prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — Såsom några kritiker har påpekat är det emellertid viktigt att en förenkling och en mindre detaljerad reglering inte leder till att uppgifter om förfarandet tas in i domen och onödigt tynger denna. Det är vidare viktigt att uppgifter som är till nytta för parterna och för exempelvis överrätterna att ha tillgängliga antecknas i en form som innebär att de är lätta att hitta och att de lätt kan vidarebefordras till parter och andra. Regeringen delar alltså det grundläggande synsättet bakom pro- memorians förslag. I det följande behandlas de närmare detaljerna i förslaget. Målregistrering och aktbildning finns bestämmelser i 6 kap. 11 § RB om register över alla mål. En bestämmelse med samma innehåll bör finnas kvar med vissa ytterligare föreskrifter om aktbildning m..m., som ersätter 10 §. Det bör vidare finnas en bestämmelse som anger att det av målregistret eller akten skall framgå vilka avgöranden domstolen har beslutat i målet, när besluten har fattats, vem som fattat besluten samt eventuella skiljaktiga meningar. Det bör dessutom framgå vem som svarar för anteckningar som görs i akten. Anteckningar vid sammanträden i allmänhet När det gäller bestämmelserna om vad som skall antecknas vid sam- manträden i allmänhet anser regeringen att de flesta av dagens bestämmelser är nödvändiga också . Det finns dock ingen anledning att föreskriva att anteckningarna skall innehålla en kort beteckning av saken. Huruvida det behövs får avgöras av den som gör anteckningarna. Som har föreslagits i promemorian bör uppgifter vid ett sammanträde antecknas i huvudsak i enlighet med vad som gäller . Anteck- ningarna bör i många fall göras i ett protokoll. Uppgifter om tid och ställe för sammanträdet samt närvaro kräver dock inte i sig ett protokoll. Om något protokoll inte behövs för andra uppgifter behöver sådana uppgifter enbart antecknas i målregistret eller på en handling i akten. Anteck- ningarna bör vidare inte göras i ett protokoll, om uppgifterna framgår av en dom eller ett särskilt uppsatt beslut. De närmare bestämmelserna om detta kan tas in i ärendeförordningen. Anteckningar vid sammanträde för huvudförhandling fyller främst funktionen att ge besked om den formella gången av handläggningen. Dessa anteckningar är inte av något stort intresse för parterna i målet eller för den dömande domstolen. Bestämmelsen om att protokollet skall innehålla en kort redogörelse för förhandlingens gång kan enligt den bedömning som görs i promemorian tas bort. Regeringen delar den uppfattningen. Det är dock viktigt att man i efterhand kan få besked om vilka domare som deltagit i förhandlingen, vilka parter och andra som varit närvarande och vilka beslut som rätten har fattat under förhandlingen. Som vi anfört skall detta framgå av målregistret eller av en handling i akten eller, om ett protokoll behövs, av detta. Ofta är det lämpligt att ange sådana uppgifter i domen. Hovrätterna behöver emellertid ofta viss ytterligare information från en huvudförhandling vid tingsrätten för planeringen av huvudförhandlingen där. pekar dessutom på protokollens betydelse för de fall där en granskning av vad som har skett i målet är påkallad. Den föreslagna ordningen innebär inte någon större förändring när det gäller information för hovrätternas planering. De uppgifter som behövs torde i huvudsak vara sådana som rör huvudförhandlingens längd och förhörens om- fattning. Dessa uppgifter kommer också i fortsättningen att finnas tillgängliga för hovrätterna. Tiden för huvudförhandlingen skall ju enligt regeringens förslag antecknas. Förhörens omfattning framgår ju av anteckningar på banden där förhören har spelats in. I mer omfattande och komplicerade mål upprättas vidare vanligen en plan för förhandlingen som biläggs tingsrättens akt och som kan användas vid hovrättens planering. Det kan dock vara värdefullt med en bestämmelse som uttryckligen anger att det som i övrigt förekommer vid ett sammanträde