prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — En intressant fråga som väckts men som kräver ytterligare diskussion och ingående överväganden är frågan om inte den nordiska vittnespliktslagstiftningen skulle kunna utvidgas till att också inbegripa regler om hämtning över gränserna. 5.6 Pågående arbete inom och FN m.m. Inom har en expertkommitté till uppgift att se över tillämp- ningen av de olika europeiska konventionerna på brottmålsområdet. Ar- betet är bl.a. inriktat på att vidareutveckla rättshjälpskonvention genom att utarbeta ett andra tilläggsprotokoll till konventionen. De för- slag som diskuteras behandlar i stor utsträckning samma frågor som dis- kuteras i EU och som behandlas i . Inom ramen för FN pågår förhandlingar om utarbetande av en konven- tion om bekämpande av den organiserade gränsöverskridande brottslig- heten. Arbetet har ännu inte nått tillräckligt långt för att man skall kunna dra några slutsatser när det gäller den svenska regleringens överensstäm- melse med konventionsutkastets regler om ömsesidig rättslig hjälp. När det gäller samarbetet med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt (Jugoslavien- och Rwandatribunalerna) genomförs förhandlingar om särskilda straffverställighets- avtal med de stater som har förklarat sig villiga att ta emot personer som döms av tribunalerna. har slutit ett sådant avtal med Jugoslavientribunalen. För att underlätta verkställigheten av straff som tribunalerna dömt ut finns det behov av lagändringar som avser villkorlig frigivning och tribunalernas tillsyn av straffverkstäl- ligheten. Dessa frågor behandlas i avsnitt 12. 5.7 Bilaterala avtal har med och förhandlat fram två bilaterala avtal om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, se bilagorna 3 och 4. Avtalet med undertecknades och avtalet med . Avtalen följer sakligt sett i stor utsträck- ning regleringen rättshjälpskonvention. Båda avtalen förut- sätter dock vissa lagändringar som bör tas om hand i detta lagstiftnings- ärende. I avsnitt 5.7.1 och 5.7.2 redovisas innehållet i de båda avtalen och redovisas i anslutning till respektive artikel hur den förhåller sig till svensk rätt eller i vilket avsnitt den aktuella frågan behandlas. Frågan om en svensk ratificering av avtalen behandlas i avsnitt 11. Ett bilateralt avtal om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan och är i princip färdigförhandlat. Innehållet i avtalsutkastet berörs i någon mån i detta lagstiftningsärende. Frågan om ratificering av det avtalet kommer att behandlas i annat sammanhang. 5.7.1 Avtalet med om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål Avtalet består av 22 artiklar. I de åtta första artiklarna ges allmänna be- stämmelser. Artiklarna 9 17 behandlar de olika former av rättshjälp som regleras i avtalet. I de fem sista artiklarna tas frågor om bestyrkande, tillämpningsöverenskommelser, representantskap och kostnader samt samråd och ikraftträdande upp. I artikel 1 åtar sig parterna att lämna varandra ömsesidig rättslig hjälp i brottmål i enlighet med avtalet (punkten 1). I punkten 2 anges att brott- mål även innefattar ärenden som avser brott mot skatte-, valuta- och tull- lagstiftningen. Enligt punkten 3 skall samarbetet omfatta bevisupptagning och förhör, att tillhandahålla handlingar och andra uppteckningar, att lokalisera och identifiera personer, att fullgöra ansökningar om husrannsakan och be- slag, åtgärder för att lokalisera, beslagta eller kvarstadsbelägga egendom som utgör av brott samt att verkställa beslut som gäller sådan egendom, att ställa frihetsberövade personer och andra till förfogande för förhör vid rättegång eller medverkan vid brottsutredningar, delgivning samt annan rättslig hjälp som är i överensstämmelse med avtalets syften och som inte är oförenlig med den anmodade statens lagstiftning. Rättslig hjälp skall enligt punkten 4 inte omfatta att frihetsberöva någon i utlämningssyfte, verkställighet av domar i brottmål utom i den utsträckning som är