prop · GN0389 · 2000-01-01 00:00:00 — I likhet med vad som gäller vid andra distansavtal, t.ex. telefonförsäljning och postorderförsäljning, behöver konsumenten i sådana fall få tillräcklig information för att kunna bedöma ett avtal och ha möjlighet att på ett ordnat sätt frånträda ett avtal som han eller hon ångrar. Ett gott konsumentskydd vid distansavtal bidrar till att konsumenterna kan känna förtroende för den elektroniska handeln och därmed lättare använda sig av den. Distansavtalsdirektivet innebär att konsumentens ställning stärks på EU:s inre marknad och att den fria rörligheten för varor och tjänster underlättas. Marknadsföringslagen (1995:450) är tillämplig på marknadsföring som syftar till distansavtal, t.ex. marknadsföring på Internet. Lagen innebär bl.a. att marknadsföringen skall stämma överens med god marknads- föringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenterna. I det allmänna kravet på marknadsföringen ligger att näringsidkaren skall lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsument- synpunkt. Särskilda regler om informationsskyldighet finns i annan lagstiftning som kan vara tillämplig vid distansavtal, t.ex. prisinforma- tionslagen (1991:601), konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen (1992:1672) om paketresor. I hemförsäljningslagen (1981:1361) finns bestämmelser som ger konsumenten ångerrätt vid vissa distansavtal, nämligen om avtalet ingås vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verk- samhet. Hemförsäljningslagen gäller emellertid inte för andra distans- avtal än sådana som ingås på telefon. Några andra civilrättsliga lagregler för just distansavtal finns inte. Däremot finns det naturligtvis lagregler som gäller såväl handel på distans som handel på annat sätt, t.ex. konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716). 5 Distansavtalsdirektivet Syftet med distansavtalsdirektivet är en tillnärmning av medlems- staternas lagar och andra författningar om distansavtal som träffas mellan konsumenter och leverantörer, dvs. näringsidkare (artikel 1). I artikel 2 ges den för direktivets tillämpningsområde avgörande definitionen av distansavtal. Av definitionen framgår att det skall vara fråga om ett avtal som ingås mellan en näringsidkare och en konsument inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans. Fram till att avtalet träffas, inbegripet ingåendet av själva avtalet, får uteslutande användas en eller flera tekniker för distanskommunikation. Härmed avses tekniker som kan användas för ingående av avtal utan att parterna är fysiskt närvarande. Vidare framgår av definitionen att det skall vara fråga om avtal om varor eller tjänster. Vissa avtal undantas helt eller delvis (artikel 3, se nedan). I direktivet finns bestämmelser om näringsidkarens informationsskyldighet (artiklarna 4 och 5), konsumentens ångerrätt (artikel 6), näringsidkarens fullgörelse av ett träffat avtal (artikel 7), betalning med kort (artikel 8), leverans utan föregående beställning (artikel 9), begränsningar i användningen av vissa medel för distanskommunika- tion (artikel 10), och medlemsstaternas skyldighet att se till att det i konsumenternas intresse finns tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efter- levnaden av bestämmelserna i direktivet (artikel 11). Direktivet innehåller vidare bestämmelser om att reglerna skall vara tvingande till konsumentens förmån (artikel 12.1), att konsumenten inte får berövas det skydd som direktivet ger genom att avtalet hänvisar till en lag i en icke-medlemsstat (artikel 12.2), att direktiv som reglerar speciella former av distansavtal skall tillämpas i stället för distans- avtalsdirektivet, m.m. (artikel 13) och att direktivet är ett s.k. minimi- direktiv (artikel 14). Slutligen innehåller direktivet bestämmelser om ikraftträdandetid- punkt, medlemsländernas rapporteringsskyldighet till kommissionen m.m. (artiklarna 15 18). Direktivet är inte tillämpligt på alla distansavtal. Det är inte tillämpligt på avtal som avser finansiella tjänster, avtal som ingås med hjälp av varuautomater eller automatiserade affärslokaler, avtal som ingås med distributörer av telekommunikationer genom användning av offentliga telefonautomater, avtal som ingås för uppförande och försäljning av fast egendom eller som avser andra rättigheter som är knutna till sådan egendom (med undantag av hyresavtal) och inte heller på avtal som ingås vid auktioner (artikel 3.1). Vidare finns undantag från direktivets bestämmelser om närings- idkarens informationsskyldighet, konsumentens ångerrätt och tidpunkten för näringsidkarens fullgörelse av ett träffat avtal. Dessa bestämmelser skall inte tillämpas på avtal om leverans av livsmedel, drycker eller andra varor för daglig konsumtion, vilka levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats av distributörer genom regelbunden utkörning. Bestäm- melserna skall inte heller tillämpas på avtal om tillhandahållande av tjänster som avser inkvartering, transport, serveringsverksamhet eller fritidsaktiviteter, om näringsidkaren när avtalet träffas åtar sig att tillhandahålla tjänsten en bestämd dag eller (artikel 3.2). I direktivet finns också särskilda undantag från bestämmelserna om ångerrätt (artikel 6.3). Om inte parterna har kommit överens om annat, har konsumenten ingen ångerrätt vid avtal om en tjänst när fullgörandet har påbörjats med konsumentens samtycke före utgången av ångerfristen, tillhandahållande av varor eller tjänster vilkas pris beror på fluktua- tioner på finansmarknaden som näringsidkaren inte kan kontrollera, tillhandahållande av varor som har tillverkats enligt konsumentens anvisningar eller som har fått en tydlig personlig prägel eller som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli för gamla, tillhandahållande av förseglade ljud- eller bildinspelningar eller datorprogram när konsumenten har brutit förseglingen, tillhandahållande av tidningar och tidskrifter, och tips- och lotteritjänster. Näringsidkarens informationsskyldighet Det ena bärande elementet i direktivets konsumentskydd är närings- idkarens informationsskyldighet. Konsumenten skall innan ett avtal träffas få information om bl.a. näringsidkarens identitet, varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper, varans eller tjänstens pris (inkluderande alla skatter), eventuella leveranskostnader, sättet för betalning och för leverans eller fullgörande på annat sätt, ångerrätt när sådan gäller och den tid under vilken ett lämnat erbjudande gäller (artikel 4). Konsumenten skall även få information av näringsidkaren efter det att avtalet har träffats. Konsumenten skall få en bekräftelse (skriftligen eller i annan varaktig form som är tillgänglig för konsumenten) på merparten av den information som enligt artikel 4 skall lämnas innan avtalet ingås, såvida konsumenten inte redan då har fått del av informationen skrift- ligen eller i annan varaktig form som är tillgänglig för honom eller henne. Konsumenten skall vidare på ett tidigt stadium i samband med fullgörandet av avtalet få information om villkoren och förfarandet för att utnyttja ångerrätten, gatuadressen till näringsidkaren dit konsumenten kan vända sig för att framställa klagomål, förekommande garantier och service efter köpet och villkoren för att säga upp avtalet för det fall att det gäller tills vidare eller för än (artikel 5). Konsumentens ångerrätt Den andra centrala delen i konsumentskyddet är konsumentens ångerrätt. Konsumenten skall ha rätt att utan påföljd och utan att ange något skäl frånträda ett träffat avtal (ångerrätt). Ångerfristen skall vara minst . Vid avtal om en vara börjar ångerfristen löpa den dag då konsumenten tar emot varan, medan vid avtal om en tjänst ångerfristen börjar löpa den dag då avtalet träffas. Ångerfristen börjar dock aldrig löpa förrän näringsidkaren har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt artikel 5. Den yttersta tidsfristen för att utöva ångerrätten är från det att konsumenten tar emot varan eller, om avtalet avser en tjänst, avtalet träffas (artikel 6.1). Om konsumenten utövar sin ångerrätt, är näringsidkaren skyldig att senast lämna tillbaka vad konsumenten har betalat. Den enda kostnad som får läggas på konsumenten är den direkta kostnaden för att skicka tillbaka varan (artikel 6.2). Om konsumenten har utövat sin ångerrätt och med anledning av avtalet har fått kredit av näringsidkaren eller av någon annan på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren, skall kreditavtalet upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon påföljd för detta (artikel 6.4). Näringsidkarens fullgörelse av ett träffat avtal Distansavtalsdirektivet innehåller också några kontraktsrättsliga regler, närmast regler om när förpliktelser enligt ett träffat avtal skall uppfyllas. Om inte parterna har kommit överens om annat, skall näringsidkaren utföra beställningen senast från den dag då konsumenten lämnade denna till näringsidkaren (artikel 7.1). För det fall att närings- idkaren inte kan fullgöra sin del av avtalet på grund av att den beställda varan eller tjänsten inte finns att tillgå, skall konsumenten informeras om detta och möjligt, dock senast , få tillbaka vad han eller hon har betalat (artikel 7.2). Medlemsstaterna får emellertid före- skriva att näringsidkaren får tillhandahålla konsumenten en vara eller tjänst av likvärdig kvalitet och till likvärdigt pris, under förutsättning att parterna kom överens om denna möjlighet senast i samband med avtalet. Konsumenten skall informeras om möjligheten på ett klart och begripligt sätt. Om konsumenten utnyttjar sin ångerrätt beträffande en ersättnings- vara, skall näringsidkaren svara för kostnaden för att skicka tillbaka varan. Konsumenten skall informeras om detta (artikel 7.3). Betalning med kort Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga medel som gör det möjligt för en konsument att begära annullering av en betalning som har gjorts vid bedräglig användning av konsumentens betalkort. Vidare skall medlemsstaterna säkerställa att det finns lämpliga medel som gör det möjligt för konsumenten att vid bedräglig användning av hans eller hennes betalkort få de utbetalda beloppen återkrediterade eller åter- betalade (artikel 8). Leverans utan föregående beställning Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att förbjuda leverans av varor eller utförande av tjänster till en konsument som inte har beställt dem, när leveransen eller tillhandahållandet innefattar ett krav på betalning. Vidare skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att befria konsumenten från all skyldighet att fullgöra någon motpresta- tion vid leverans utan föregående beställning (artikel 9). Begränsningar i användningen av vissa medel för distanskommunikation Näringsidkarens användning av automatiska uppringningssystem utan mänsklig betjäning (uppringningsautomater) och telefax skall förutsätta att konsumenten har gett sitt samtycke till det på förhand (artikel 10.1). Beträffande andra kommunikationsmedel som möjliggör individualiserad kommunikation skall medlemsstaterna säkerställa att dessa får användas endast när konsumenten inte klart har motsatt sig det (artikel 10.2). Medel för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i direktivet Medlemsstaterna skall se till att det i konsumenternas intresse finns tillräckliga och effektiva medel för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i distansavtalsdirektivet. Dessa medel skall innefatta bestämmelser varigenom ett eller flera organ får väcka talan inför domstol eller förvaltningsmyndighet för att på så sätt säkerställa att de nationella bestämmelserna för genomförandet av direktivet tillämpas. Organen kan vara offentliga organ eller deras företrädare, konsument- organisationer som har ett legitimt intresse av att skydda konsumenter eller företagar- och arbetstagarorganisationer som har ett legitimt intresse av att vidta åtgärder (artiklarna 11.1 och 11.2). Medlemsstaterna får föreskriva att näringsidkaren skall ha bevisbördan för att förhandsinformation eller skriftlig bekräftelse av informationen har lämnats, att tidsfristerna har följts och att konsumenten har gett sitt samtycke (artikel 11.3 a). Nödvändiga åtgärder skall vidtas för att säkerställa att näringsidkare och distributörer av kommunikationstekniker, när det är möjligt, upphör att använda metoder som inte står i överensstämmelse med åtgärder som har antagits i enlighet med direktivet (artikel 11.3 b). Medlemsstaterna får införa frivillig kontroll och frivilliga tvistlös- ningssystem som komplement till de medel som de enligt direktivet måste tillhandahålla för att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna (artikel 11.4). Övrigt Direktivet trädde i kraft (artikel 18). Det skall genom- föras av medlemsstaterna (artikel 15.1). skall kommissionen lägga fram en rapport för och rådet om genomförandet av direktivet, vid behov åtföljd av ett förslag till revidering (artikel 15.4). 6 Genomförande av direktivet 6.1 Utgångspunkter för genomförandet Ett EG-direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter åt staterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 249 i EG-fördraget). Det innebär att staterna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och systematik, om väl det avsedda resultatet uppnås med en annan terminologi och systematik. Vad gäller distansavtalsdirektivet kan det dock konstateras att många bestämmelser är så utformade att det finns ett förhållandevis litet handlingsutrymme för medlemsstaterna att avvika från direktivets ordalydelse. Vid genomförandet av direktivet bör man likväl försöka att ansluta till den terminologi och systematik som finns i framför allt hemförsäljningslagen. Även andra lagregler på konsument- området bör tjäna som vägledning, t.ex. marknadsföringslagen och konsumentköplagen. Vid genomförandet av direktivet uppkommer också frågor som har övervägts i samband med genomförande av andra EG-direktiv på närliggande områden, främst direktivet (93/13/EEG) om oskäliga villkor i konsumentavtal (avtalsvillkorsdirektivet) och direktivet (94/47/EG) om tidsdelat boende (direktivet om tidsdelat boende). Utgångspunkten bör vara att söka välja samma lösningar på frågorna som då. Det är vidare att notera att hemförsäljningslagen redan är anpassad till direktivet (85/577/EEG) för att skydda konsumenterna i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (hemförsäljningsdirektivet). Som framgår av avsnitt 4 är hemförsäljningslagen tillämplig på vissa distansavtal, nämligen sådana som ingås vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet. gäller således samma regler för avtal som har ingåtts på det sättet som för avtal som har ingåtts vid hemförsäljning. Vid genomförandet av distansavtalsdirektivet bör bl.a. därför bestämmelserna om ångerrätt m.m. vid distansförsäljning och hemförsäljning vara så lika varandra som möjligt. En sådan ordning kan antas underlätta tillämpningen av reglerna. Distansavtalsdirektivet är ett s.k. minimidirektiv (jfr artikel 14). Som en utgångspunkt vid genomförandet av direktivet gäller därför att medlemsstaterna, inom de ramar som ges av EG-fördraget, får bestämma ett starkare skydd för konsumenterna än det som direktivet ger. Däremot får de nationella reglerna inte ge konsumenterna ett sämre skydd. Detta är av betydelse vid genomförandet, särskilt eftersom den närmare innebörden av vissa bestämmelser i direktivet inte är helt klar. Direktivet bör genomföras så att dess konsumentskydd säkert är uppfyllt. bör det skydd som gällande rätt redan ger konsumenterna inte urholkas. Att direktivet ger en minimireglering innebär också att det finns goda förutsättningar för att genomföra reglerna på ett sätt som står i samklang med svenska allmänna civilrättsliga principer och som passar väl in i den civilrättsliga lagstiftningen i övrigt. Reglerna i distansavtalsdirektivet kan antas bli av stor betydelse för den elektroniska handeln i EU. Att likartade regler gäller i medlems- staterna kan underlätta för näringsidkarna att sälja sina varor och tjänster inom hela EU, vilket kan ge upphov till en ökad konkurrens och ett ökat utbud. Som flera remissinstanser framhåller är det bra om distansavtals- direktivet kan genomföras på ett likartat sätt i medlemsstaterna. Frågor som aktualiseras vid genomförandet, t.ex. vilket tolkningsutrymme vissa artiklar ger, har därför diskuterats vid det i avsnitt 3 nämnda särskilda mötet mellan företrädare för medlemsstaterna och . En utgångspunkt vid genomförandet av direktivet bör vara intresset av att åtminstone de nordiska länderna får så enhetliga regler som möjligt, vilket också några remissinstanser särskilt understryker. Det kan förut- sättas att många nordiska konsumenter har lättare att köpa varor och tjänster från företag i än från företag i andra länder. Detta kan ha sina förklaringar i sådant som språket och det väl utvecklade samarbetet mellan de nordiska länderna. påpekar att svenska postorderföretag är dominerande i och ser den nordiska postordermarknaden som en hemmamarknad. Vidare kan en gemensam nordisk förståelse av direktivet bidra till att detta kan tolkas och genomföras på ett likartat sätt i hela EU. Ett samordnat nordiskt genomförande av distansavtalsdirektivet kan likaså göra det lättare att få gehör för nordiska lösningar vid lagstiftningsarbete på närliggande områden i EU. Det har naturligtvis också ett värde i sig om den nordiska rättslikheten kan upprätthållas och helst förstärkas. Som konstateras i avsnitt 3 har de nordiska departementsöverläggningarna om distans-avtalsdirektivet lett till att en betydande nordisk rättslikhet kan föreligga vid genomförandet av direktivet. Konsumenternas användning av informationsteknik väcker många frågor. Inom ramen för detta lagstiftningsärende bör dock andra frågor än de som föranleds av genomförandet av distansavtalsdirektivet undvikas. pågår i ett större utredningsarbete på det konsumenträttsliga området vilket rör frågor som har anknytning till bl.a. distansavtal. Regeringen tillkallade (dir. 1999:1) en parlamentarisk kommitté för att lämna förslag om hur den framtida konsumentpolitiken skall utformas för att kunna ge människor förutsättningar att känna sig trygga som konsumenter och ha ett starkt inflytande över sin vardag. Kommittén skall identifiera vilka områden som långsiktigt bör prioriteras inom konsumentpolitiken och vilken ambitionsnivå som bör gälla på de olika områdena. Kommittén skall särskilt analysera området konsumenterna och informationssamhället. Kommitténs förslag skall redovisas . Vidare bör nämnas att Utredningen om konsumenträttigheter i IT-samhället redovisade betänkandet Konsumenterna och IT en utredning om datorer, handel och marknadsföring (SOU 1999:106). I betänkandet finns en kartläggning av vilka speciella problem av främst marknadsrättslig natur som konsumenterna kan ställas inför vid elektronisk handel. Likaså finns i betänkandet förslag om hur konsumenternas skydd i vissa fall skall stärkas. Betänkandet har remissbehandlats, och förslagen i betänkandet bereds vidare i . Även i EU pågår lagstiftningsarbete som har anknytning till distans- avtal. beslutades om en gemensam ståndpunkt rörande och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (e-handelsdirektivet). Direktivet, som kan förväntas antas under första hälften av , är omfattande och kan påverka både civilrättsliga och marknadsrättsliga bestämmelser. I sammanhanget kan också nämnas att antogs och rådets direktiv (99/93/EG) om ett gemen- skapsramverk för elektroniska signaturer. Direktivet innehåller bestäm- melser om elektroniska signaturers rättsliga verkan. Direktivet ger även en reglering av de organ som avser att erbjuda elektroniska intyg om signaturers äkthet. I har upprättats departe- mentspromemorian Elektroniska signaturer (Ds 1999:73) som innehåller lagförslag som syftar till att genomföra direktivet. Promemorian har remissbehandlats, och frågan om genomförandet av direktivet bereds vidare i . Den elektroniska handeln ökar snabbt i omfattning. Både den tekniska och den kommersiella utvecklingen går raskt. Till detta kommer att distansavtalsdirektivet arbetades fram när den kanske nu viktigaste formen för elektronisk handel, Internet, inte alls var lika utnyttjad. Som några remissinstanser är inne på är det inte säkert att direktivets regler i alla avseenden är de bästa. Enligt direktivet skall kommissionen också lägga fram en rapport om direktivet, vid behov åtföljd av förslag till revidering (se artikel 15.4). De förslag till genomförande av direktivet som läggs fram i propo- sitionen är mycket detaljerade och rymmer ställningstaganden i en rad frågor. Bedömningarna av vilka lösningar som är lämpligast är ibland osäkra. Det gäller t.ex. vilka undantag som bör gälla från ångerrätten och vilka särskilda regler som bör gälla för sådana distansavtal som ingås genom telefon. Regeringen avser att tidigt göra en utvärdering av lagen. I propositionen pekar regeringen på vissa frågor som det kan finnas anledning att ta upp vid utvärderingen. 6.2 En ny lag Regeringens förslag: Distansavtalsdirektivet skall genomföras i genom en särskild lag, distansavtalslagen. Lagen skall även innehålla bestämmelser om hemförsäljning och den ersätter därmed den nuvarande hemförsäljningslagen. Lagen skall vara tvingande till konsumentens förmån. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se prome- s. 29 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. Allmänna reklama- tionsnämnden, och Näringslivets Delegation för Marknadsrätt anser dock att bestämmelser om distans- avtal bör finnas i en lag och bestämmelser om hemförsäljning i en annan. Även Hovrätten för , , Finans- bolagens Förening, och är tveksamma till en gemensam lag för distans- avtal och hemförsäljningsavtal. Flera remissinstanser menar att den i promemorian föreslagna lagen i vart fall bör struktureras om eller på annat sätt ändras i syfte att underlätta förståelsen av den. Skälen för regeringens förslag: I hemförsäljningslagen finns bestäm- melser om bl.a. näringsidkarens informationsskyldighet och konsu- mentens ångerrätt då en näringsidkare överlåter eller upplåter lös egen- dom till eller utför tjänster åt en konsument för huvudsakligen enskilt bruk. Bestämmelserna gäller om avtalet ingås vid hembesök eller under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe. Bestämmelserna gäller även avtal som ingås vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksam- het. Som har nämnts är lagen anpassad till hemförsäljnings- direktivet. Ett genomförande av distansavtalsdirektivet förutsätter ett betydande antal nya lagregler, både av civilrättsligt och av marknadsrättsligt slag. Det framstår inte som lämpligt att införa dessa nya regler genom ändringar i hemförsäljningslagen. I och för sig skulle man i stället kunna dela upp bestämmelserna om distansavtal och hemförsäljning i två lagar, en distansavtalslag och en hemförsäljningslag, där reglerna om telefon- försäljning fördes över från hemförsäljningslagen till distansavtalslagen. I likhet med flertalet remissinstanser däribland och Konsumentråd anser regeringen dock att man kan uppnå en enkel och klar reglering om man väljer det alternativ som promemorian förordar, nämligen en gemensam lag om distansavtal och hemförsäljning. En sådan ordning har vidare den fördelen att i stort sett alla bestämmelser i svensk rätt om ångerrätt återfinns i en enda lag, även om bestäm- melserna kan komma att skilja sig åt för distansförsäljning och hem- försäljning i den mån det är påkallat med hänsyn till de olika försälj- ningsmetoderna.