prop · GN0389 · 2000-01-01 00:00:00 — Av denna artikel framgår också att den enda kostnad som får läggas på konsumenten på grund av att han eller hon utövar sin ångerrätt är den direkta kostnaden för att skicka tillbaka varan. Det är alltså inte möjligt att begränsa näringsidkarens återbetalningsskyldighet till att endast gälla köpeskillingen. Näringsidkaren skall således även lämna tillbaka vad konsumenten kan ha betalat till näringsidkaren i form av t.ex. leverans- kostnader. I promemorian föreslås det att konsumenten i likhet med vad som gäller enligt hemförsäljningslagen skall ha rätt att behålla varan till dess att näringsidkaren fullgör sin återbetalningsskyldighet. Regeringen instämmer i promemorians förslag att konsumenten vid hemförsäljningsavtal och sådana distansavtal som ingås vid telefonsamtal som utgör led i försäljning eller annan liknande verksamhet (telefon- försäljning), dvs. de avtalstyper som regleras i hemförsäljnings- lagen, skall ha rätt att behålla varan till dess att näringsidkaren fullgör sin betalningsskyldighet. Det konsumentskydd som finns bör inte urholkas. När det däremot gäller frågan om bestämmelsens tillämpningsområde bör utökas till andra former av distansavtal än telefonförsäljning måste konstateras att det skulle innebära en avvikelse från den branschpraxis som gäller inom t.ex. postorderhandeln och som synes fungera tillfredsställande. Som anmärker är praxis inom postorderbranschen att återbetalning sker först sedan konsu- menten har återsänt varan i felfritt skick. Som bl.a. föreningen framhåller skulle dessutom en rätt för konsumenterna att hålla inne betalningen kunna missbrukas och i vart fall innebära en betänklig osäkerhet för näringsidkarna. Vid andra distansavtal än telefonförsäljning bör alltså näringsidkarens återbetalningsskyldighet inträda först när han har fått till-baka varan från konsumenten. Den i artikel 6.2 omnämnda fristen bör alltså börja räknas från den dag då näringsidkaren tog emot varan. Som har konstaterats vid de nordiska departementsöverlägg- ningarna torde detta inte stå i strid med direktivet. Bestämmelsen i 10 § hemförsäljningslagen om att egendomen i vissa fall tillfaller konsumenten utan ersättning bör gälla även fortsättningsvis. Bestämmelsen saknar visserligen motsvarighet i distansavtalsdirektivet, men eftersom den är till konsumentens fördel finns inget hinder mot att låta den gälla även för distansavtal. Den bör dock gälla endast i de fall då det finns en rätt för konsumenten att behålla varan till dess att närings- idkaren har fullgjort sin betalningsskyldighet, dvs. vid hemförsäljnings- avtal och telefonförsäljning. Ansvar för återsändandekostnader Typiskt för sådan telefonförsäljning som regleras av hemförsälj- ningslagen är att konsumenten i många fall träffar ett avtal med näringsidkaren utan att ha haft tillfälle att överväga saken närmare. Vid andra former av distansförsäljning har konsumenterna allmänt sett bättre möjlighet att tänka igenom saken. Det framstår enligt regeringens mening som en rimlig avvägning mellan näringsidkarnas och konsumenternas intressen att näringsidkaren får svara för kostnaden för att sända tillbaka varan när avtalet har ingåtts vid telefonförsäljning medan det motsatta får gälla vid andra former av distansförsäljning. Förslaget står i samklang med artikel 6.1 och 6.2 i distansavtalsdirektivet, som säger att den enda kostnad som får läggas på konsumenten på grund av att han eller hon utövar sin ångerrätt är den direkta kostnaden för att skicka tillbaka varan. Det är också i överensstämmelse med vad som föreslås i betänkandet Konsumenterna och IT en utredning om datorer, handel och marknads- föring (SOU 1999:106). Där föreslås att konsumenterna skall medges rätt att inom en viss tidsfrist frånträda ett ingånget avtal, utan annan kostnad än för en