tillåtet enligt den anmodade statens lag och avtalet; inte heller omfattas överförande av dömda personer för straffverk- ställighet. I artikel 2 anges att avtalet inte inskränker på avtalsparternas skyldig- heter enligt andra avtal och inte heller hindrar dem från att lämna varand- ra rättshjälp enligt andra avtal. De avtalsslutande staterna skall enligt artikel 3 utse centralorgan för att översända och ta emot framställningar om rättshjälp. För har utsetts till centralorgan. har utsett Justi- tiedepartementet till centralorgan. Staterna kan ensidigt utse annan centralmyndighet än den som angivits i avtalet. Centralmyndighetsfrågan behandlas i avsnitt 7.2. I artikel 4 anges när en ansökan om rättslig hjälp får avslås. Detta är fallet om ansökan avser en gärning som av det anmodade landet betraktas som ett politiskt brott eller ett militärt brott som inte också är ett brott enligt den allmänna strafflagstiftningen eller om det rör sig om ett brott som den aktuella personen redan blivit fälld, frikänd eller benådad för eller för vilket den anmodade staten har beslutat att inte väcka åtal. En ansökan får också avslås om den har sin grund i förföljelse av någon person på grund av dennes ras, kön, religion, nationalitet eller politiska uppfattning. Vidare får en ansökan avslås om gärningen inte är straffbar i det anmodade landet, om domsrätt inte hade förelegat under motsvarande förhållanden och om gärningen skulle varit preskriberad i det anmodade landet om den begåtts där. Slutligen får ansökan avslås om den skulle hindra ett rättsligt förfarande, medföra fara för annans liv eller vara allt- för betungande för den anmodade staten eller om den anmodade staten är av den uppfattningen att ansökan, om den beviljas, allvarligt skulle skada dess suveränitet, säkerhet, nationella intressen eller andra väsentliga intressen. Innan en ansökan avslås skall den anmodade staten överväga om rättslig hjälp kan beviljas på sådana villkor som den finner nödvän- diga. Regleringen är fakultativt utformad. Flertalet av vägransgrunderna har täckning i de nuvarande svenska reglerna. Som redovisats i avsnitt 5.1 bör denna reglering ses över, göras mer enhetlig och vägransgrunderna begränsas. Dessa frågor behandlas i avsnitt 7.14. I artikel 5 finns detaljerade regler om vilka uppgifter en ansökan skall innehålla. Ansökans innehåll behandlas i avsnitt 7.3. I artikel 6 finns bestämmelser om fullgörandet av en ansökan. Denna skall av den anmodade staten åtgärdas möjligt. Om det finns om- ständigheter som kommer att orsaka en försening skall den ansökande staten underrättas om detta, liksom om ett beslut av den an- modade staten att helt eller delvis inte lämna den begärda hjälpen. Behövs det begärda materialet i ett rättsligt förfarande i den anmodade staten, får denna avvakta med att överlämna materialet. Dessa frågor be- handlas i avsnitt 7.5. Av artikel 7 framgår att den ansökande staten på begäran av den anmo- dade skall återlämna det material som tillhandahållits när det rättsliga förfarandet har avslutats. Denna fråga behandlas i avsnitt 7.11. I artikel 8 finns bestämmelser om sekretess och begränsningar i rätten att använda bevismaterial och information. Den anmodade staten skall, i den utsträckning dess lagstiftning tillåter det och om det begärs, sekretessbelägga handlingarna i ärendet. Kan de begärda åtgärderna inte vidtas utan att sekretessen bryts skall den ansö- kande staten underrättas om detta. Den ansökande staten skall i sin tur, om dess lagstiftning tillåter det och om det begärs, sekretessbelägga be- vismaterial och information som den fått från den anmodade staten. Sek- retessfrågor behandlas i avsnitt 10.1. Bevismaterial och information får inte utan föregående medgivande användas för andra ändamål än sådana som uppges i framställningen. Begränsningar i rätten att använda erhållet material behandlas i avsnitt 7.15. Bestämmelsen i om delgivning i artikel 9 anger inledningsvis att den anmodade staten skall ombesörja delgivning