bör antecknas, i den mån det kan ha betydelse för parterna eller för högre instans att anteckning sker. Det gäller framförallt sådant som avviker från den vanliga gången vid ett sammanträde. Detta bör tillgodose de behov som finns för hovrätternas planering och för de fall en granskning i efterhand av vad som har skett i målet blir aktuell. En liknande bestämmelse föreslås i promemorian när det gäller anteckningar från sammanträden för förberedelse. En sådan regel kan också vara värdefull när det gäller anteckningar från en häktningsförhandling. i har pekat på att protokollen från häktningsförhandlingar särskilt när det är fråga om en förhandling vid en domstol som har helgjour ofta innehåller värdefull information som den behövs inte finns att tillgå någon annanstans. När det gäller anteckningar om de yrkanden och grunder som framförs vid ett sammanträde har det i promemorian föreslagits att de yrkanden som framställs och den inställning som redovisas till framställda yrkanden skall antecknas. Enligt regeringens mening bör bestämmelsen närmare anknyta till dagens lydelse, där det bl.a. anges att uppgift om parternas yrkanden och invändningar skall tas in i protokollet. Detta uttryckssätt täcker både invändningar om processhinder och de grunder för bestridande av en parts yrkande som görs. Även eventuella medgivanden av yrkanden måste givetvis antecknas. Yrkanden som framställs av andra än parterna bör i likhet med vad som gäller också antecknas. I de fall protokoll skrivs vid ett sammanträde bör protokollet liksom om möjligt sättas upp efter hand som sammanträdet pågår (se 16 § första stycket ärendeförordningen). De nu föreslagna bestämmelserna i ger stommen till en ny reglering av skyldigheten att föra protokoll vid domstolsförhand- lingar. Det nya är framförallt att rätten i större utsträckning än kan låta bli att föra protokoll vid förhandlingar som mynnar ut i en dom eller ett annat avgörande som sätts upp särskilt. I många fall räcker det som står i domen i förening med kortfattade anteckningar i dagboken (målregistret). Ett exempel kan åskådliggöra den föreslagna ordningen. I ett brottmål där ett vittne hörs blir det möjligt för en domstol att föra protokoll över sådana förhandlingar på sedvanligt sätt. Om domstolen väljer att inte föra protokoll över huvudförhandlingen, skall dokumentationen ske genom att det av domen framgår vilka yrkanden m.m. som har framställts, vilken utredning som lagts fram samt eventuella iakttagelser vid syn på stället. Om en part lämnat en muntlig rättegångsfullmakt och om förhandlingen har hållits inom stängda dörrar kan det anges t.ex. i målregistret eller i akten. Det bör påpekas att rättens beslut skall innehålla skälen för beslutet. Vittnesutsagan spelas in på band och eventuella beslut under förhandlingen antecknas i målregistret eller i akten. Av målregistret, domen eller akten i övrigt framgår tidpunkten för sammanträdet, vilka domare som deltagit och vilka parter som varit närvarande. En sådan ordning bör kunna avsevärt underlätta domstolens arbete och göra det möjligt för domstolarna att koncentrera sina resurser på själva beslutsfattandet och utformningen av domar och beslut. Regeringen kan inte se att den föreslagna ordningen skulle innebära svårigheter att hitta uppgifter eller att domen skulle tyngas av tillkommande uppgifter. Skyldigheten att föra protokoll vid sammanträden i hovrätten torde med den föreslagna ordningen i stor utsträckning kunna undvaras, både i brottmål och tvistemål. Bortsett från de mer komplicerade målen kan uppgifter som inte framgår av domen göras i målregistret eller i akten. Regeringens förslag innebär att 10 kap. 2 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens område, som talar om protokoll, behöver ändras (se författnings- kommentaren, avsnitt 26.10). Förslaget har ingen motsvarighet i promemorian. Anteckningar vid sammanträden som inte utgör huvudförhandlingar Bestämmelserna om anteckningar och protokoll vid