prop · GN03111 · 2000-01-01 00:00:00 — Att kommersiellt utnyttja varumärken gemensamt för tobak och andra produkter har varit tillåtet och olika aktörer på marknaden som licenstagare, distributö- rer och återförsäljare har investerat i att i marknadsföringen av sina pro- dukter utnyttja välkända varumärken för tobaksvaror. Detta förfaringssätt innebär naturligtvis inte att samtliga inblandade primärt skulle ha intresse av att främja avsättningen av tobaksvaror. Regeringen har därför övervägt om undantaget för god tro skall införas i svensk lag, dvs. om vissa på marknaden förekommande varor eller tjänster skall få fortsätta att marknadsföras under ett med tobaksvaror gemensamt namn. Regeringen har då stannat för att inte föreslå ett sådant undantag från reklamförbudet. Den omständigheten att marknadsföringen varit laglig skulle möjligen kunna anses utgöra en indikation på att god tro varit för handen. I så fall skulle samtliga på marknaden fö- rekommande fall av varumärkesdifferentiering eller licensiering även de med mycket tydlig koppling till tobaksprodukter och tobaksbolag få fortsätta i princip som förut, om än med annan logotyp. Regeringen anser inte att detta vore tillfredsställande. Tobak är en mycket farlig produkt och rökning är den största enskilda orsaken till för tidiga dödsfall. Tobaksbruk inleds vanligtvis före myndig ålder för att sedan vidmakt- hållas främst på grund av nikotinberoende. Reklam även indirekt sådan har betydelse för framför allt ungdomars rökvanor genom att dels göra dem benägna att börja röka, dels förstärka denna vana om de väl börjat. Varumärkesdifferentiering där tobaksvarumärken används innebär ofta en lansering av en livsstil där rökning i sammanhanget framstår som både vuxet och glamoröst, något som mycket illa överensstämmer med att, enligt uppgift från , i genomsnitt varannan rökare dör av sin rökning. Regeringen menar mot bakgrund härav att så kraftfulla insatser som möjligt skall göras för att motverka sådana försök att främja tobaksbruk, framförallt av hänsyn till skyddet för barn och ungdom. En- ligt regeringens uppfattning skall därför något undantag för god tro inte göras. Vad som ovan sagts hindrar inte att marknadsföring på eller vid sälj- ställen, meddelanden inom branschen och tredjelandspublikationer även fortsättningsvis bör vara tillåtna, eftersom det saknas skäl att ha en strängare reglering på detta område än vad som gäller för själva tobaks- varorna. För marknadsföring på eller vid säljställen samt meddelanden inom branschen skall gälla samma villkor som för saluhållande, dvs. namn och logotyp på produkterna måste till sitt utseende tydligt skilja sig från det som används för tobaksvaran. 7.3 Sponsring Regeringens förslag: En verksamhet eller ett evenemang får inte sponsras om syftet, eller den direkta eller indirekta verkan, med sponsringen är att främja avsättningen av en tobaksvara. förslag: Förbudet mot all marknadsföring om- fattar sponsring i enlighet med EG-direktivets krav. Remissinstanserna: universitets juridiska fakultetsnämnd har anfört att sponsring som regel är en marknadsföringsåtgärd utanför mark- nadsföringslagens (1995:450) tillämpningsområde eftersom begreppet marknadsföring förutsätter såväl ett kommersiellt syfte som att det har kommersiella förhållanden till föremål. Motivet till detta är förhållandet till tryckfrihets- och yttrandefrihetsrätten. Sponsringens syfte är endast att skapa en positiv bild av sponsorns firma, varumärke eller allmänna anseende, inte som ett hjälpmedel i själva sälj- eller inköpsverksamheten. Detta innebär enligt att reglerna inte kan vara inriktade mot uppvisandet av sponsorns namn, varumärke eller logotyp, eftersom tryckfrihetsrättsliga respektive yttrandefrihetsrättsliga aspekter aktualiseras då. I stället bör särskilda regler införas för sponsring av tobaksvaror. En tänkbar