av handlingar som för detta ändamål översänds av den ansökande staten. Gäller det en kallelse skall framställningen om delgivning göras minst före inställelseda- gen. I brådskande fall kan den anmodade staten frångå detta krav. Del- givning får ske enligt den anmodade statens lagstiftning, däribland per post, eller, på begäran av den ansökande staten och under förutsättning att det inte strider mot den anmodade statens lagstiftning, på något annat sätt som föreskrivs i den statens lagstiftning. Sedan delgivning skett skall bevis om detta sändas till den ansökande staten. Kan delgivning inte ske skall den ansökande staten underrättas om detta och om anledningen till det. Artikeln avslutas med en bestämmelse om att den som underlåter att efterkomma en kallelse inte får straffas eller underkastas tvångsåtgärder på grund av detta. Regleringen motsvarar regleringen rättshjälpskonvention se cirkuläret 1968:32 med anledning av tillträde till konven- tionen och kungörelse om delgivning i och kräver ingen särskild föreskrift i lag med undantag för förbudet att bestraffa underlåten inställelse. Sistnämnda fråga behandlas i avsnitt 9. Avtalet innehåller i artikel 10 en särskild bestämmelse om bevisupp- tagning som innebär att bevisupptagning skall genomföras då framställ- ning om detta görs, i fråga om , av justitieministern eller dennes ombud, en domare eller en magistratsdomare och i fråga om av en domare eller en allmän åklagare. Av punkten 2 framgår att bevisupptagning även omfattar att handlingar eller annat material företes. I punkten 3 anges att framställningen om bevisupptagning skall innehålla uppgift om vad förhöret skall handla om och vilka frågor som skall ställas. Enligt fjärde punkten får parterna i det rättsliga förfarandet i den ansökande staten, deras ombud eller den ansökande statens ombud in- ställa sig och ställa frågor till den som avlägger vittnesmålet i den ut- sträckning det medges enligt den anmodade statens lagstiftning. Regleringen är i överensstämmelse med svensk rätt. Föreskrifterna om närvarorätt och rätt att ställa frågor kräver dock viss lagstiftning. Denna fråga behandlas i avsnitt 7.7 (förhör enligt reglerna om förundersökning i brottmål) och 7.8 (bevisupptagning i domstol). I artikel 10 finns också bestämmelser om rätten att vägra att avlägga vittnesmål (punkten 5). Detta får ske om den anmodade statens lagstift- ning skulle tillåta detta under liknande omständigheter vid ett motsva- rande rättsligt förfarande eller om den ansökande statens lagstiftning skulle tillåta den aktuella personen att vägra vittna i motsvarande situa- tion. Om någon hävdar att det finns en rätt att vägra vittna enligt den an- sökande statens lag, skall den anmodade staten godta ett intyg från cent- ralorganet i den ansökande staten som bevis på att en sådan rätt finns. Angående rätt att vägra, se författningskommentaren, avsnitt 17, vid 16 §. Artikel 11 innebär en förpliktelse för avtalsparterna att på begäran för- söka lokalisera eller identifiera personer eller inhämta upplysningar från personer för en brottsutredning eller ett straffrättsligt förfarande i den ansökande staten. Regleringen kräver inte någon särskild föreskrift i lag. Enligt artikel 12 får en person, som är frihetsberövad i den anmodade staten, på begäran av den ansökande staten föras över dit för att vittna eller medverka vid brottsutredningar. Som förutsättning gäller att den aktuella personen lämnar sitt samtycke till åtgärden. Den ansökande staten skall hålla personen frihetsberövad som skall gälla enligt den anmodade statens lagstiftning och återlämna honom, antingen som bestäms av den anmodade staten, eller vid den tidi- gare tidpunkt då personens närvaro inte längre behövs i den ansökande staten. Om den anmodade staten underrättar den ansökande staten om att den som överförts inte längre skall hållas i förvar, skall denne försättas på fri fot. Regleringen överensstämmer med svensk rätt. Frågor om över- förande av frihetsberövade till annan stat behandlas i avsnitt 7.13. Enligt artikel 13 kan en avtalspart begära hjälp med att anmoda en person att inställa sig som vittne eller sakkunnig i straffrättsliga förfaran- den eller att medverka i brottsutredningar i den ansökande staten. Be- stämmelsen innehåller inte något annat åtagande än att den anmodade staten skall medverka till att den aktuella personen frivilligt inställer sig i den ansökande staten. Den överensstämmer med regleringen rättshjälpskonvention (se cirkulär 1968:32) och kräver inte någon ändrad lagstiftning. Artikel 14 innehåller bestämmelser om immunitet. Om den ena staten biträtt med delgivning av kallelse, överförande av en frihetsberövad eller någons inställelse för förhör i den andra staten får personen i fråga inte under sin vistelse i den andra staten åtalas eller frihetsberövas eller på annat sätt underkastas inskränkning i den personliga friheten på grund av någon gärning eller underlåtenhet från tiden före avresan från den anmo- dade staten. I fråga om misstänkt eller tilltalad som inställt sig efter en framställning om delgivning gäller detta för gärning eller underlåtenhet som inte angivits i delgivningshandlingen. I fråga om ansökan om över- förande av frihetsberövad eller om inställelse för förhör gäller dessutom, enligt punkten 2, att personen inte utan eget samtycke får åläggas att vittna i något annat rättsligt förfarande eller att medverka vid någon annan utredning än den som avsågs i framställningen. Immuniteten upp- hör om personen i fråga inte har lämnat den ansökande staten efter det att han har underrättats om att hans närvaro inte längre krävs eller om han, efter att ha lämnat landet, återvänder dit. I punkten 5 anges att den som inställer sig dock är underkastad den ansö- kande statens lagstiftning vad gäller domstolstrots, mened och lämnande av osanna uppgifter. Artikeln avslutas i punkten 6 med en bestämmelse om att en frihetsberövad som inte samtycker till att överföras till annan stat inte av den anledningen får straffas eller underkastas några tvångsåt- gärder. Samma förbud gäller om någon vägrar att inställa sig för förhör i den ansökande staten. Föreskriften i punkten 2 kräver ny lagstiftning. I övrigt är regleringen i överensstämmelse med svensk rätt. Immunitets- frågor behandlas ingående i avsnitt 7.16. Avtalsparterna åtar sig i artikel 15 att tillhandahålla kopior av allmänna handlingar som är tillgängliga för allmänheten. De får dessutom överlämna kopior av allmänna handlingar på samma sätt och på samma villkor som en sådan handling får lämnas ut till dess egna myndigheter. Artikeln kräver inte någon lagstiftning. I artikel 16 anges att den anmodade staten skall, i den utsträckning dess lagstiftning tillåter det, fullgöra framställningar om husrannsakan, beslag och överlämnande av bevismaterial som behövs för utredningen eller lagföringen i ett brottmål i den ansökande staten. Som förutsättning gäller att ansökan innehåller sådana uppgifter som enligt den anmodade statens lag gör det möjligt att vidta en sådan åtgärd. Om beslagtaget material överlämnas skall den ansökande staten iaktta de villkor som den anmodade staten ställer. Artikeln kräver ingen ny lagstiftning. Husrannsakan, beslag och kvarstad behandlas i avsnitt 7.11. I artikel 17 finns bestämmelser om bistånd i fråga om av brott. Enligt punkten 1 skall den anmodade staten söka fastställa om det finns sådan egendom på dess område och upplysa den ansökande staten om resultatet av sina efterforskningar. Om sådan egendom påträffas skall den anmodade staten enligt punkten 2 på begäran vidta sådana åtgärder som dess lagstiftning tillåter för att förhindra befattning med, överlåtelse av eller undanskaffande av egendomen i avvaktan på ett slutligt avgörande av domstol i den ansökande staten. Den anmodade staten skall också enligt punkten 3 på begäran, och i den utsträckning dess lagstiftning till- låter det, verkställa ett beslut om förverkande av av brott som fattats av en domstol i den ansökande staten. Godtroende tredje mans rättigheter som inte prövats av domstolen i den ansökande staten skall enligt punkten 4 beaktas enligt den anmodade statens lagstiftning. Verk- ställs ett beslut om förverkande skall den anmodade staten enligt punkten 5 behålla egendomen om inte något annat beslutas i det särskilda fallet. Punkterna 6 och 8 innehåller föreskrifter om kommunikation av uppgifter om hur länge begärd åtgärd skall bestå. I punkten 7 definieras av brott som all egendom som misstänks eller som av en domstol fastställts vara egendom som direkt eller indirekt härrör från eller har förvärvats genom brott eller värdet av denna egendom samt annat utbyte av brott. Åtagandena i artikel 17 är begränsade till vad respektive stats lagstift- ning medger. Enligt 2 a § tvångsmedelslagen kan egendom, som har för- verkats eller skäligen kan antas vara förverkad på grund av brott tas i beslag. Bestämmelsen ger också möjlighet till kvarstad. Som ett villkor för dessa säkerhetsåtgärder gäller att det aktuella förverkandet kan verk- ställas här i . Enligt lagen (1972:260) om internationellt samar- bete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställig- hetslagen) kan regeringen, i den mån det påkallas av en överenskom- melse som ingått med annan stat, förordna att frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande som, har ådömts eller beslutats efter rättegång i brottmål i annan stat kan verkställas i enligt de bestämmelser som meddelas i lagen; jfr förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Det krävs sålunda inte någon ändrad lagstiftning i och för denna artikel. Regeringen kan i förordning föreskriva att delar av internationella verkställighetslagen skall tillämpas i förhållande till i likhet med vad som gjordes vid ratificering av det brittiska förverkandeavtalet (se avsnitt 4.1). Frågor om beslag och kvar- stad behandlas i avsnitt 7.11. Enligt punkten 5 i artikel 17 skall förverkad egendom behållas av den anmodade staten om inte annat bestäms i det enskilda fallet. Artikeln är i överensstämmelse med svensk rätt. Frågan om delning av förverkad egendom med annan stat behandlas i avsnitt 8. Av artikel 18 framgår att handlingar som överlämnas i ärenden enligt avtalet skall vara legaliserade och vad som krävs för detta. Enligt artikel 19 får centralorganen ingå tillämpningsöverenskommelser med varandra. Artikel 20 innehåller regler om representantskap och kostnader. Var- dera parten åtar sig enligt punkten 1 att vidta de åtgärder som behövs för att den ansökande staten skall vara företrädd i rättsliga förfaranden som aktualiseras av en framställning och skall i övrigt företräda den ansö- kande statens intressen. Det krävs inte att den ansökande staten alltid är företrädd. Denna fråga, som kräver ny lagstiftning, behandlas i avsnitt 7.8. Den anmodade staten skall enligt artikel 20 punkten 2 med vissa un- dantag stå för kostnaderna för fullgörandet av en framställning om rättslig hjälp. Undantag görs för transport och uppehälle i fråga om person som överförs till eller från den anmodade staten och för vakt och extra personal i samband därmed, utgifter för sakkunniga och, om den anmodade staten begär det, för extraordinära kostnader i samband med fullgörandet av en framställning. Regleringen överensstämmer med vad som är brukligt i internationella överenskommelser. Kostnadsfrågor behandlas i avsnitt 7.18. Avtalsparterna skall enligt artikel 21 på begäran samråda om tolk- ningen, tillämpningen och genomförandet av avtalet. I artikel 22 ges bestämmelser om ikraftträdande och uppsägning av avtalet. Där framgår att avtalet skall ratificeras och att det träder i kraft i efter utväxlingen av ratifikationsinstrumenten. Avtalet skall tillämpas på framställningar som överlämnas efter ikraftträdandet och detta även om de relevanta gärningarna inträffade före denna dag. 5.7.2 Avtalet med om ömsesidig rättslig hjälp Avtalet med består av 22 artiklar. I avtalet detaljregleras de olika formerna av rättslig