prop · GN03124 · 2000-01-01 00:00:00 — Vad som föreskrivs i 23 kap. 8 § om befogenhet för polisman att ålägga någon att följa med till förhör och att ta med någon till förhör gäller även för tjänsteman vid eller vid utredning av brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket. Bestämmelsen i första stycket är ny i förhållande till VSL. Bestämmelsen motsvarar 22 § tredje stycket i promemorian. Bestämmelsen gäller endast tiden innan en förundersökning har hunnit inledas. Bestämmelsen ger tjänstemän vid och befogenhet att i enlighet med 23 kap. 3 § tredje stycket vidta utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Vad hänvisningen till 1 § andra stycket innebär har behandlats i kommentaren till den bestämmelsen. En sådan åtgärd som omfattas av bestämmelsen kan alltså vara att hålla förhör i anslutning till ett misstänkt brott avseende införsel till eller utförsel från landet. Det kan också vara fråga om åtgärder för exempelvis platsundersökning. Att med tvång medta en person till förhör regleras genom det föreslagna andra stycket. Första stycket andra meningen motsvarar 3 a § tredje meningen förundersökningskungörelsen. Andra stycket motsvarar närmast del av 14 § andra stycket VSL och del av 23 § i promemorian (jfr promemorian s. 501 f). Bestämmelsen gäller befogenhet för tjänstemän vid och att ålägga någon att följa med till förhör och ta med personen till förhör. Bestämmelsen gäller de fall då någon inte har gripits och det inte heller är fråga om beslut av undersökningsledaren att hämta någon (enligt 21 § SL respektive 19 § SL jämförd med 23 kap. 7 § ). Promemorians bestämmelse torde emellertid i första hand avse medtagande efter det att någon har gripits. Som påpekats under remissbehandlingen bör det finnas en uttrycklig bestämmelse för de här avsedda fallen. I 23 kap. 8 § första stycket föreskrivs följande. På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den plats där ett brott begås skyldig att medfölja till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. I det följande stycket i lagrummet finns en särskild reglering om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Den delen av lagrummet blir i praktiken inte tillämplig, eftersom den nu föreslagna bestämmelsen inte omfattar sådana brott. I lagrummets tredje stycke föreskrivs att paragrafen gäller även innan förundersökningen har hunnit inledas. Genom bestämmelsen ges tjänstemän vid och alltså motsvarande befogenhet som gäller för polisman enligt 23 kap. 8 § . Denna befogenhet gäller mot såväl den som kan misstänkas för brottet som annan. Såvitt avser den misstänkte kan det vara aktuellt att tillämpa antingen den här föreslagna bestämmelsen eller bestämmelserna om gripande (jfr , , s. 23:40 f). Om en tjänsteman vid eller inte kommer till brottsplatsen i nära anslutning till att brottet begås eller om den som skall höras då inte finns på brottsplatsen, är bestämmelsen inte tillämplig. I sådant fall kan emellertid bestämmelserna om gripande (jfr 21 §) eller hämtning (jfr 19 § första stycket andra meningen jämförd med 23 kap. 7 § ) vara tillämpliga. Bestämmelsen är tillämplig endast vid utredning av brott enligt denna lag eller andra brott som anges i 1 § andra stycket (jfr kommentaren till den bestämmelsen). 21 § En tjänsteman vid eller har samma befogenhet som en polisman att enligt 24 kap. 7 § första stycket gripa den som misstänks för brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket. Vad som föreskrivs i om befogenheter och skyldigheter i förhållande till den som gripits gäller för tjänstemannen i samma utsträckning som för en polisman samt för i samma utsträckning som för en polismyndighet. Bestämmelsen motsvarar 14 § andra stycket VSL och 23 § i promemorian när det gäller befogenheten att gripa någon. Bestämmelsen innebär emellertid även rätt för eller ifrågavarande tulltjänsteman att häva beslutet. Det är nytt i förhållande till VSL. Genom första meningen ges tjänstemän