sammanträden i allmänhet kommer att gälla också vid t.ex. sammanträden för för- beredelse av ett mål, häktningsförhandlingar eller särskilda samman- träden för bevisupptagning. Det som förekommer vid ett sådant sam- manträde är av sådan art att ett protokoll i de allra flesta fall bör upprättas. Enligt dagens regler skall ett protokoll från ett förberedelse- sammanträde innehålla en kort redogörelse av de omständigheter parterna åberopar samt motpartens yttrande över dessa. I tillämpliga delar gäller detsamma vid t.ex. en häktningsförhandling. I promemorian föreslås med sikte på de förberedande sammanträdena att endast sådana omständigheter som är av omedelbar betydelse för utgången av ett mål skulle behöva tas med. Enligt regeringens mening kan det emellertid inte riktas någon egentlig kritik mot hur de nuvarande reglerna har tillämpats. Särskilt beaktande förtjänar det förhållandet att reglerna bör kunna tillämpas också i brottmål och att rättens anteckningar i nu berörda fall ofta får en mycket stor betydelse vid överklagande av ett inte slutligt beslut. Regeringen är därför inte beredd att på den nu berörda punkten göra någon ändring i sak. Självklart är dock att en redogörelse för bevisfakta som inte har samband med något överklagat beslut ofta kan göras mycket kort och att eventuella hjälpfakta till sådana bevisfakta inte behöver tas med. I enlighet med vad som gäller skall de bevis (bevismedel) som parterna åberopar och vad som skall styrkas med varje särskilt bevis antecknas. Utöver det som är obligatoriskt att anteckna bör sådant antecknas som kan vara till ledning vid målets avgörande. Hit hör, vid ett förberedelse- sammanträde, uppgifter om adresser till vittnen m.fl., parternas inställning till frågan om rätten skall bestå av en eller flera domare vid avgörandet, anteckningar om planering för målets fortsatta handläggning samt uppgifter om hur en kommande huvudförhandling bör planeras. Det kan också finnas anledning att anteckna parternas ståndpunkter i vissa rättsliga frågor. I enlighet med förslaget i promemorian föreslår regeringen att förbudet mot sådana anteckningar i 6 kap. 7 § RB upphävs. I många förberedelsefall är det av processekonomiska skäl viktigt att domstolen antecknar den rättsliga argumenteringen. Bestämmelsen om att det krävs särskilda skäl för att anteckna uppgifter som enligt balkens bestämmelser inte skall antecknas bör också tas bort. Reglerna i nuvarande 6 kap. 4 § andra stycket och 5 § andra stycket om att protokollföraren skall hänvisa till akten är också onödig. Det kan anförtros den som svarar för anteckningarna att själv avgöra om sådana hänvisningar skall göras. Det finns vissa bestämmelser om att protokoll skall upprättas i fall där domstolen inte skall fatta något slutligt avgörande i målet eller ärendet utan enbart har en utredande uppgift (se 35 kap. 11 § RB, 10 § lagen [1946:816] om bevisupptagning åt utländsk domstol samt 7 § lagen [1946:818] om bevisupptagning åt vissa internationella organ). För dessa fall bör finnas en särskild bestämmelse om att ett protokoll skall upprättas över vad som förekommer i målet eller ärendet. En sådan bestämmelse bör också gälla för fallen när bevisning tas upp till framtida säkerhet enligt 41 kap. RB. Regeringens förslag har inte någon motsvarighet i promemorian. Handläggning som inte sker vid ett sammanträde Som har angetts i promemorian finns det som regel inte något behov av ett protokoll vid handläggning som inte sker vid sammanträde. Den nuvarande regleringen i det avseendet bör därför ersättas med en regel om skyldighet att anteckna skiljaktig mening utan att det anges i vilken form en sådan anteckning skall ske. Protokollförareden m.m. I 6 kap. 2 § andra stycket RB finns en bestämmelse om att den som anlitas som protokollförare och som inte har avlagt domared skall avlägga en ed inför rättens ordförande där protokollföraren intygar att han eller hon skall fullgöra sin uppgift efter bästa förstånd och inte berätta om vad