prop · GN0385 · 2000-01-01 00:00:00 — I RH 1996:148 ansågs sålunda två falska tusenkronorssedlar inte utgöra hjälpmedel för brottet utprångling av falsk sedel, med motiveringen att vid brott som avser hantering av en viss sak denna sak i sig inte kan anses vara ett sådant hjälpmedel för brottet som avses i 23 kap. 2 § första stycket . Resonemanget utesluter dock inte att falska sedlar skulle kunna utgöra hjälpmedel för andra typer av brott, t.ex. bedrägeri. Bestämmelsen i artikel 3 punkt 4 konvention synes sträcka sig längre än den svenska lagstiftningen på området. Enligt artikeln skall nämligen bl.a. försök till anskaffande och mottagande av falska pengar vara straffbelagt, vilket innebär att det straffbara området utsträcks till att omfatta förfaranden som kan föregå befattning med falska pengar. Även om flertalet sådana handlingar torde vara att bedöma som medhjälp till brukande av falsk sedel eller falskt mynt eller medhjälp till försök eller förberedelse till sådant eller annat brott, kan det inte uteslutas att det finns i och för sig straffvärda beteenden som faller utanför det i kriminaliserade området. Brott som riktar sig mot sedlar och mynt får anses särskilt straffvärda, eftersom de kan allvarligt skada förtroendet de pengar som är gällande betalningsmedel. Det är således av stor vikt att det straffrättsliga skyddet av pengar inte har några brister som kan utnyttjas för att begå brott. Som framgått av redogörelsen ovan framstår rättsläget som i viss mån oklart när det gäller dels den straffrättsliga rubriceringen, dels det kriminaliserade områdets omfattning avseende olika former av befattning med falska pengar. Det synes därför angeläget att göra en översyn av straffbestämmelserna om utprångling av falska pengar och utforma dem så att oklarheterna undanröjs. I promemorian anges att det straffrättsliga ansvaret för befattning med falska pengar bör utformas så att det skall betraktas som ett självständigt brott att inneha falska sedlar och mynt med uppsåt att de skall prånglas ut samt att även försök till sådant brott skall vara straffbart. Riksåklagaren har förklarat sig vara något tveksam till vissa framtida lagtekniska konstruktioner som antyds i promemorian, bl.a. att försök till innehav av falska pengar skall vara straffbart. påpekar att det knappast kan komma i fråga att kriminalisera försök till innehav och anför därvid att försöksbrottet i stället måste avse försök till mottagande eller anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska, så som angetts i konventionen. Regeringen kan ansluta sig till Riksåklagarens och bedömning. Försök till innehav av falska pengar bör således inte kriminaliseras. Detta krävs inte heller enligt konventionen eller rambeslutet. Vad som däremot kan komma i fråga är att göra bl.a. mottagande och anskaffande av falska pengar med uppsåt att de skall prånglas ut till ett självständigt brott. Regeringen gör därvid, liksom , bedömningen att försöksbrottet bör utformas till att avse försök till mottagande, anskaffande eller liknande befattning med falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska. Det bör här nämnas att frågan om utformningen av bl.a. bestämmelserna om förberedelse till brott bereds inom mot bakgrund av de förslag som presenterades i betänkandet Straffansvarets gränser (SOU 1996:185). Vid utformningen av bestämmelserna om straffrättslig befattning med falska pengar måste därför hänsyn tas till utfallet av den beredningen. Förberedelse till penningförfalskning Artikel 3.1 d i rambeslutet föreskriver bl.a. att framställning, mottagande, anskaffande och innehav i bedrägligt syfte av datorprogram och andra hjälpmedel som specifikt är avsedda för olaglig framställning av pengar, skall vara straffbart. Enligt 14 kap. 6 § döms den som eftergör inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt eller annorledes förfalskar sedel eller mynt för penningförfalskning. I 14 kap. 12 § samma balk anges att för försök eller förberedelse till bl.a. penningförfalskning dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Enligt 23 kap. 2 § döms bl.a. den som, med uppsåt att utföra eller främja brott, anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager, förvarar, fortskaffar eller tager annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg eller annat sådant hjälpmedel. Förberedelsebestämmelsen är i och för sig tillämplig även för brottslighet i IT-miljön. Rambeslutets krav på lagstiftning torde således formellt få anses uppfyllt. Förberedelsebestämmelsen torde emellertid vara i behov av en modernisering och anpassning till den IT- relaterade brottslighet som förekommer och som kan befaras förekomma . Frågan om en sådan anpassning behandlas inom ramen för den beredning av betänkandet Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) som tidigare nämnts. Obehörig tillverkning I artikel 4 i rambeslutet åläggs varje medlemsstat att vidta nödvändiga åtgärder för att de gärningar som anges i artikel 3 skall vara straffbara när det rör sig om sedlar eller mynt som tillverkas eller har tillverkats med lagliga, dvs. officiellt därför avsedda anordningar eller material, men utan tillstånd och i strid med de rättigheter eller villkor att ge ut pengar som tillkommer de behöriga nationella mynt- och sedelutgivande myndigheterna. Detta syftar t.ex. på fall när anställda vid ett officiellt myntverk präglar mynt för egna ändamål. Obehörig tillverkning av pengar torde omfattas av bestämmelsen om penningförfalskning i 14 kap. 6 § . För att kunna dömas till ansvar är det inte avgörande om gärningsmannen använder annan utrustning eller annat material än det som är föreskrivet för äkta mynt eller sedel. Så kan t.ex. ett mynt vara falskt även om det till sammansättning och storlek i allt motsvarar ett äkta mynt och alltså har samma metallvärde som detta. Avgörande är däremot om tillverkningen sker av någon som är behörig till det (se NJA II 1948, s. 403 samt m.fl. En kommentar, 1998, s. 14:66). Sedlar och mynt som inte har satts i omlopp Enligt artikel 5 i rambeslutet skall de förfaranden som anges i artiklarna 3 4 vara straffbara även då de avser beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Enligt vad som är känt har det i aldrig förekommit några fall där sådana sedlar eller mynt har förfalskats eller prånglats ut. Stadgandet om penningförfalskning i 14 kap. 6 § är endast tillämpligt på inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt . Sedlar och mynt blir gällande först när de har satts i cirkulation i enlighet med de bestämmelser som reglerar utgivningen av pengar. I har , enligt 9 kap. 13 § regeringsformen, ensam rätt att ge ut svenska sedlar och mynt. Enligt 5 kap. 1 § andra stycket lagen (1988:1385) om riksbank är sedlar och mynt som ges ut av lagliga betalningsmedel. I motiven till denna bestämmelse anges att innebörden av att sedlar och mynt är lagliga betalningsmedel, är att var och en är skyldig att ta emot dessa sedlar och mynt som betalning (prop. 1986/87:143, s. 64). I promemorian tillträde till vissa internationella överens- kommelser för bekämpande av penningförfalskning m.m. görs den bedömningen att sedlar och mynt som är beslutade av behöriga myn- digheter, men som ännu inte har givits ut och därför inte blivit gällande betalningsmedel, torde vara att, i straffrättslig mening, anse som urkunder och därför skyddas av bestämmelsen om urkundsförfalskning i 14 kap. 1 § . har instämt i bedömningen att sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp torde kunna jämställas med handling som är av betydelse som bevis och att de torde vara att anse som äkta urkunder. Hovrätten har dock ifrågasatt om sedlar och mynt som inte satts i omlopp är skyddade av bestämmelsen om urkundsförfalskning i 14 kap. 1 § , eftersom det, enligt hovrättens mening, skulle föra för långt att säga att den omständigheten att någon sätter i och för sig äkta sedlar och mynt i omlopp är liktydigt med att ändra eller utfylla en urkund. Hovrätten synes dock inte ha ifrågasatt att eftergörande av beslutade sedlar och mynt som inte har satts i omlopp skulle kunna utgöra framställande av falsk urkund. Regeringen kan ansluta sig till bedömning. Därutöver anser regeringen också att det finns skäl som talar för att eftergörande av beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts omlopp kan utgöra framställande av falsk urkund och därmed vara att bestraffa som urkundsförfalskning. Enligt regeringens mening finns det dock anledning att överväga om inte sådana sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp i förfalskningshänseende helt bör likställas med sedlar och mynt vilka är gällande betalningsmedel. Det framstår av systematiska skäl som lämpligt att alla beslutade sedlar och mynt, oavsett om dessa har satts i omlopp eller inte, har samma straffrättsliga skydd. Det kan med fog hävdas att straffvärdet för gärningar som riktar sig mot beslutade sedlar och mynt som skall sättas i omlopp och därmed utgöra lagligt betalningsmedel, t.ex. eftergörande av sådana sedlar och mynt, är så högt att de bör bedömas enligt den för penningförfalskning strängare straffskalan. Därutöver bör det tas i beaktande att man inom EU fäst särskild uppmärksamhet vid denna fråga. Rambeslutet innebär också att samtliga de förfaranden som anges i artikel 3 4 skall vara straffbara även då de riktar sig mot i behörig ordning beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts i omlopp. Rambeslutet torde således innebära ett krav på ändring av svensk lagstiftning i detta avseende. Övriga straffrättsliga åtaganden Övriga bestämmelser konvention och förslaget till rambeslut om vilka handlingar som skall vara straffbara får, enligt regeringens bedömning, anses redan omfattas av straffansvar enligt svensk rätt. 6.3 Domsrätt Regeringens bedömning: Svensk domsrätt föreligger i samtliga de fall som avses i konventionen och förslaget till rambeslut. Däremot finns skäl som talar för att förstärka skyddet mot förfalskning av svenska sedlar och mynt genom att införa en uttrycklig bestämmelse om svensk domsrätt för brott som begåtts utom riket, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten, om brottet är förfalskning eller utprångling av svenskt mynt eller sedel. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga invändningar. pekar på att skäl synes tala för att stats- skyddsprincipen omfattar också penningförfalskning, men eftersom på sätt redogjorts för i promemorian frågan inrymmer vissa oklarheter, anser myndigheten att en förändring av lagstiftningen i klargörande syfte är påkallad. Skälen för regeringens bedömning: Tillämpligheten av svensk lag regleras i huvudsak i 2 kap. . I 1 §, som innehåller huvudreglerna om den svenska kompetensen i fråga om brott som begåtts utom riket, anges i första stycket att för brott som begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet har begåtts av 1) svensk medborgare eller utlänning med hemvist i , 2) av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är medborgare i ett nordiskt land, eller 3) av annan utlänning som finns här i riket och påföljden för brottet kan bli fängelse . I andra stycket anges att första stycket inte gäller om gärningen är fri från ansvar på gärningsorten eller om den har begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag strängare straff än böter inte kan följa på gärningen. Bestämmelsen ställer alltså upp ett krav på dubbel straffbarhet. I 3 § kompletteras bestämmelserna i 2 § angående den svenska jurisdiktionskompetensen beträffande brott begånget utom riket med bestämmelser som utsträcker kompetensen till vissa specialfall. I fjärde punkten anges att för brott som begåtts utom riket döms även i annat fall än som avses i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol, om brottet förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. statsskyddsprincipen. Principen innebär att svensk domstol alltid skall kunna döma över ett sådant brott, oberoende av vem och var det har begåtts; alltså utan att kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt. Vid tolkningen av uttrycket brott mot kan ledning hämtas i ett uttalande av straffrättskommittén i dess förslag till brottsbalk (SOU 1953:14, s. 450; NJA II 1962, s. 59 f.). Kommittén anser att uttrycket brott mot innefattar brott som riktar sig mot ett straffskyddat intresse beträffande vilket svenska staten uppfattas som bärare. Hit hör, enligt kommittén, främst brott mot svenska statens yttre eller inre säkerhet eller dess offentliga myndigheter eller ämbetsbrott av svensk tjänsteman (jfr uttalande av lagrådet, NJA II 1962 s. 63). har anfört att dessa motivuttalanden ger vid handen att uttrycket brottet förövats mot bör tolkas restriktivt och anses gälla gärningar där angreppet mot svenska staten träder i förgrunden (NJA 1983 s. 425). Det förtjänar även att nämnas att i SvJT 1952 ref. s. 291 ansågs förfalskning av pass inte vara begånget mot eller svensk man. Mot denna bakgrund framstår rättsläget som osäkert när det gäller frågan om penningförfalskning och utprångling av svensk sedel eller svenskt mynt omfattas av begreppet brott mot . Det bör dock nämnas att vissa uttalanden i äldre litteratur ger uttryck för att penningförfalskning när det gäller svenskt mynt eller sedel skulle kunna utgöra brott mot staten, jfr. , Kommentar öfver strafflagen, 1866, s. 11, , Svenska straffrättens allmänna del, 1879, s. 223, samt , Kommentar öfver strafflagen, 1907, s. 1. Förfalskning och utprångling av svenska sedlar och mynt kan utföras var som helst i världen och det föreligger med hänsyn härtill ett starkt svenskt intresse av att tillförsäkra den svenska valutan ett så omfattande internationellt straffrättsligt skydd som möjligt. En grundläggande förutsättning är därvid att svenska bestämmelser om domsrätt inte på ett omotiverat sätt begränsar möjligheterna för svenska myndigheter att ingripa. Starka skäl talar därvid för att svenska domstolar bör ges kompetens att döma över förfalskning eller utprångling av svenska pengar, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten, dvs. även i de fall då kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt. Regeringen anser därför att det i 2 kap. 3 § bör anges uttryckligen att för penningförfalskning och utprångling, som avser svenska sedlar eller mynt, och som har begåtts utom riket, skall även i annat fall än som avses i 2 § dömas efter svensk lag och vid svensk domstol. 