modell, menar , kan vara sponsringsreglerna i radio- och TV-lagen (1996:844). Skälen för regeringens förslag: I artikel 2.3 i EG-direktivet definieras sponsring som varje bidrag, allmänt eller privat, till ett evenemang eller en verksamhet vars syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att främja en tobaksvara . Artikel 3.1 stadgar att utan att det påverkar direktiv /552/EEG, skall varje form av reklam eller sponsring vara förbjuden i gemenskapen . Direktivet gör således åtskillnad mellan reklam och sponsring. Regler om sponsring finns i svensk lag i radio- och TV-lagen. Efter att först hänvisa till reklamförbudet för alkoholdrycker och tobaksvaror i alkohollagen (1994:1738) och tobakslagen (1993:581) sägs i 7 kap. 9 § att ett program får inte sponsras av någon vars huvudsakliga verksamhet gäller tillverkning eller försäljning av alkoholdrycker eller tobaksvaror . Bestämmelsen tillkom till följd av inträde i EES och bygger på det tidigare omnämnda TV-direktivets bestämmelser (89/552/EEG, ändrat genom 97/36/EG). I TV-direktivet definieras i artikel 1 d) sponsring som varje bidrag, som ges för finansiering av ett offentligt eller privat företag som inte är engagerat i TV-verksamhet eller i produktion av audiovisuella verk, i syfte att främja företagets namn, varumärke, anseende, verksamhet eller produkter . Enligt artikel 17.1 får inte ett sponsrat TV-program främja avsättning, inköp eller uthyrning av sponsorns produkter. I artikel 17.2 föreskrivs slutligen att TV-program överhuvudtaget inte får sponsras av företag vars huvudsakliga verksamhet är tillverkning eller försäljning av cigaretter och andra tobaksvaror. tolkade i sitt delbetänkande EES-anpass- ning av marknadsföringslagstiftningen (SOU 1992:49) skillnaden mellan reklam och sponsring i TV-direktivet som så att sponsring är ett medel för att skapa en allmänt positiv bild av sponsorns firma, varumärke eller verksamhet utan direkt syfte att stimulera försäljningen av en viss vara eller tjänst. Om däremot ett sådant syfte finns, får det anses röra sig om reklam i direktivets mening. Vad gäller sponsringsförbudets relation till marknadsrätten konstate- rade utredningen att TV-direktivets distinktion mellan reklam och spons- ring saknade relevans när det gäller vad som från marknadsföringslagens synpunkt skall anses utgöra marknadsföring. Om en sponsor är närings- idkare och verksamheten är inriktad på avsättning av varor eller tjänster, lär förhållandet att sponsorns namn eller logotyp tillkännages i TV vara att se som marknadsföring i marknadsföringslagens mening (a.a. s. 61). I radio- och TV-lagen definieras sponsrat program i 7 kap. 8 § som ett program som inte är annons och som helt eller delvis har bekostats av någon annan än den som bedriver sändningsverksamhet m.m. Själva sponsringsmeddelandet anses dock normalt ha avsättningsfrämjande syfte och därmed stämma överens med marknadsföringslagens definition av marknadsföring (prop. 1995/96:160 s. 110 och s. 181). Enligt regeringens mening kan ovan förda resonemang tillämpas på to- baksdirektivets sponsringsbestämmelser. Detta innebär att om närings- idkaren överträder sponsringsförbudet kan marknadsföringslagens sank- tionssystem användas, se avsnitt 7.4. Regeringen delar i övrigt den uppfattning som framförts av . En särskild regel skall därför införas som innebär att en verk- samhet eller ett evenemang inte får sponsras av någon om syftet, eller den direkta eller indirekta verkan, med sponsringen är att främja avsättningen av en tobaksvara. 7.4 Sanktioner Regeringens förslag: Förbuden mot reklam, sponsring och saluhåll- ning skall övervakas och sanktioneras i enlighet med marknadsfö- ringslagens (1995:450) bestämmelser. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens förslag: I artikel 4 i EG-direktivet sägs föl- jande. Medlemsstaterna skall se till att det finns adekvata och effektiva metoder för att garantera och kontrollera tillämpningen av de nationella bestämmelser som antas inom ramen för detta direktiv. Dessa metoder kan inbegripa bestämmelser som gör det möjligt för personer eller orga- nisationer som, i enlighet med den nationella lagstiftningen, har ett legi- timt intresse av att avskaffa reklam som är oförenlig med detta direktiv, att väcka talan mot sådan reklam eller överlämna ärendet till en behörig förvaltningsmyndighet så att denna kan fatta beslut i saken eller inleda ett lämpligt rättsligt förfarande . Det marknadsrättsliga sanktionssystemet enligt marknadsföringslagen (1995:450) är tillämpligt vid överträdelser av marknadsföringsreglerna i tobakslagen (1993:581). En marknadsföringsåtgärd som strider mot an- nonsförbudet eller mot det s.k. måttfullhetskravet i 14 § tobakslagen skall vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ marknadsföringslagen anses som otillbörlig mot konsumenter. Vidare kan s.k. marknadsstörningsavgift utgå vid överträdelse av annonsförbudet i ljudradio- och TV-program. Sanktionssystemet enligt marknadsföringslagen innebär följande. Om en näringsidkare bryter mot 4 §, eller mot någon av katalogbestämmel- serna i 5 13 §§, kan näringsidkaren, någon anställd hos honom, någon annan som handlar på hans vägnar eller var och en som i övrigt väsentligt har bidragit till marknadsföringen förbjudas att fortsätta med marknads- föringen (14 §). Förbudet förenas som regel med vite (19 §). Vitet kan dömas ut först vid sådana nya överträdelser som faller inom förbudet. Förbuds- och informationsföreläggande kan i fall som inte är av större vikt meddelas av (21 §). Ett sådant föreläg- gande, som skall förenas med vite, blir gällande som en lagakraftvunnen dom om det godkänns av näringsidkaren inom en av Konsumentom- budsmannen föreskriven tid. kan i övriga fall väcka talan vid (38 §). Regelsystemet står inte en- dast till förfogande; näringsidkare som be- rörs, sammanslutningar av konsumenter, löntagare eller näringsidkare kan också väcka talan med yrkande om ett förbud mot en viss mark- nadsföringsåtgärd. Genom den nya marknadsföringslagen infördes ytterligare en sanktion, den s.k. marknadsstörningsavgiften (22 28 §§). En näringsidkare kan sålunda åläggas att betala en marknadsstörningsavgift till staten om nä- ringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåt- ligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon katalogbestämmelse. Marknadsstörningsavgift är en direktverkande sanktion som kan dömas ut redan första gången en näringsidkare överträder en katalogbestäm- melse. Endast näringsidkare kan träffas av sanktionen. Till skillnad från vad som gäller vid förbudsföreläggande enligt 14 § kan alltså mark- nadsstörningsavgift inte åläggas anställda eller fysiska personer som inte är näringsidkare. Också en näringsidkare som väsentligt bidragit till överträdelsen kan åläggas att betala avgiften. Marknadsstörningsavgift kan inte dömas ut vid överträdelse av generalklausulen i 4 §. Enligt 15 § tobakslagen kan en handling som strider mot annonsförbudet i ljudradio- eller TV-program (14 § första stycket) medföra marknadsstörningsavgift. Marknadsstörningsavgiftens storlek bestäms till lägst femtusen och högst . Avgiften får emellertid inte överstiga av näringsidkarens årsomsättning närmast föregående räkenskapsår. Konsu- mentombudsmannen har primär talerätt. Först om Konsumentombuds- mannen väljer att inte föra talan får enskilda näringsidkare eller en sam- manslutning av näringsidkare väcka talan. I 29 § finns föreskrifter om ytterligare en sanktion, skadestånd. Av be- stämmelsen framgår att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett förbud mot otillbörlig marknadsföring eller ett åläggande som har meddelats med stöd av 14 eller 15 §§ eller mot en föreskrift i 5 13 §§ skall ersätta den skada som därigenom uppkommer för en konsument eller en näringsidkare. Skadeståndet avser endast ersättning för ren för- mögenhetsskada i skadeståndslagens (1972:207) mening. Skyldighet att ersätta person- eller sakskada till följd av marknadsföring bedöms enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Enligt regeringens mening skall sanktionssystemet enligt marknadsfö- ringslagen omfatta också de nya förbuden mot s.k. indirekt tobaksreklam, saluhållning och sponsring. Som anförts i föregående avsnitt torde spons- ring, så som det definieras i direktivet, nämligen som ett bidrag vars syfte eller direkta eller indirekta verkan är att främja avsättningen av tobaksva- ror, inrymmas i marknadsföringslagens definition av begreppet mark- nadsföring. 8 Kostnadseffekter Genom förslagens koppling till bestämmelserna i marknadsföringslagen (1995:450) blir det , och som påförs ytterligare uppgifter. Antalet ärenden hos dessa kan, framför allt inledningsvis för att få rättsläget klarlagt, an- tas öka något till följd av förslaget. Det är inte möjligt att närmare upp- skatta det ökade resursbehovet. Det bör enligt regeringens mening dock inte vara fråga om någon dramatisk ökning av antalet ärenden. Samman- taget torde kostnadsökningen bli av mycket liten omfattning och skall tas inom respektive ram. 9 Ikraftträdande Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft . har inte berört frågan. Remissinstanserna: Några remissinstanser, däribland Svenska tobaks- branschföreningen och hävdar att bestämmelserna inte kan träda i kraft före . Undantagen i TF och YGL förut- sätter nämligen att har en förpliktelse. Denna uppkommer inte förrän sista angivna dag för ikraftträdandet. anser att direktivets slutdatum innebär en rimlig övergångsperiod för branschen att kunna anpassa sina produkter till kravet på modifieringar av varumär- kena. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 6.1 i EG-direktivet följer att de författningar som genomför direktivet måste träda i kraft . Medlemsstaterna får skjuta upp förbudet mot reklam när det gäller den skrivna pressen och när det gäller sponsring. Sponsring av evenemang eller verksamheter som organiseras på en världsomspännande nivå kan på vissa villkor få fortgå fram till och med . Regeringen anser inte att det finns skäl att senarelägga genomförandet av bestämmelserna i den mån möjlighet ges enligt direktivet. De änd- ringar i svensk lagstiftning som görs för att genomföra EG-direktivet skall sålunda träda i kraft . Lagstiftningen måste träda i kraft . Regeringen föreslår att regleringen träder i kraft det datumet. Regeringen anser vis- serligen att hänsyn till befolkningens hälsa väger betydligt tyngre än hän- synen till näringsidkarnas intressen. Detta framgår inte minst av rege- ringens förslag och motiveringen för dem i detta ärende. Samma argu- ment kan mycket väl användas för att motivera ett tidigare ikraftträdande än det föreslagna. Näringsidkare som marknadsför andra varor än tobaksvaror, eller tjänster, under samma namn eller kännetecken som används för tobaksvaror kommer emellertid, genom de föreslagna bestämmelserna, att drabbas av avsevärda inskränkningar i sina möjligheter att marknadsföra sina produkter. Regeringen anser det därför rimligt att ge dessa näringsidkare tid att sälja ut inneliggande lager och att utarbeta nya logotyper för sina produkter. En anpassningsperiod fram till är enligt regeringens uppfattning väl avvägd. 10 Författningskommentar 10.1 Förslaget till lag om ändring i tobakslagen (1993:581) 14 § Paragrafen innehåller, i syfte att förtydliga, en upplysning om att be- stämmelserna om marknadsföring inte får tillämpas i den utsträckning det skulle strida mot bestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet i tryckfrihetsförordningen (TF) eller yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Tillämpningen av bestämmelserna i och YGL skall ske i enlighet med de principer som gäller . Bestämmelsen har lagts till efter Lagrådets påpekande. 