vid och samma rätt som polismän har enligt att gripa den som är misstänkt för brott enligt SL eller ett sådant brott som avses i 1 § andra stycket. Vad hänvisningen till 1 § andra stycket innebär har behandlats i kommentaren till den bestämmelsen. Förutsättningarna för en polisman att gripa någon regleras i 24 kap. 7 § första stycket . Där föreskrivs att om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut. Vad som avses med skäl att anhålla någon framgår av 24 kap. 6 § . I 24 kap. 7 § andra stycket föreskrivs en generell rätt för envar att gripa dels den som är efterlyst för brott, dels den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, och som påträffas på bar gärning eller flyende fot . Denna rätt att gripa någon tillkommer nämnda tjänstemän direkt enligt bestämmelsen i . Genom andra meningen klargörs hur regelverket i blir tillämpligt i den mån det gäller sådana befogenheter och skyldigheter som enligt åvilar polisman eller polismyndighet. Det gäller exempelvis vad som föreskrivs i 24 kap. 8 § andra stycket om förhör och anmälan till åklagare. Andra meningen i förening med 24 kap. 8 § tredje stycket innebär följande. Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet, får beslutet om gripande hävas av , om det är uppenbart att det inte finns skäl för ett fortsatt frihetsberövande. I omedelbar anslutning till ett gripande får beslutet därom hävas även av den tjänsteman som fattat beslutet. Det innebär, såväl för en tjänsteman vid som för en tjänsteman vid , att han i annat fall har att antingen underrätta åklagare eller vända sig till för att få gripandebeslutet hävt. 22 § En tjänsteman vid eller har i fråga om brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket samma befogenhet som en polisman att enligt 27 kap. 4 § ta egendom i beslag. En tjänsteman vid eller eller en polisman får även i andra fall än som anges i 27 kap. 4 § ta egendom i beslag, om den skäligen kan antas bli förverkad på grund av brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket. Om beslag verkställs av någon annan än undersökningsledaren eller åklagaren och denne inte har beslutat om beslaget, skall anmälan skyndsamt göras till honom, varvid han skall pröva om beslaget skall bestå. Paragrafen motsvarar närmast 15 § VSL och 24 § i promemorian. Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.9. Första stycket Bestämmelsen motsvarar 15 § första stycket tredje meningen VSL. Genom denna bestämmelse tillerkänns tjänstemän vid och samma befogenhet att ta egendom i beslag som enligt tillkommer polismän. En förutsättning är att det sker inom tillämpningsområdet för SL. kapitel 27 innehåller bl.a. allmänna materiella förutsättningar för beslag (1 och 14 a §§), begränsningar när det gäller skriftliga handlingar (2 §) och försändelser på post- eller telebefordringsföretag (3 §), bestämmelser om vem som får besluta om beslag (4 och 5 §§) och förfarandebestämmelser. I 27 kap. 1 § anges de allmänna förutsättningarna enligt för beslag. Dessa förutsättningar gäller även då det är fråga om beslag enligt den här bestämmelsen. Sammantaget innebär denna bestämmelse och bestämmelsen i att beslag kan avse endast sådana föremål, inbegripet skriftliga handlingar, som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott enligt SL eller andra brott som avses i 1 § andra stycket (utredningsbeslag) eller bli förverkade på grund av brott enligt SL eller andra brott som avses i 1 § andra stycket (förverkandebeslag). bestämmelser om beslag gäller även föremål som skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott. Den här bestämmelsen gäller emellertid endast brott enligt denna lag och andra brott som avses i 1 § andra stycket. Dessa brott är inte sådana varigenom ett föremål kan anses avhänt någon i den mening som avses i . Därmed blir denna del av beslagsbestämmelsen i inte tillämplig. Ett utredningsbeslag enligt den här föreslagna bestämmelsen kan avse ett föremål som kan antas