som sagts under överläggningen. Protokollförared avläggs av den icke rättsbildade domstolspersonal som anlitas som protokollförare. Efter sekretesslagens tillkomst har bestämmelsen emellertid inte någon praktisk betydelse. Av 12 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) framgår nämligen att sekretess gäller hos domstol för uppgift om vad som har förekommit vid överläggning inom stängda dörrar angående dom eller annat beslut. Att protokollföraren efter bästa förstånd skall fullgöra uppgiften som protokollförare är ett allmänt tjänste- åliggande och behöver inte bekräftas genom någon ed. Kammarrätten i har invänt mot förslaget i promemorian att avskaffa eden och menar att den tjänar som en värdefull erinran om tystnadsplikten och har framhållit att bestämmelsen i gäller på det förvaltnings- processuella området. Regeringen delar emellertid promemorians synsätt och menar att protokollförareden är ett ålderdomligt institut som kan undvaras i ett modernt domstolsväsende. Den erinran om vad som gäller för en protokollförare i fråga om tystnadsplikt, men också om jäv, kan göras på andra sätt än genom att en ed avläggs. Bestämmelserna i 6 kap. 2 § första stycket RB om vem som kan vara protokollförare kan också utgå. Det bör vara en intern domstolsfråga vem som gör behövliga anteckningar. Det finns vidare inte skäl att i författning reglera frågan om ordföranden på något sätt skall justera protokollet. Som Kammarrätten i har anfört har ingen av de funktioner som en sådan justering kan fylla någon sådan vikt att det bör regleras i författning. Bestämmelsen i 6 kap. 8 § RB kan därför upphävas. Anteckningar vid förhör I promemorian föreslås att förhör i bevissyfte skall tas upp elektroniskt eller skrivas ned för hand. Förslaget innebär att det för framtiden skulle ges möjligheter att ta upp förhör på videoband. Förslaget skall ses i ljuset av de ändringar i som föreslogs i promemorian för att ge domstolarna möjlighet att använda videokonferens vid handlägg- ningen av mål och ärenden i vissa fall. Bland annat föreslogs att fotografiförbudet som anses gälla också för rätten i 5 kap. 9 § RB skulle upphävas. Regeringen har emellertid i stället för ändringar i föreslagit en lag om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång. har beslutat i enlighet med propositionen. 1998/99:65, bet. 1998/99:JuU23, rskr. 1998/99:212). Fotografiförbudet i 5 kap. 9 § RB kvarstår därmed oförändrat. Mot den bakgrunden bör en bestämmelse om hur förhör i bevissyfte skall antecknas inte innefatta någon möjlighet att ta upp förhöret på videoband. Bestämmelsen bör enbart ta sikte på ljudinspelningar. Vidare bör möjligheten att i stället skriva ned förhöret kvarstå. Bestämmelsen i 6 kap. 9 § RB som behandlar upptagning av berättelser genom stenografi kan dock upphävas. Det är en metod som aldrig torde förekomma. Vidare kan bestämmelsen i 6 kap. 6 § andra stycket som ger möjlighet att underlåta att anteckna berättelser av vittnen och iakttagelser vid syn på stället i hovrätten utgå. Den särskilda möjligheten för att inte anteckna förhör som hålls vid en huvudförhandling bör dock kvarstå. Nuvarande 13 §, som anger att regeringen får meddela vissa närmare föreskrifter, är onödig och kan upphävas. Beträffande rättegången i Arbetsdomstolen föreskrivs i 4 kap. 4 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister att förhör som lämnas i bevissyfte inte behöver antecknas i protokollet över huvudförhandlingen. Bestämmelsen bör justeras med anledning av att protokoll inte alltid behöver upprätttas. 10 Beslut om vittnesersättning m.m. Regeringens bedömning: Beslut om ersättning av allmänna medel till förhörspersoner och tolkar skall kunna fattas utanför rättssalen av annan än rätten. Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens bedömning. I promemorian har föreslagits att en ändring i (36 kap. 24 §) görs. Remissinstanserna är i huvudsak positiva. Till dessa hör Hovrätten över och , Hovrätten för , tingsrätterna i , , och , samt (). Flera remissinstanser pekar på att den föreslagna ordningen förutsätter att det finns tillgänglig och kompetent personal som kan fatta besluten och på vikten av att systemet inte görs alltför formellt utan tillåter de enskilda domstolarna att finna praktiska lösningar. framhåller att förslagen fordrar att berörd personal ges utbildning. har tidigare avstyrkt ett förslag med liknande innehåll men motsätter sig inte att förslaget genomförs. Hovrätten för har invänt mot den föreslagna formuleringen av bestämmelsen i 36 kap. 24 § RB med hänvisning till att den ger felaktiga associationer. , , och Åklagar- myndigheten i är kritiska och ifrågasätter bl.a. om förslaget innebär några effektivitetsvinster. föreslår att en mer allmän reform föregås av en försöksverksamhet. Några remissinstanser menar att det föreslagna systemet skulle underlättas om en schabloniserad ersättning infördes. Skälen för regeringens bedömning: Regler om ersättning till vittnen finns i 36 kap. 24 § RB. Bestämmelsen gäller både i brottmål och tvistemål. Den fick sin nuvarande lydelse i samband med införandet av den nya rättshjälpslagen (prop. 1996/97:9, bet. 1996/97:JuU3, rskr. 1996/97:55). Ersättning till vittnen som har åberopats av åklagaren eller som har kallats in självmant av rätten betalas av allmänna medel. När det gäller ersättning till ett vittne som åberopas av en enskild part är huvudregeln att ersättningen betalas av den parten. Ersättningen kan emellertid också i sådana fall betalas av allmänna medel, om det är skäligt med hänsyn till partens ekonomiska förhållanden. Beträffande en part som har rättshjälp gäller att kostnader för bevisning betalas genom rättshjälpen, se 16 § rättshjälpslagen (1996:1619). Ersättning som skall betalas av allmänna medel fastställs av rätten enligt bestämmelserna i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Ersättning betalas för kostnader för resa, uppehälle och annan ekonomisk förlust, vanligen förlorad arbetsförtjänst (tidsspillan). Beloppen bestäms i hög grad efter schablon. Taket för ersättning för tidsspillan höjdes från till (SFS 1999:706). Om ersättningen till ett vittne har betalats av allmänna medel svarar det allmänna slutligt för kostnaden. Reglerna i 31 kap. 1 § RB om tilltalades återbetalningskyldighet omfattar inte kostnader för ersättning till förhörs- personer. En motparts skyldighet att betala ersättning för rättshjälps- kostnader avser inte heller sådana kostnader, se 30 § rättshjälpslagen. Skälet till denna ordning, som infördes med den nya rättshjälpslagen, är att detta möjliggör att beslut om sådan ersättning fattas utanför rättssalen (a. prop. s. 165 och 170). De nu redovisade reglerna gäller även för ersättning till målsägande som hörs med anledning av åklagarens talan (37 kap. 3 § tredje stycket RB) och till den som skall höras i brottmål enligt reglerna om förhör med medtilltalade m.fl. (36 kap. 1 § fjärde stycket RB). En tolk får alltid betalt av allmänna medel. Reglerna om ersättning finns i 5 kap. 8 § RB. Där anges att en tolk har rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. har fastställt en taxa som närmare anger vilken ersättning som skall betalas (DVFS 1998:11). Det är alltid staten som slutligt står för ersättningen. Det finns alltså inga regler om återbetalningsskyldighet för någon av parterna. Tingsrättens beslut om ersättning enligt de nu beskrivna reglerna kan överklagas till hovrätten. Beslutet kan överklagas särskilt (49 kap. 5 § 5 RB). Formerna för beslut om ersättning av allmänna medel till vittnen m.fl. är en fråga som har varit aktuell i de senaste årens diskussioner om renodlingen av den dömande verksamheten. Enligt dagens ordning fattas sådana beslut av den fullsuttna rätten under huvudförhandlingen. Både av renodlingsskäl och av andra skäl kan detta ifrågasättas. Ersättningsfrågorna kan uppfattas som irriterande avbrott, särskilt i besvärliga och krävande huvudförhandlingar. Det är dessutom i många fall