14 a § Paragrafen reglerar marknadsföring av tobaksvaror, dvs. alla varor som är avsedda att rökas, snusas, sugas på eller tuggas om de är tillverkade, helt eller delvis, av tobak. Paragrafen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 3, punkterna 1, 4 och 5, och definitionerna av tobaksvaror och av reklam i artikel 2.1 2 i EG-direktivet, se bilaga 1. Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.1. Av tredje stycket framgår att den tillåtna marknadsföringen skall ske med återhållsamhet. Den närmare innebörden av detta krav får anges i verkställighetsföreskrifter. 14 b § Paragrafen reglerar marknadsföring av varor som inte är tobaksvaror eller av tjänster som bär namn eller kännetecken som används för tobaksvaror. Paragrafen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 3, punkterna 1, 3 b och 4, och definitionen av reklam i artikel 2.2 i EG-direktivet, se bilaga 1. I överensstämmelse med vad som gäller för tobaksprodukter skall en- ligt andra stycket saluhållande, marknadsföring på eller vid säljställen, meddelanden inom branschen och tredjelandspublikationer fortfarande vara tillåtet. Detta, enligt tredje stycket, under förutsättning att namn och kännetecken för produkterna exponeras så att deras utseende tydligt skil- jer sig från det som används för tobaksvaran. Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.2. 14 c § Paragrafen innebär att den tillåtna marknadsföringen på eller vid sälj- ställen aldrig får innebära gratis utdelning vars syfte, eller direkta eller indirekta verkan, är att främja avsättningen av en tobaksvara. Paragrafen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 3 punkten 4 i EG-direktivet, se bilaga 1. 14 d § Bestämmelsen innebär att inga nya tobaksvaror får lanseras på markna- den efter den angivna tidpunkten om de har samma namn eller känne- tecken som en icke-tobaksvara eller en tjänst. Bestämmelsen är avsedd att ha samma innebörd som artiklarna 3.3 a och 6 i EG-direktivet, se bilaga 1. Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.2. Med att varan har saluförts avses att den har utbjudits till försäljning. Andra stycket har tillförts paragrafen i enlighet med Lagrådets förslag. 14 e § Paragrafen innehåller ett förbud mot sponsring. Bestämmelsen är avsedd att ha samma innebörd som artiklarna 2.3 och 3.1 i EG-direktivet, se bilaga 1. Bestämmelsens innehåll har behandlats närmare i avsnitt 7.3. 15 § Bestämmelsen innebär att regleringen kommer att omfattas av mark- nadsföringslagens sanktionssystem, se avsnitt 7.4. Bestämmelsen är avsedd att ha samma innebörd som artikel 4 i EG- direktivet, se bilaga 1. 10.2 Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450) 22 § Ändringen är en konsekvens av de nya bestämmelserna i tobakslagen (1993:581) och är av redaktionell karaktär. Bestämmelserna har förtyd- ligats i enlighet med Lagrådets förslag. EG-direktivet om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror OCH RÅDETS DIREKTIV 98/43/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen- skapen, särskilt artiklarna 57.2, 66 och 100a i detta, med beaktande av kommissionens förslag (1), med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2), i enlighet med förfarandet i artikel 189b i fördraget (3), och av följande skäl: 1) Det föreligger vissa skillnader mellan medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för to- baksvaror. Denna reklam och denna sponsring sprids över med- lemsstaternas gränser och dessa skillnader kan lägga hinder i vägen för den fria rörligheten av de varor, som förmedlar dessa aktiviteter och för det fria tillhandahållandet av tjänster samt medföra en sned- vridning av konkurrensen och på så sätt hindra den inre marknadens funktion. 