6.4 Beslag och förverkande Regeringens bedömning: Det krävs inte några lagstiftningsåtgärder för att uppfylla kraven konvention om att förfalskade pengar och hjälpmedel vid brott skall kunna tas i beslag och förverkas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga invändningar. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 11 konvention föreskriver bl.a. att falska pengar, hjälpmedel och andra föremål som är specifikt avsedda för penningförfalskning skall, efter anhållan överlämnas till regeringen eller det emmissionsinstitut i den stat vars pengar det är fråga om. Undantag får göras för föremål som måste sparas som bevismaterial eller som bör överlämnas till centralbyrån. Enligt 36 kap. 17 § första stycket tillfaller förverkad egendom staten, om inte annat är föreskrivet. I lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (förfarandelagen) regleras hur staten skall förfara med förverkad egendom. Enligt 5 § skall egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller eljest är olämplig för försäljning oskadliggöras. I motiven till stadgandet anges att egendom som omfattas av lagen även kan vara av värde som förevisnings- och studiematerial vid polisskolan eller i liknande sammanhang. Om egendom kommer till sådan använd- ning, anförde departementschefen, får den anses vara oskadliggjord utan att någon annan åtgärd vidtagits (prop. 1974:124, s. 65). I 11 § anges att lämnar närmare föreskrifter om polismyndighetens förfarande med egendom som avses i denna lag. har med stöd av detta bemyndigande meddelat föreskrifter beträffande polismyndighetens förfarande med egendom som bl.a. tillfallit staten på grund av förverkande (föreskrifter och allmänna råd, utgivna , beträffande förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar [FAP102 2]). Som framgår av konvention behöver överlämnande ske endast av sådana pengar och hjälpmedel som den anmodade staten, i enlighet med sin nationella lagstiftning, anser sig kunna undvara. Kravet i 5 § förfarandelagen om att egendomen skall oskadliggöras får anses vara uppfyllt om egendomen, efter begäran, överlämnas till regeringen eller emmissionsinstitiutet i den stat vars pengar det är fråga om. Regeringen menar därför att förfarandelagen får anses innehålla nödvändigt författningsstöd för att polismyndigheten skall kunna överlämna förverkade falska pengar och hjälpmedel till behörigt utländskt organ. För det fall det bedöms vara nödvändigt att mer i detalj föreskriva hur överlämnandet skall gå till, bör detta kunna ske genom att , i enlighet med 11 § i förfarandelagen, meddelar närmare föreskrifter därom. 6.5 Centralbyrå samt internationellt samarbete Regeringens bedömning: uppfyller konventionens krav på centralbyrå samt internationellt polissamarbete och ömsesidig rättslig hjälp. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga eller endast smärre invändningar. delar promemorians bedömning att Finanspolisen vid kan fungera och i praktiken redan fungerar som en sådan centralbyrå som anges i konventionens artikel 12, men anser att det i förordning bör föreskrivas att skall vara sådan byrå. är positivt till att behålla den roll inom rättsväsendet som beskrivs i promemorian, vilket bland annat innebär att laboratoriet utför tekniska undersökningar på misstänkta penningförfalskningar och förser centralbyrån med sammanställningar över gjorda undersökningar. delar i allt väsentligt uppfattningen att Finanspolisen uppfyller konventionens bestämmelser om centralbyrå, men anger att det kan noteras att bestämmelserna i artikel 14 första och andra styckena är utformade så att det kan ifrågasättas om Finanspolisens ansvarsområde också omfattar sådana åtgärder som beskrivs där. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 12 konvention föreskriver att i varje stat skall, inom gränserna för statens lagstiftning, utredning rörande penningförfalskning organiseras av en centralbyrå. Centralbyrån skall stå i nära kontakt med behöriga myndigheter inom riket och med centralbyråer i andra stater. Vidare skall varje sådan centralbyrå fungera som en central för upplysningar som kan underlätta utredning, förhindrande och bestraffning av penningförfalskning. Genom hänvisningen till inom gränserna för statens lagstiftning lämnar konventionen stort utrymme åt parterna att själva reglera centralbyråns befogenheter och ställning. Artikel 13 anger att centralbyråerna skall stå i direkt kontakt med varandra. Artiklarna 14 16 innehåller vissa bestämmelser om hur centralbyråerna skall samarbeta med varandra och hur parterna till konventionen skall förfara då de ansöker om rättslig hjälp. Konventionen lämnar stort utrymme åt parterna att själva bestämma hur de skall uppfylla kraven på effektivt internationellt samarbete. Artikel 14 föreskriver nämligen att centralbyråerna i den utsträckning de finner det ändamålsenligt skall lämna centralbyråer i andra stater visst angivet biträde. I protokollet till konventionen förklaras vidare att parterna är skyldiga att tillmötesgå en ansökan om rättslig hjälp endast i den utsträckning det stadgas i deras nationella lagstiftning . De nationella polismyndigheternas organisation och det internationella regelverket och praktiska genomförandet av polissamarbete och ömse- sidig rättslig hjälp i brottmål, har genomgått mycket stora förändringar under de som förflutit sedan 1929 års konvention undertecknades. Det bör hållas i åtanke att konventionens syfte var att, i enlighet med de omständigheter som rådde , förbättra det internationella samarbetet för att bekämpa penningförfalskning. Konventionen torde därför i dessa delar i hög utsträckning ha förlorat sin aktualitet och måste således tolkas och genomföras med viss försiktighet. När skall tillträda konventionen är därför den avgörande frågan som måste besvaras, om polisens organisation samt regelverket för polisiärt samarbete över gränserna och internationell rättslig hjälp i brottmål är så utformat att fullt ut kan delta i det internationella samarbetet för att bekämpa penningförfalskning och utprångling av falska pengar. deltar aktivt i det internationella arbetet för att bekämpa penningförfalskning och det har inte framkommit några uppgifter som tyder på att det faktum att inte är anslutet till konvention har skapat eller skapar problem i det internationella polisiära eller rättsliga samarbetet. Regeringen anser att det måste vara mot denna bakgrund konventionens bestämmelser om centralbyrå och internationellt samarbete skall tolkas. Centralbyrå samt polisiärt samarbete I är det Finanspolisen, som är en särskild enhet under Riks- kriminalpolisens kriminalunderrättelsetjänst, som har det övergripande ansvaret för att följa utvecklingen och sammanställa information om penningförfalskning. Om falska pengar påträffas i skall den lokala polismyndigheten översända polisanmälan jämte i beslag tagna sedlar och mynt till () för analys. I samtliga fall skickar SKL en kopia av analysresultatet till Finanspolisen. SKL sammanställer också kvartals-, halvårs- och årsrapporter över gjorda analyser av förfalskade pengar. Dessa rapporter skickas till Finanspolisen som, via , översänder dem till generalsekretariat i . Internationella förfrågningar och önskemål om polisiärt bistånd som rör penningförfalskning från utländska motparter skickas, via nationella sambandskontor, direkt till Finanspolisen. , då den Europeiska polisbyrån Europol inledde sin verksamhet, utbyts information och upplysningar om penningförfalskning även genom den kanalen. Finanspolisens kontakt med Europol sker även den genom förmedling av nationella sambandskontor Mot bakgrund av vad som redovisats måste Finanspolisen anses, på sätt som föreskrivs enligt konventionen, dels fungera som en central för upplysningar som kan underlätta utredning, förhindrande och bestraffning av penningförfalskning, dels besitta den kompetens och befogenhet som krävs för att biträda utländska motparter vid inter- nationella förfrågningar om penningförfalskning, dels, i den utsträckning den finner det ändamålsenligt, kunna delge andra centralbyråer nödvändiga uppgifter om nya penningemissioner, indragning av pengar, upptäckter av förfalskade pengar m.m. Regeringen anser därför inte att det föreligger skäl att lagstifta i dessa delar. Som anfört kan det dock finnas anledning att föreskriva i en förordning att styrelsen skall utgöra sådan centralbyrå som anges i konventionen. Internationell rättslig hjälp i brottmål Den svenska lagstiftningen är så utformad att den inte kräver ömsesidighet, utan rättslig hjälp kan lämnas även till stater med vilka inte har några konventionsbaserade åtaganden. Det är således möjligt för att lämna stater som är parter till konvention rättslig hjälp i fråga om de brott som omfattas av konventionen. En del länder kräver emellertid avtal med den andra staten för att lämna rättslig hjälp. pågår arbete med att effektivisera regleringen av det internationella straffrättsliga samarbetet. Arbetet sker bl.a. mot bakgrund av att den ökade rörligheten i världen, de förbättrade kommunikationerna och användandet av modern teknik har lett till att brottslighet i långt större utsträckning än tidigare berör flera stater . I propositionen Internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61) föreslår regeringen en ny lag om internationell rättslig hjälp i brottmål.