hjälp inte i samma utsträckning som i avtalet med . Det inleds med allmänna bestämmelser (del I). Därefter följer ett avsnitt med speciella bestämmelser (del II) och ett med bestämmelser om förfarandet (del III). Sist i avtalet upptas slutbestämmelser (del IV). Av artikel 1 framgår åtagandena. Parterna åtar sig att i största möjliga utsträckning lämna varandra ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (punkten 1). Artikeln fortsätter med definitioner av vad som avses med ömsesidig rättslig hjälp och med brottmål samt anger vilka åtgärder den rättsliga hjälpen skall omfatta. Med ömsesidig rättslig hjälp avses all rättslig hjälp i fråga om utredningar eller rättsliga förfaranden i ett brottmål oavsett om den begärs eller skall lämnas av en domstol eller någon annan myndighet. I fråga om bevisupptagning, överlämnande av handlingar och föremål och tvångsåtgärder skall dock framställningen komma från domstol eller allmän åklagare (punkten 2). Med brottmål avses för del förfaranden som hänför sig till brott såväl enligt som till annan strafflagstiftning och för del förfaranden i fråga om brott enligt både federal lag och provinslagstiftning (punkten 3). Brottmål skall även innefatta brott som rör skatter, avgifter, tullar och internationell överföring av kapital eller betalningar (punkten 4). Rättslig hjälp skall enligt punkten 5 omfatta samma typ av åtgärder som enligt artikel 1.3 i avtalet med . Ansökningar om rättslig hjälp skall enligt artikel 2 verkställas skynd- samt i enlighet med den anmodade statens lagstiftning och, i den mån det inte är förbjudet i denna lagstiftning, på det sätt som den ansökande staten begär. Dessa frågor behandlas i avsnitt 7.5. En ansökan får enligt punkten 2 inte vägras under hänvisning till banksekretess, se härom avsnitt 10.2. Enligt artikel 3 kan en begäran om rättslig hjälp avslås om framställ- ningen inte uppfyller de krav som ställts upp i den anmodade staten eller om verkställigheten skulle skada dess suveränitet, säkerhet eller allmänna rättsprinciper eller liknande väsentliga allmänna intressen, eller äventyra någons säkerhet eller på andra grunder vara oskälig. Den begärda hjälpen får enligt punkten 2 skjutas upp om ett fullgörande skulle hindra en pågå- ende brottsutredning eller ett åtal i den anmodade staten. Den ansökande staten skall underrättas om beslut att vägra och om skälen för detta (punkten 3). Innan ansökan avslås skall den anmodade staten överväga om rättshjälp kan beviljas under sådana villkor som den finner nödvän- diga (punkten 4). Vägransregleringen, som är fakultativt utformad, har täckning i svensk rätt. Frågan behandlas i avsnitt 7.14 (se också vid artikel 4 i avtalet med ). I artikel 4 regleras rätt att närvara och ställa frågor. Den ansökande staten skall, om det begärs, underrättas om när och var den begärda rätts- liga hjälpen kommer att verkställas (punkten 1). Domare eller tjänstemän i den ansökande staten och andra personer som berörs av brotts- utredningen skall tillåtas närvara såvida detta inte är förbjudet enligt den anmodade statens lagstiftning. Domare, åklagare och den misstänktes försvarare skall tillåtas delta i det rättsliga förfarandet (punkten 2). Rätten att delta skall innefatta rätt för domare och åklagare att föreslå frågor. Försvararen skall få ställa frågor direkt. De närvarande skall vidare ha rätt att, med hjälp av tekniska hjälpmedel säkerställa en ordagrann ned- teckning av förfarandet (punkten 3). Artikeln bör föranleda nya svenska regler på området. Frågorna be- handlas i avsnitt 7.7 (förhör under förundersökning) och avsnitt 7.8 (bevisupptagning vid domstol). Artikel 5 handlar om översändande av handlingar och föremål. Enligt punkten 1 får kopior, i stället för orginal, översändas såvida inte den an- sökande staten uttryckligen begär att få orginalen. Enligt punkten 2 skall den ansökande staten på begäran återlämna orginalhandlingar och före- mål som tillhandahållits när det rättsliga förfarandet har avslutats.