komma att senare åberopas som bevis sedan åtal väckts. Det kan emellertid också vara så att ett beslag kan vara av värde som utgångspunkt för förundersökningens bedrivande eller som ledtråd för spaningarna efter förövaren av brottet (jfr , I:2, s. 27:6). Beslaget kan avse den vara som en misstänkt lagöverträdelse gäller, ett hjälpmedel eller något annat som av utredningsskäl behövs under förundersökningen eller vid en kommande rättegång. Såvitt avser förverkandebeslag kan tilläggas följande. Beslaget måste vara grundat på antingen en förverkandebestämmelse i SL (16 eller 17 §) eller en förverkandebestämmelse i någon av de andra författningar som nämns i 1 § andra stycket. I sistnämnda fall får beslag ske med stöd av den här bestämmelsen endast om föremålet skäligen kan antas bli förverkat till följd av ett sådant brott som avses i 1 § andra stycket. I 48 § tullagen föreskrivs att får tillfälligt ta hand om en oförtullad vara om det behövs för tullkontrollen (jfr motsvarande i 3 kap. 8 § förslaget till ny tullag). I 17 § inregränslagen föreskrivs att får ta hand om en vara för att genomföra en kontroll enligt den lagen. I detta lagstiftningsärende föreslås en ändring i 17 § inregränslagen (lagförslag 2.7.). Genom paragrafen i dess nya lydelse och 17 a § samma lag framgår att en vara även får tas om hand och kvarhållas just på den grunden att varan omfattas av ett införselförbud eller ett införselvillkor som inte är uppfyllt. Det bör inte finnas något principiellt hinder mot att omhänderta en vara i kontrollsyfte även i fall då det finns en direkt misstanke om brott (jfr varusmugglingsutrednings betänkande, SOU 1991:84, s. 515). Beslag bör emellertid i princip alltid ske i de fall utredningen av en brottsmisstanke kräver ett längre omhändertagande av varan än som motiveras av kontrollen i sig. Ett omhändertagande enligt 48 § tullagen (3 kap. 8 § förslaget till ny tullag) eller 17 § inregränslagen får i regel antas vara relativt kortfristigt, när det sker i kontrollsyfte. Det bör likväl kunna leda till att behovet av att förordna om beslag av utredningsskäl blir förhållandevis begränsat. Det bör tilläggas att bestämmelserna i 17 a 17 c §§ inregränslagen om kvarhållande inte kan anses ta sikte på de fall då det finns förutsättningar att ta egendom i beslag. I 27 kap. 4 § anges i vilka situationer en polisman har befogenhet att beslagta ett föremål. Genom den här föreslagna bestämmelsen tillerkänns tjänstemän vid och motsvarande befogenhet. Av bestämmelsen i framgår följande. En polisman får ta i beslag sådana föremål som han anträffar när han griper någon eller när han verkställer beslut om anhållande, häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Föremål som påträffas i andra fall får som huvudregel inte tas i beslag utan beslut av undersökningsledare eller åklagare. Är det fara i dröjsmål får emellertid en polisman ta föremål i beslag utan föregående beslut av undersökningsledaren eller åklagaren, allt under förutsättning att det inte är fråga om en sådan försändelse som avses i 3 § (brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag). Det bör här anmärkas att rekvisitet "fara i dröjsmål" i allmänhet torde vara uppfyllt när tulltjänstemän och tjänstemän vid upptäcker gods som kan misstänkas vara föremål för brott i samband med in- eller utförsel. Innebörden av hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i kommentaren till 1 §. Andra stycket Bestämmelsen motsvarar 15 § första stycket första meningen i VSL. Bestämmelsen gäller endast förverkandebeslag. Vad som anförts i kommentaren till det första stycket angående förverkandebeslag är tillämpligt även på beslag enligt det här stycket. Befogenheten att ta i beslag enligt det här stycket är inte begränsad till de situationer som anges i 27 kap. 4 § . Det finns således inte något krav på att det skall vara fråga om husrannsakan, kroppsvisitation, kroppsbesiktning, gripande eller fara i dröjsmål. Bedömningen