsbegränsas. Även åklagarmyndigheterna i respektive ifrågasätter om det inte finns skäl att låta bestämmelsen om tidsbegränsning omfatta en vidare kategori av vapen. Avstyrker förslaget gör Överåklagaren (i ), /Landsbygdens Jägare (vad avser jaktvapen), , Svenska Svartkruts , och . Länsrätten i är tveksam till förslaget på den grunden att detta i vissa fall kan leda till att aktiva målskyttar , kanske , får ansöka om förnyade tillstånd. Även uppmärksammar detta problem och föreslår, för det fall att förslaget genomförs, att kontrollen sker beträffande alla de licenser som skytten då har, oavsett när de har utfärdats. Skytterörelsens kan acceptera krav på tidsbegränsade tillstånd om de aktuella vapenkategorierna avgränsas på annat sätt. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande ordning får ett tillstånd tidsbegränsas om det med hänsyn till särskilda omständigheter kan förutses att vapnet inte kommer att behövas varaktigt (2 kap. 5 § vapenlagen). Enligt allmänna råd tar bestämmelsen i första hand sikte på tillstånd för enhandsvapen och helautomatiska vapen. Vidare bör enligt de allmänna råden en tidsbegränsning alltid övervägas när någon söker tillstånd att inneha vapen för skyddsändamål eller tillstånd att inneha ett farligt vapen i tjänsten. Teoretiskt sett vore det möjligt att införa en tidsbegränsning för alla innehavstillstånd. En sådan ordning skulle kunna motiveras av det generella kravet att det inte får finnas risk att ett vapen kan komma att missbrukas, t.ex. genom att tillstånd beviljas någon som är direkt olämplig att inneha skjutvapen. Detta skulle enligt regeringens mening dock kräva en alltför resurskrävande administration. När det gäller vapen som innehas av personer som inte längre uppfyller lämplighetskravet bör resurserna i stället riktas in på sådana åtgärder som gör det möjligt att ingripa . Tidsbegränsade tillstånd för alla typer av skjutvapen bör enligt regeringens mening därför inte komma i fråga. Frågan är då om det finns vissa typer av skjutvapen för vilka det är särskilt motiverat att tidsbegränsa tillstånden. En hel del skjutvapen innehas sannolikt utan att det föreligger ett sådant behov av dem som tillståndet förutsätter. Detta är naturligtvis otillfredsställande. Ett inte ovanligt exempel på skjutvapen som inte aktivt används för avsett ändamål är målskyttevapen som innehas av personer som slutat att träna och tävla med sina vapen och således inte längre har behov av dessa för skjutning. Utredningen har mot den bakgrunden föreslagit att man skall tidsbegränsa tillstånden för de vapenkategorier för vilka tillstånden är beroende av omständigheter som kan variera . Härigenom skulle samhället avseende en icke obetydlig mängd skjutvapen få en kontinuerlig kontroll av att innehavaren fortfarande verkligen har behov av vapnet i fråga, vilket naturligtvis är en god sak. Det är emellertid viktigt att ytterligare skärpningar av vapenlagstiftningen verkligen är motiverade och uppnår avsett syfte samt inte onödigtvis försvårar vapenhanteringen för de seriösa vapeninnehavarna. Vad gäller tidsbegränsade tillstånd har flera remissinstanser pekat på att utredningens förslag kan leda till vissa praktiska olägenheter för vapeninnehavarna, inte minst för dem som praktiserar målskytte på högre nivå. Mot den bakgrunden anser regeringen att i förhållande till utredningens förslag de vapenkategorier för vilka tidsbegränsade tillstånd bör komma i fråga kan begränsas ytterligare. En lämplig avgränsning är enligt regeringens bedömning att låta tidsbegränsade tillstånd komma i fråga främst för sådana skjutvapen som är särskilt stöldbegärliga eller särskilt farliga. Av befintlig statistik framgår att enhandsvapen i förhållande till sitt totala antal är mycket stöldbegärliga. Eftersom de är lätta att ta med sig och gömma utgör de också en särskild fara.