obehagligt för målsägande och vittnen att inför publik behöva redogöra för sina ersätt- ningsanspråk och eventuellt få dem ifrågasatta. Vidare är det ett slöseri med arbetskraft att en fullsutten rätt i brottmål som regel en juristdomare och tre nämndemän i tingsrätt och tre juristdomare och två nämndemän i hovrätt skall syssla med dessa frågor i stället för att arbeta med att avgöra målet. Det finns också en risk att ersättningsfrågorna blir styvmoderligt behandlade på grund av de pressade förhållanden under vilka de handläggs. Det finns alltså flera goda skäl att ändra nuvarande ordning. Före då den nya rättshjälpslagen trädde i kraft, gällde en skyldighet för en part i tvistemål som ålagts att svara för motpartens rättegångskostnader att till staten återbetala kostnader för den ersättning till förhörspersoner som betalats genom rättshjälpen. Detsamma gällde med vissa begränsningar för tilltalade i brottmål. Rätten hade därmed behov av att känna till storleken på den ersättning som betalats till förhörspersoner. I och med rättshjälpsreformen finns inte detta behov. Det finns därför goda möjligheter att åstadkomma en ordning där beslut om ersättning av allmänna medel fattas utanför rättssalen. I promemorian föreslås att det genom ändringar i och i förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion skall bli möjligt att förordna en domstolssekreterare eller tingsnotarie att besluta om ersättning av allmänna medel till tolkar, vittnen, målsägande och s.k. medtilltalade. Förslaget innebär inte att några tvingande regler ges för att flytta besluten utanför rättssalen. Det lämnas till varje domstol att avgöra om det finns tillräckligt kompetent personal på plats för att fatta besluten. Är så inte fallet kan besluten som fattas av rätten under huvudförhandlingen. I praktiskt hänseende förordas i promemorian en ordning där vittnen och andra som inte har några räkningar med sig får anteckna sina ersättningsanspråk på en blankett som skrivs under av vederbörande, och där det finns utrymme för domstolens beslut. För tolkar, som normalt lämnar in en räkning, förordas att besluten antecknas på räkningen, lämpligen med hjälp av en stämpel. Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget. Några domstolar är emellertid tveksamma till de effektivitetsvinster som kan uppnås. Rege- ringen ser flera fördelar med förslaget. Det ger domstolarna stora möjligheter att organisera beslutsfattandet på det sätt som passar den enskilda domstolen bäst. I de domstolar det finns möjligheter att fatta besluten utanför rättssalen uppnås vidare de fördelar för vittnen och målsägande som har angetts tidigare. Några remissinstanser har pekat på de svårigheter som kan uppstå när en ersättningsfråga är svårbedömd eller när den person som skall fatta beslutet inte har kännedom om alla omständigheter som bör ligga till grund för beslutet. Det förhållandet att det är brottsligt att lämna oriktiga uppgifter för att få mer pengar torde som regel innebära att de uppgifter som lämnas är riktiga. Eventuella problem i fråga om svårbedömda frågor bör enligt regeringens mening kunna bemästras med den flexibla ordning som föreslås. Om det på förhand är känt att ersättningsfrågan är svårbedömd finns ju möjligheter för rätten att fatta beslutet under förhandlingen. I andra fall kan beslutet anstå tills förhandlingen är avslutad eller t.ex. ett lunchuppehåll görs i förhandlingen och ordföranden kan fatta beslutet. bör detta med dagens teknik kunna åstadkommas utan att den ersättningsberättigade behöver vänta eller återkomma till domstolen. Situationer av den här typen bör vidare i stor utsträckning kunna undvikas genom att den som skall fatta besluten förses med vissa fakta rörande förhandlingen och förhörspersonen. Om detta inte är möjligt och kontant utbetalning är nödvändig bör dock rätten fatta beslutet. Bärande skäl att såsom en remissinstans föreslagit införa en ordning med förskott på den otvistiga delen av ersättningen saknas därmed.