av om en vara skall tas i beslag enligt den här bestämmelsen bör göras med utgångspunkt i de kriterier som gäller för förverkande. Även ett hjälpmedel, som inte redan tagits i beslag av utredningsskäl, bör kunna tas i beslag med stöd av den här bestämmelsen, i vart fall när det utgörs av egendom som särskilt har ställts i ordning för att användas vid sådana brott som det här är fråga om. Gäller bedömningen hjälpmedel som inte är särskilt iordninggjorda för smuggling, och speciellt då mer värdefulla sådana, är det lämpligt att avgörandet, om möjligt, fattas av undersökningsledaren eller åklagaren. Tredje stycket Här föreskrivs efter mönster från 27 kap. 4 § tredje stycket rättegångs- balken att i fall då beslag verkställs av någon annan än undersöknings- ledaren eller åklagaren och utan att någon av dessa har beslutat om beslaget anmälan skyndsamt skall göras hos någon av dem. Undersökningsledaren eller åklagaren skall sedan pröva om beslaget skall bestå. Bestämmelsen gäller beslag enligt såväl första som andra stycket i paragrafen. 23 § Beslagtagen egendom skall förvaras av , om inte annat är föreskrivet eller åklagaren bestämmer något annat. Paragrafen, som motsvarar 17 § VSL och 25 § i promemorian, innehåller regler som avviker från de allmänna bestämmelserna i 27 kap. 10 § . Enligt den bestämmelsen gäller att beslagtagen egendom i allmänhet skall omhändertas av den som verkställt beslaget eller lämnas kvar hos innehavaren under försegling. När det gäller beslag som görs av personal talar praktiska skäl för att verket svarar för förvaringen av egendomen. Inom finns också stor erfarenhet av sådan här hantering. Det finns inte anledning att ha andra förvarsbestämmelser för de fall då tjänsteman från har beslagtagit egendom. Möjligheten för åklagaren att bestämma att egendomen skall förvaras av annan än har främst sin grund i att det av utredningstekniska skäl kan vara lämpligt att det beslagtagna godset finns hos t.ex. polismyndigheten på den ort där förundersökningen sker. Beslag kan också göras på platser där inte har några lokaler. Det kan då vara praktiskt att förvaringen sker hos exempelvis polismyndigheten på orten. Åklagarens ställningstagande till var egendomen skall förvaras kan aktualiseras i samband med att han underrättas om ett beslag enligt tredje stycket i 22 § eller på begäran av en undersökningsledare som inte är åklagare. I vissa författningar, som vapenlagen, finns särskilda föreskrifter om hur egendom skall förvaras. Den föreslagna bestämmelsen är, liksom 17 § VSL, subsidiär till sådana författningar. 24 § En myndighet, som har om hand egendom som har tagits i beslag för att den skäligen kan antas bli förverkad enligt 16 §, får låta sälja den om 1. den inte kan vårdas utan fara för att den förstörs, 2. vården av den är förenad med alltför stora kostnader, eller 3. det annars finns särskilda skäl. Sådan egendom får i stället förstöras, om 1. den inte kan säljas, 2. den kan befaras komma till brottslig användning, eller 3. den annars är olämplig för försäljning. Om egendom, som sålts eller förstörts, inte förverkas, har ägaren eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. För egendom som sålts lämnas dock inte ersättning med högre belopp än vad som influtit vid försäljningen. Om egendomen har förstörts, lämnas ersättning med skäligt belopp. Vad som föreskrivits i första och andra styckena gäller endast om inget annat är föreskrivet i lag eller annan författning. Paragrafen, som motsvarar 23 § VSL och 26 § i promemorian, innehåller regler om vissa brådskande åtgärder som kan vidtas med egendom som har tagits i beslag på grund av att egendomen kan antas bli förverkad enligt 16 §. Bestämmelsen är tillämplig på alla slag av sådana varor. I motsats till bestämmelsen i VSL finns det således inte någon hänvisning till lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Första stycket Bestämmelsen har utformats med förebild från 4 § lagen (1974:1066) om förfarandet med förverkad egendom och hittegods m.m. I stycket anges i vilka fall försäljning får ske av beslagtagen egendom trots att det inte finns något lagakraftägande beslut om förverkande. En sådan försäljning är en ingripande åtgärd som bör komma i fråga bara när en fortsatt förvaring av varan framstår som oförsvarlig. En försäljning får därför ske endast om det finns särskilda skäl. Till skillnad från VSL finns det inte något krav på att ägaren skall ha begärt försäljning eller att domstol skall ha lämnat tillstånd till sådan. Av allmänna förvaltningsrättsliga regler får emellertid anses följa att myndigheten, om möjligt, skall ha lämnat ägaren tillfälle att yttra sig i frågan (jfr 17 § förvaltningslagen /1986:223/). Enligt första punkten får förtida försäljning ske om den beslagtagna varan inte kan vårdas utan fara för att den förstörs. Detta kan vara fallet om beslaget gäller livsmedel eller andra s.k. färskvaror. Andra punkten avser fall då förvaringen är förenad med alltför stora kostnader. Kostnaderna bör här ställas i relation till bl.a. varans värde och den tid som beslaget kan väntas bestå. Enligt tredje punkten får förtida försäljning vidare ske när "det annars finns särskilda skäl". Detta kan exempelvis vara fallet om beslaget omfattar typiskt säsongsbetonade varor. Andra stycket I detta stycke ges den myndighet som har hand om en beslagtagen vara rätt att under vissa förutsättningar förstöra varan. Dessa stämmer överens med vad som gäller för förverkad egendom enligt föreslagna 18 § och i viss mån 5 § lag. Bestämmelsen är liksom bestämmelsen i första stycket fakultativ. Med hänsyn till ingreppets definitiva natur är det påkallat med en klart restriktiv tillämpning. Tredje stycket För det fall en vara som har sålts enligt första stycket eller har förstörts enligt andra stycket sedan inte blir förverkad, föreskrivs i detta stycke att ägaren eller någon annan rättsinnehavare har rätt till ersättning för varan. Har varan sålts, skall ersättning betalas med i princip samma belopp som försäljningen inbringat. Om varan i stället har förstörts, skall ersättningen bestämmas till "skäligt belopp". Med uttrycket åsyftas här normalt sett varans marknadsvärde då beslaget skedde. Ersättningsfrågorna prövas av den myndighet som beslutade om åtgärden. Om fel eller försummelse har förekommit vid tillämpningen av denna paragraf, har den ersättningsberättigade möjlighet att begära skadestånd av staten i enlighet med vad som gäller vid felaktig myndighetsutövning. Fjärde stycket Denna bestämmelse har motsvarande innebörd som 18 § andra stycket (jfr kommentaren till den bestämmelsen). 25 § Egendom som tagits i beslag enligt denna lag och som förvaras hos annan än skall överlämnas till verket, om beslaget hävs och egendomen skall bli föremål för 1. tullbehandling, eller 2. någon åtgärd enligt lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Om egendomen redan har sålts, skall köpeskillingen överlämnas till för redovisning. Paragrafen motsvarar 25 § VSL och 27 § i promemorian (jfr promemorian s. 364 och 508 f). I paragrafen föreskrivs att om beslaget av egendom hävs och egendomen finns hos annan än , skall egendomen överlämnas till i vissa fall. De fall som anges är att egendomen skall bli föremål för tullbehandling eller någon åtgärd enligt inregränslagen. Vad som förstås med tullbehandling framgår av 2 § andra stycket. Paragrafen skiljer sig från bestämmelsen i VSL i följande avseenden. Den gäller all egendom som skall bli föremål för tullbehandling, således inte endast utländsk sådan egendom. Den avser även åtgärder enligt inregränslagen. Syftet med bestämmelsen är att varorna inte skall undandras sådana åtgärder som det ankommer på att vidta enligt reglerna i tullagstiftningen eller inregränslagen. Normalt är det som skall förvara beslagtagen egendom (jfr 23 §). För dessa fall behövs ingen särskild regel av det här slaget. Tullbehandling kan då ske genast och detsamma gäller i fråga om åtgärder enligt inregränslagen. Om egendomen däremot förvaras hos t.ex. en polismyndighet, skall egendomen i de angivna fallen således överlämnas till så snart som beslaget har hävts. Som exempel på en situation enligt första stycket punkten 1 kan nämnas att en vara som har förts in till landet skall förtullas för övergång till fri omsättning. Punkten kan även bli tillämplig exempelvis för det fall en vara har förts in till landet och temporär befrielse från tull, annan skatt eller avgifter har beviljats (t.ex. genom tullförfarandet aktiv förädling med tillämpning av suspensionssystemet). I sådana fall kan förutsättningarna för den temporära befrielsen ha upphört eller kan det helt enkelt vara så att varan skall föras ut ur landet och på grund därav skall deklareras för återexport. Överlämnande enligt punkten 2 kommer i fråga såvitt avser omhändertagande enligt 17 § inregränslagen. Har egendomen sålts enligt reglerna i 24 §, skall i stället för egendomen försäljningsintäkterna överlämnas till för redovisning. 26 § En tjänsteman vid eller har i fråga om brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket samma befogenhet som en polisman att enligt 28 kap. 5 § göra husrannsakan utan förordnande enligt 28 kap. 4 § . Förekommer anledning att brott enligt denna lag eller annat brott som avses i 1 § andra stycket har begåtts, får även i annat fall än som sägs i 28 kap. 1 § husrannsakan göras i magasin eller liknande utrymmen för att söka efter egendom som skäligen kan antas bli förverkad på grund av sådant brott. Husrannsakan enligt detta stycke får göras av en tjänsteman vid eller eller en polisman. En sådan tjänsteman eller en polisman får i enlighet med 28 kap. 5 § göra denna husrannsakan utan förordnande enligt 28 kap. 4 § . Paragrafen motsvarar 18 § VSL och 28 § i promemorian. Paragrafen skiljer sig från VSL på så sätt att den såvitt avser befogenhet enligt första stycket gäller inte endast brott enligt smugglingslagen utan även andra brott som avses i 1 § andra stycket , att befogenheten för polismän och tjänstemän vid och att företa husrannsakan i lokaler som är tillgängliga för allmänheten begränsas till att gälla i samma ordning som enligt . På förslag av Lagrådet har befogenheten för polismän och tjänstemän vid eller att företa husrannsakan i magasin eller liknande utrymmen även då det är fråga om rena bötesbrott utformats så att det krävs förordnande av undersökningsledare, åklagare eller rätten om det inte är fara i dröjsmål. Detta har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.9. Innebörden av hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i kommentaren till 1 §. De allmänna bestämmelserna i 28 kap. om husrannsakan gäller även i fråga om husrannsakan med anledning av brott enligt SL eller andra brott som avses i 1 § andra stycket SL. Genom 19 § SL ges som undersökningsledare befogenhet att i enlighet med besluta om husrannsakan. I den här paragrafen finns alltså bestämmelser som dels ger tjänstemän vid och samma befogenhet som polismän att göra husrannsakan utan att det finns något förordnande av undersökningsledare, åklagare eller rätten, dels utsträcker befogenheten för såväl sådana tjänstemän som polismän. Husrannsakan är ett tvångsmedel enligt , vilket har till ändamål att bereda myndigheterna tillträde till hus, rum eller annat slutet förvaringsställe för att där söka efter personer eller föremål, som är underkastade beslag, eller för att utröna omständigheter som kan ha betydelse för utredning av brott. Föreskrifter om detta finns i 28 kap. 1 3 a §§ . En husrannsakan som görs för att eftersöka föremål förutsätter som huvudregel att det förekommer anledning att det har begåtts ett brott som det kan följa fängelse på (28 kap. 1 § ). Är det fråga om husrannsakan i en sådan lokal som avses i 28 kap. 3 § första stycket ( lokal som är tillgänglig för allmänheten ) får sådan husrannsakan ske även vid bötesbrott.