2) Dessa hinder bör undanröjas och en tillnärmning bör därför ske av bestämmelserna om reklam för och sponsring till förmån för to- baksvaror, som medlemsstaterna behåller rätten att på vissa villkor fastslå de krav som de anser vara nödvändiga för att säkerställa skyddet av människors hälsa. 3) I enlighet med artikel 100a.3 i fördraget skall kommissionen i sina förslag enligt punkt 1 när det gäller hälsa, säkerhet samt miljö- och konsumentskydd utgå från en hög skyddsnivå. 4) Följaktligen bör i detta direktiv hänsyn tas till skyddet av män- niskors, och särskilt ungdomars, hälsa. För ungdomar spelar reklam en viktig roll när det gäller att främja tobak. 5) På grundval av artikel 100a har rådet antagit direktiven /622/EEG (4) och 90/239/EEG (5) om märkning av tobaksvaror och högsta tillåtna tjärhalt i cigaretter för att säkerställa att den inre marknaden fungerar tillfredsställande. 6) Marknadsföring av humanläkemedel omfattas av direktiv /28/EEG (6). Reklam för produkter som är avsedda för tobaksav- vänjning omfattas inte av det här direktivet. 7) Det åligger medlemsstaterna att i förekommande fall vidta lämpliga åtgärder avseende meddelanden som uteslutande riktar sig till fackfolk inom tobaksbranschen, presentation av tobaksvaror som försäljs och anslag om deras pris, liksom då försäljningsstrukturerna så tillåter, reklam riktad till köparen vid försäljningsställena och försäljning av publikationer från tredje land som inte motsvarar villkoren i detta direktiv, men på villkor att de respekterar gemenskapsrätten och gemenskapens åtaganden på internationell nivå. 8) Med hänsyn till det ömsesidiga beroende som råder mellan varje form av muntlig, skriftig, tryckt eller radiosänd reklam samt TV- och filmreklam och för att undvika varje risk för snedvridning av konkurrensen och kringgående av bestämmelserna, bör detta direk- tiv omfatta varje form av och medel för reklam förutom TV-reklam som redan omfattas av rådets direktiv /552/EEG av den 30 okto- ber 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (7). 9) Alla former av indirekt reklam och sponsring, liksom gratisutdel- ning, har samma verkan som direkt reklam och därför finns det an- ledning att, utan att det inkräktar på den grundläggande principen om yttrandefrihet, införa bestämmelser om dessa, inbegripet indi- rekt reklam som, fastän den inte direkt omnämner tobaksvaran, an- vänder ett namn, ett varumärke, en symbol eller något annat utmär- kande kännetecken som används för tobaksvaror. Emellertid kan tillämpningen av dessa bestämmelser skjutas upp av medlemssta- terna för att tillåta en anpassning av handelspraxis, och att spons- ring till förmån för tobaksvaror ersätts med andra former av lämp- liga stöd. 10) Utan att det påverkar bestämmelserna om reklam för tobaksvaror får medlemsstaterna under vissa villkor fortsätta att tillåta använd- ningen i reklamsyfte av ett namn för varor eller tjänster som inte gäller tobak som har använts i god tro innan detta direktiv träder i kraft både för dessa varor eller tjänster och för tobaksvaror. 11) Den sponsring av evenemang eller verksamheter som förekom- mer och som medlemsstaterna får fortsätta att tillåta under en pe- riod av efter ikraftträdandet av detta direktiv kommer att upphöra och skall bli föremål för frivil- liga begränsningar samt minskningar av utgifter under övergångs- perioden bör innefatta alla sätt att uppnå syftena med sponsring en- ligt definition i detta direktiv. 12) För att effektivt kontrollera tillämpningen av de nationella bestäm- melser som antagits inom ramen för detta direktiv, bör medlems- staterna fastställa lämpliga metoder i överensstämmelse med den nationella lagstiftningen. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 Detta direktiv syftar till tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror.