prop · GN0340 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt den ändrade artikel 1 är avsikten med direktivet om vilseledande och jämförande reklam i korthet att skydda konsumenter och näringsidkare mot vilseledande reklam samt att ange under vilka förutsättningar jämförande reklam är tillåten. I en ny artikel 2a återfinns en definition av jämförande reklam. Förutsättningarna för att jämförande reklam skall vara tillåten anges i en ny artikel 3a. I övrigt innehåller artikel 1 följande ändringar av direktivet om vilseledande reklam, nämligen bestämmelser om medlemsstaternas skyldighet att säkerställa att det finns lämpliga och effektiva metoder för att bekämpa vilseledande reklam och för att se till att bestämmelserna om jämförande reklam följs (ersätter första och andra styckena i artikel 4.1), medlemsstaternas möjlighet att ge domstolar och förvaltnings- myndigheter befogenheter att på olika sätt ingripa mot vilseledande eller otillåten jämförande reklam (ersätter strecksatserna i första stycket i artikel 4.2), frivillig kontroll av vilseledande eller jämförande reklam genom självreglerande organ (ersätter artikel 5), under vilka förutsättningar annonsören skall kunna presentera bevis för att kunna styrka sina påståenden i reklamen (ersätter artikel 6a), att medlemsstaterna vad gäller jämförande reklam, såvitt avser själva jämförelsen, inte ,såsom gäller för direktivet beträffande vilseledande reklam, får beibehålla eller införa bestämmelser som avser att tillförsäkra konsumenterna, näringsidkarna och allmänheten ett mera omfattande skydd (ny artikel 7.2), att de nya bestämmelserna om jämförande reklam inte skall påverka tillämpningen av redan existerande gemenskapsbestämmelser avseende särskilda produkter och/eller tjänster; bestämmelserna om jämförande reklam får inte heller påverka tillämpningen av gemenskapsbestämmelser om inskränkningar av eller förbud mot reklam i särskilda medier (ny artikel 7.3), att de nya bestämmelserna inte skall ålägga medlemsstaterna att ta bort eventuella förbud mot reklam inom vissa yrkesgrenar, som t.ex. hantverksyrken och fria yrken, för att göra jämförande reklam tillåten även för varor och tjänster inom dessa yrkeskårer (ny artikel 7.4), att direktivet om jämförande reklam inte skall hindra medlems- staterna från att "bibehålla eller införa förbud eller begränsningar för bruket av jämförelser i reklam för tjänster i samband med yrkesutövning" (ny artikel 7.5). 5.3 Nordiska förhållanden I de nordiska ländernas lagstiftning på marknadsföringsområdet finns inga särskilda regler om jämförande reklam. Den jämförande reklamen bedöms i stället enligt generalklausuler eller allmänna regler om vilseledande reklam. Huvudregeln i de nordiska länderna är att jämförelser i reklam är tillåtna. Det gäller både systemjämförelser mellan olika typer av produkter och direkta jämförelser med konkurrerande produkter eller företag. Vid jämförelser får man i reklamen även namnge konkurrenters företagsnamn eller varumärken utan samtycke. I praxis från de nordiska länderna uppställs ett strängt krav på vederhäftighet. I kravet på vederhäftighet ligger att jämförelsen skall vara korrekt. Det är marknadsföraren som skall styrka att jämförelsen är korrekt. För att jämförelsen skall anses som vederhäftig krävs också att jämförelsen är representativ, dvs. ger en rättvisande helhetsbild av det jämförda. Som en följd av detta måste tillåtna jämförelser fylla höga krav på precision. Det innebär bl.a. att man i reklamen inte får uppförstora existerande skillnader mellan produkter. I kravet på vederhäftighet ligger vidare att jämförelsen måste vara aktuell. En näringsidkare får t.ex. inte jämföra sin egen aktuella modell med konkurrenters äldre modeller. Det ligger dessutom i kravet på vederhäftighet att jämförelsen normalt skall avse det egna landets marknad. I enlighet med den praxis som finns anses det som tillåtet att begränsa jämförelsen till vissa aspekter. Det gäller under förutsättning att det klart framgår att jämförelsen innehåller en sådan begränsning. Det anses vara av särskild betydelse att prisjämförelser är tillåtna. I bl.a. avgöranden från svenska (MD 1982:14 och MD 1990:26) fastslås det att prisjämförelser i sig är värdefull konsumentinformation. Vad gäller utformningen av prisjämförelser gäller allmänt att de måste avse priser som verkligen används och som är av motsvarande karaktär. Det uppställs särskilt stränga krav på vederhäftighet när jämförelser görs mellan olika affärers prisnivå. Vid sådana jämförelser krävs att priserna är aktuella och det jämförda urvalet av varor är representativt och riktigt värderat. Jämförelser i reklam skall även i övrigt ha en utformning som överens- stämmer med god sed i marknadsföring. Bl.a. måste näringsidkaren vid jämförelser följa de principer som utvecklats angående åberopandet av tester och intyg i reklam. Näringsidkaren får vidare inte utforma den jämförande reklamen så att den på ett onödigt sätt misskrediterar konkurrenter eller andra företag. Inte heller får man vid jämförelser ha som huvudsyfte att dra fördel av andra företags renommé. fick professor i uppdrag av Juridiska styrgruppen inom för Konsu-ment- frågor att utarbeta en rapport om förhållandet mellan direktivet om jämförande reklam och de nordiska ländernas marknadsförings- lagstiftning. En huvudfråga var att undersöka om direktivet kunde medföra några försämringar från konsumentsynpunkt jämfört med den gällande ordningen. I uppdraget låg också att analysera frågan om införlivande av direktivet. I den rapport som presenterade föreslår han att direktivets materiella bestämmelser om definitionen av jämförande reklam och kraven på sådan reklam uttryckligen genomförs i de nordiska marknadsföringslagarna genom en eller flera särskilda bestämmelser. Han framhöll också att det tydligt bör framgå av lagtexten att den nya bestämmelsen alternativt de nya bestämmelserna utgör en särskild reglering för jämförande reklam och att marknadsföringslagstiftningens övriga regler är tillämpliga också på jämförande reklam såvitt avser annat än själva jämförelsen. Genomförandet av direktivet om jämförande reklam har diskuterats vid nordiska sammanträden . Syftet med sammanträdena har varit att samordna genomförandet av direktivet i de nordiska länderna och om möjligt få till stånd likartade regler avseende jämförande reklam. På det sista nordiska mötet uppnåddes samsyn om hur genomförandet av flera av artiklarna bör gå till. Även i de andra nordiska länderna förbereds lagstiftning för genomförande av direktivet. Det är endast i som man gör bedömningen att den nationella lagstiftningen inte behöver ändras. 5.4 Genomförandet i svensk lagstiftning Regeringens förslag: Direktivet om jämförande reklam genomförs i svensk rätt genom en ny bestämmelse i marknadsföringslagen. Den nya bestämmelsen innebär i huvudsak att nuvarande praxis kommer till uttryck i lagtext. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller inte haft någon erinran mot dess huvudprinciper. Marknadsdom- stolen har dock påpekat att direktivet möjligen ställer strängare krav vid förväxling än vad den svenska lagstiftningen gör. Vidare har bl.a. SWEDMA påpekat att förslaget innebär att överträdelser av bestämmelserna om misskreditering och s.k. renommésnyltning kan leda till att marknadsstörningsavgift skall utgå, även om det inte är fråga om ett vilseledande. En sådan lösning avvisades vid tillkomsten av nuvarande marknadsföringslagen. I övrigt har remissinstanserna i huvudsak endast haft synpunkter av lagteknisk karaktär. Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaterna har att genomföra direktiv /55/EG om ändring av direktiv /450/EEC vad gäller jämförande reklam. Direktivet 97/55/EG innehåller i huvudsak två väsentliga förändringar, vilka består av en definition av jämförande reklam och de krav som skall ställas på sådan reklam samt en förpliktelse för medlemsstaterna att harmonisera bestämmelserna om jämförande reklam. Inte minst det sistnämnda innebär, som framhållits i promemorian, att genomförandet bör ske utan alltför stora avvikelser från direktivtexten och genom uttryckliga bestämmelser i den nationella lagstiftningen. Även i de fall rådande praxis står i överensstämmelse med direktivets bestämmelser finns det således anledning att genomföra direktivet genom uttryckliga bestämmelser. Detta kan dock leda till, vilket några remissinstanser också påpekat, att lagtexten i vissa fall kommer att vara mera detaljerad än vad som i övrigt är vanligt i marknadsföringslagen. Regeringen gör dock den bedömningen att fördelarna med en utformning av lagen som nära ansluter till direktivet överväger. Regeringen delar den uppfattning som framförs i promemorian om att begreppet jämförande reklam skall ges en mycket vid tolkning. De nu aktuella bestämmelserna om jämförande reklam är specialbestämmelser och marknadsföringslagens övriga bestämmelser är tillämpliga på jämförande reklam såvitt avser annat än själva jämförelsen. Bakgrunden till det är följande. Av det nya tillägget till direktivet beträffande jämförande reklam framgår att bestämmelsen endast tar sikte på jämförelsen som sådan. Det har sin grund i att den nya bestämmelsen inte skall hindra en medlemsstat från att ha en mera restriktiv reglering vid sidan av den som gäller jämförande reklam. Detta innebär att det särskilda skydd mot bl.a. alkohol- och tobaksreklam och direktreklam till barn som har och som är mer långtgående än i flertalet andra stater inte berörs av den nya bestämmelsen. Direktivets krav och gällande svensk rätt Direktivets krav på jämförande reklam framgår av den nya artikel 3a punkten 1. Av punkten 11 i ingressen framgår att dessa krav är kumulativa och att de skall iakttas i sin helhet. Nedan följer en jämförelse mellan direktivets krav och gällande svensk rätt för att utröna om direktivets regler i några väsentliga avseenden avviker från nu gällande svensk rätt. Förbudet mot jämförande vilseledande reklam i artikel 3a punkt 1a motsvaras fullt ut av att sådan reklam inte är tillåten enligt 6 § marknadsföringslagen. Det kan ifrågasättas om någon ny lagtext egentligen behövs. För tydlighetens skull bör dock förhållandet klart framgå av lagtexten i den nya paragrafen. Artikel 3a punkt 1b innebär att jämförelsen skall avse samma slags produkter. I svensk rätt ställs det höga krav på att jämförelsen skall vara vederhäftig och representativ. Jämförelser som inte svarar mot samma behov eller är avsedda för samma ändamål torde i princip vara att se som ägnade att vilseleda. Detta kommer till uttryck i bl.a. Marknads- domstolens avgörande MD 1987:10. Regeringen anser att gällande svensk praxis motsvarar de krav som direktivet ställer i denna del, men att detta bör komma till uttryck i lagtexten. Vidare ställs det krav på jämförelsens utformning i artikel 3a punkt 1c. I svensk rätt ställs höga krav på att jämförelsen skall avse relevanta egenskaper, vilket har kommit till uttryck i bl. a. MD 1993:8 och MD 1987:17. Det är inte tillåtet att överdriva eller generalisera negativa sidor hos den andra produkten, vilket fastslagits i bl. a. MD 1985:20. En viktig egenskap är prisjämförelsen där ett påstående om att en produkt är billigast måste vara riktigt för att inte anses vilseledande (jfr bl. a. MD 1975:18 och 1986:6). I det fall då det i prisjämförelsen inte anges någon konkurrent har det i promemorian ifrågasatts om bestämmelserna om jämförande reklam verkligen är tillämpbara. Om det skulle vara på så sätt kan, som angetts ovan, förfarandet i vart fall angripas med stöd av 6 §. Enligt regeringens uppfattning är det en tillfredsställande ordning. Sammantaget anser regeringen att nuvarande svenska reglering uppfyller direktivets krav i denna del. Enligt artikel 3a punkten 1d får jämförande reklam inte medföra förväxling i vissa hänseenden. Härvid har några remissinstanser tagit fasta på att man i svensk rätt anser att en överträdelse kan ske redan när det föreligger en risk för förväxling medan man i direktivet, enligt uppgift från kommissionen, kräver att det skall vara en konstaterad förväxling. Direktivet skulle därmed ge större utrymme för att tillåta jämförande reklam som kan leda till förväxling än vad den nuvarande svenska ordningen ger. Eftersom direktivet kräver full harmonisering måste den svenska bestämmelsen om förväxling utformas så att direktivets syn kommer till uttryck i svensk rätt. Den närmare uttolk- ningen får ske i rättspraxis. Direktivets bestämmelse bör komma till uttryck i lagtext i denna del. I artikel 3a punkten 1e anges att jämförande reklam inte får vara misskrediterande. I svensk rätt har misskrediterande reklam ansetts som otillbörlig och kunnat förbjudas med stöd av generalklausulen i 4 § (jfr prop. 1994/95:123 s. 74 ff. samt bl. a. MD 1984:8, MD 1989:2 och MD 1990:5). Den svenska lagstiftningen står således i överensstämmelse med direktivet på denna punkt men en uttrycklig bestämmelse bör ändå införas. Direktivbestämmelsen om ursprungsbeteckningar, artikel 3a punkten 1f, har, som påpekas i promemorian, ingen svensk motsvarighet. Med bestämmelsen avses att skydda sådana varor som t.ex. och Camembert där ursprunget anses utgöra en kvalitetsstämpel för varan. En uttrycklig bestämmelse bör införas i svensk lag. Artikel 3a punkten i direktivet är en bestämmelse om s.k. renommésnyltning. Även i svensk rätt är det förbjudet att utan tillåtelse dra fördel av annans goda anseende. Ett sådant förfarande anses inte förenligt med god marknadsföringssed. Detta synsätt har också Mark- nadsdomstolen gett uttryck för i bl. a. MD 1988:19 och MD 1993:9. Skäl finns för att även här genomföra direktivet genom en uttrycklig bestämmelse i svensk lag. I artikel 3a punkten 1h anges något om imitationer i jämförande reklam. I svensk rätt bedöms uppgifter i marknadsföring om att en imitation eller exakt kopia av en annan produkt, som säljs under särskilt kännetecken, som varumärkesintrång eller varumärkesförfalskning. Det är svårt att avgöra om direktivets bestämmelse innebär en skärpning av den svenska lagstiftningen, eftersom bestämmelsen innebär ett absolut förbud. Frågan får avgöras i rättstillämpningen. Även denna omständlig- het vid jämförelsen bör komma till uttryck i svensk lag. Lagrådet har påpekat att reglerna om utförsäljningar (9 och 10 §§) och om realisationer (11 §) inte innehåller några krav beträffande information och att det är tveksamt om bestämmelsen om förmånserbjudanden (13 §) till alla delar motsvarar direktivets krav i fråga om vad som skall anges vid en jämförelse som avser ett särskilt erbjudande. Det bör i enlighet med vad Lagrådet förordat föras in en bestämmelse i svensk lag om att det vid jämförelse som avser ett särskilt erbjudande skall anges när erbjudandet upphör att gälla och i förekommande fall, att erbjudandet är beroende av tillgången på varan eller tjänsten och, om erbjudandet ännu inte har börjat gälla, när specialpriset eller andra särskilda villkor börjar gälla. Vad slutligen gäller förhandsingripande mot vilseledande och otillåten jämförande reklam i artikel 4.2 andra strecksatsen, delar regeringen promemorians uppfattning att ett förhandsingripande skulle strida mot förbudet för censur i 1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen. I det tidigare lagstiftningsärende som innebar en anpassning av dåvarande marknadsföringslagen till (jfr SOU 1992:49 s. 45 och prop. 1992/93:110) framhölls att det inte föreligger någon skyldighet för en stat att ha regler om ingripande mot viss reklam redan före publicering. Denna bedömning har samma relevans vad gäller den nya direktivtexten om jämförande reklam. 6 Aggressiva marknadsföringsmetoder Regeringens bedömning: Det saknas tillräckliga skäl för att införa en särbestämmelse om aggressiv marknadsföring i marknadsföringslagen. Det behov av skydd som finns på detta område kan tillgodoses genom den nuvarande lagstiftningen. Promemorians förslag: Promemorians förslag innebär att det skall göras ett tillägg till 4 § marknadsföringslagen med det innehållet att man vid bedömningen av om marknadsföringen är tillbörlig särskilt skall lägga vikt vid om den innehåller inslag som är särskilt påträngande. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som har yttrat sig avstyrker förslaget. vid menar att en fördel med förslaget är att man gör en markering som i och för sig är lämplig men nackdelen är att det finns andra omständigheter som på liknande sätt bör tillmätas särskild betydelse. menar att det starkt kan sättas ifråga om en av många omständigheter skall anges särskilt. Flera remissinstanser, bl. Hovrätten över och och SWEDMA, menar att en generalklausul inte bör tyngas med detaljer och att det problem man vill komma åt redan kan åtgärdas genom den nuvarande lagstiftningen. Bakgrunden till regeringens bedömning: Begreppen aggressiv säljmetod och aggressiv marknadsföringsmetod kan ses som synonyma när man karakteriserar vad som kännetecknar metoderna. Marknads- domstolen har i ett flertal fall bedömt situationer som innehåller aggres- siva marknadsföringsmetoder med stöd av 4 § marknadsföringslagen, d.v.s. generalklausulen om otillbörlig marknadsföring (jfr bl. a. MD 1973:3, 1976:1 och 1993:2). I samband med införandet av den nuvarande marknadsföringslagen föreslog i sitt slutbetänkande (SOU 1993:59) att en särskild bestämmelse om aggressiva säljmetoder skulle tas med i lagen. Förslaget hade som utgångspunkt praxis. I den efterföljande proposi- tionen (1994/95:123, s. 77 ff.) ansågs dock den föreslagna bestämmelsen vara alltför oprecis, i all synnerhet för att kunna tas in i lagen som en avgiftssanktionerad katalogbestämmelse. Man hänvisade i stället till att problemen kunde angripas med stöd av 4 §. I en rapport från benämnd Aggressiva marknadsföringsmetoder (Rapport 1997:3) har verket redovisat ett regeringsuppdrag genom att beskriva utvecklingen av aggressiva marknadsföringsmetoder och eventuellt föreslå åtgärder. Tids- studien avsåg . Till grund för sina slutsatser låg vissa undersökningar av konsumenters attityder. De undersökningarna visar att många konsumenter upplever hem- och telefonförsäljning som påträngande och störande metoder och att många upplever telefon- försäljning som lika påträngande som hemförsäljning. konstaterar vidare att antalet anmälningar angående hem- och telefonförsäljning samt försäljning vid s.k. home-party minskade . föreslog att marknadsföringslagen skulle förtydligas genom ett tillägg. Bestämmelsen skulle enligt förslaget placeras i 4 § och inte bland de s.k. katalogbestämmelserna som föreslog. Som skäl angav att användandet av aggressiva marknadsföringsmetoder försätter konsumenten i en pressad situation. Det gäller särskilt i de fall där försäljningsmetoderna redan i sig är påträngande. anförde även att en preciserad bestämmelse om aggressiv marknadsföring finns i schweizisk och norsk lagstiftning. Skälen för regeringens bedömning: Det är viktigt att det inom marknadsrätten finns ett bra skydd mot olika avarter av marknadsföring. Det finns därvid flera typer av marknadsföring som inte kan betecknas som annat än otillbörliga. Av dessa typer utgör aggressiv marknadsföring en kategori. Gällande praxis innebär att man inte godtagit marknads- föringsmetoder som är påträngande och därigenom aggressiva. Det finns således verktyg för att åtgärda aggressiva marknads- föringsmetoder, vilket sker med stöd av generalklausulen i 4 §. Bestäm- melsen är allmänt hållen och pekar inte ut vissa yttringar av otillbörlig marknadsföring. En uppenbar risk med att ange en kategori av marknads- föring, som man skall lägga särskilt stor vikt vid när man bedömer om marknadsföringen är otillbörlig, är att andra kategorier uppfattas som mindre viktiga. Man kan ifrågasätta om man t. ex inte bör lägga särskild vikt vid om marknadsföringen riktar sig mot äldre och sjuka eller barn. Sammantaget anser regeringen att det finns ett gott skydd med nuvarande lagstiftning. Ett tillägg i lagen om förbud mot aggressiva marknads- föringsmetoder skulle således inte tillföra något i sak. Det finns också skäl att inte i onödan tynga en väl fungerande generalklausul med detaljer som kan riskera att misstolkas. Regeringen anser därför att den nuvarande ordningen bör bestå. 7 Ändringar i prisinformationslagen Regeringens förslag: Direktivet om prisinformation genomförs i svensk rätt genom att vissa ändringar görs i prisinformationslagen. Ändringarna innebär bl. a. ett förtydligande av gällande bestämmelser om prisinformation. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian föreslogs att prisinformationslagen skulle omfatta produkter. Produkter definierades i promemorian som varor, tjänster, fast egendom och andra nyttigheter. Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker det huvudsakliga innehållet i förslaget eller har ingen erinran mot det. Några instanser, bl. a. , har anfört att pris- informationslagen generellt är svårtolkad och att de nya bestämmelserna är otydliga. menar att det är svårt att avgränsa undantaget i 4 § andra stycket gällande auktioner. Frågan ställs om vad som skall gälla för t. ex. fast egendom eller bostadsrätter som säljs under auktionsliknande förhållanden. Bakgrunden till regeringens förslag antogs och Europeiska unionens råds direktiv (98/6/EG) om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter. Medlemsstaterna skall ha genomfört direktivet . Direktivet finns som bilaga 9. finns regler om prismärkning i direktiv (79/581/EEG) om konsumentskydd i samband med prismärkning av livsmedel och i direktiv (88/314/EEG) om konsumentskydd i samband med prismärkning av andra varor än livsmedel. Bakgrunden till att kommissionen tog initiativ till ett generellt minimidirektiv om prisinformation var bl.a. att man ville förbättra informationen till konsumenterna och förenkla förfarandet för att lämna sådan information. Direktivet består av 14 artiklar där artikel 1 anger direktivets huvudsakliga syfte och artiklarna 2-6 innehåller de materiella reglerna. I artiklarna 7-14 regleras bl. a. frågor om överträdelser, genomförandetider och rättsföljder av att direktivet är ett s. k. minimidirektiv. Marknadsföringslagen Enligt 4 § andra stycket marknadsföringslagen skall näringsidkaren vid marknadsföringen lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Enligt 15 § samma lag får en näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna information av särskild betydelse från konsumentsynpunkt åläggas att lämna sådan information. I fall som inte är av större vikt får meddela informationsföreläggande. Föreläggandet skall förenas med vite. Talan om åläggande att lämna information väcks vid på talan av , en näringsidkare som berörs av marknadsföringen eller av en sammanslutning av konsumenter, närings- idkare eller löntagare. Prisinformationslagen m. m. Bestämmelserna i prisinformationslagen (1991:601) kompletterar bestämmelserna i marknadsföringslagen. Prisinformationslagen är i stor utsträckning en kodifiering av praxis enligt marknadsföringslagen, men den innehåller också preciseringar och mer långtgående krav. Lagen syftar till att näringsidkare i detaljhandelsledet skall lämna god pris- information till konsumenterna. Den tillämpas på näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller varor och tjänster till konsu- menter. Enligt 4 § prisinformationslagen skall prisinformation lämnas när en näringsidkare marknadsför bestämda varor eller tjänster. Kravet på god prisinformation gäller alla sorters marknadsföring, t.ex. annonsering, varuexponering i butik och muntlig prisinformation. En vara eller tjänst är "bestämd" om den är så detaljerat beskriven i reklamen att konsu- menterna kan identifiera den och särskilja den från andra varor eller tjänster. För nya varor räcker det i princip att reklamen anger varuslag, fabrikat, modell och liknande för att varan skall anses som bestämd.