eventuell returfrakt (se s. 65 i betänkandet). Enligt artikel 7.3 i distansavtalsdirektivet får medlemsstaterna före- skriva att näringsidkaren har rätt att tillhandahålla konsumenten en vara eller tjänst av likvärdig kvalitet och till likvärdigt pris, under förut- sättning att denna möjlighet har överenskommits före avtalets ingående eller i avtalet. Detta kommer att gälla enligt svensk rätt utan någon särskild regel därom. Det sägs vidare i artikeln bl.a. att kostnaderna för att skicka tillbaka varan vid utövande av ångerrätten i detta fall skall åvila näringsidkaren, och att konsumenten skall informeras om detta. Det anförda bör framgå av distansavtalslagen. Vid hemförsäljningsavtal bör liksom näringsidkaren i förekom- mande fall svara för kostnaderna för återsändandet. Vad händer med ett kreditavtal om konsumenten utövar sin ångerrätt? Enligt artikel 6.4 i distansavtalsdirektivet skall medlemsstaterna i sin lag- stiftning tillförsäkra att ett ingånget kreditavtal återgår utan påföljd för konsumenten om denne utövar sin ångerrätt. Detta gäller enligt artikeln om priset på en vara eller tjänst helt eller delvis har betalats med en kredit som näringsidkaren har lämnat eller om priset helt eller delvis har betalats med en kredit som har beviljats konsumenten av tredje man på grundval av ett avtal mellan denne och näringsidkaren. Av artikeln fram- går slutligen att direktivet inte i detalj reglerar återgången av kreditavtalet utan att medlemsstaterna själva får bestämma om det. En första fråga att överväga är om kreditavtalet skall upphöra automa- tiskt eller först sedan konsumenten meddelat kreditgivaren att han eller hon har utövat sin ångerrätt. Samma fråga behandlades vid genom- förandet av direktivet om tidsdelat boende (se prop. 1996/97:127 s. 40), som också innehåller en bestämmelse om upphörande av kreditavtal om konsumenten utövar den i det direktivet föreskrivna ångerrätten. Som då anfördes kan det krävas att den som har lämnat en kredit av det aktuella slaget håller sig underrättad om huvudavtalets bestånd, varför det inte finns skäl att meddela närmare föreskrifter om annulleringen av kreditavtalet. bör således upphöra att gälla automatiskt. En annan fråga är i vilken utsträckning konsumenten skall kunna åläggas betalningsskyldighet trots att kreditavtalet har upphört. Direktivet kräver att kreditavtalet skall återgå utan påföljd för konsumenten. Vid genomförandet av direktivet om tidsdelat boende anfördes beträffande ett likadant uttryck i det direktivet att bestämmelsen rimligen borde tolkas så att konsumenten, för det fall att kreditavtalet upphör, inte skall drabbas av någon extra kostnad, dvs. en kostnad som inte skulle ha uppstått om avtalet hade stått fast. Det anfördes vidare att det däremot fick anses självklart att konsumenten måste återbetala den del av krediten som har kommit honom eller henne till del och att direktivet inte kunde anses förhindra att konsumenten fick betala sådana lånekostnader som inte beror på att avtalet har upphört, t.ex. upplupen ränta och uppläggnings- avgifter. Bestämmelsen i distansavtalsdirektivet bör också i detta avse- ende ges samma tolkning som bestämmelsen i direktivet om tidsdelat boende. förordar att distansavtalslagen går längre än så och att konsumenten inte bör vara skyldig att ersätta kreditgivaren för några kostnader över huvud taget. Regeringen anser dock inte att det finns skäl för detta. påpekar att bestämmelsen inte bör gälla kreditavtal som är knutna till kreditkort. Med anledning därav skall fram- hållas att regeln bara har avseende på den kredit som konsumenten har fått med anledning av distansavtalet. Den svenska regleringen bör utformas i nära anslutning till distans- avtalsdirektivet och till motsvarande bestämmelse i lagen om konsument- skydd vid avtal om tidsdelat boende. Det finns inte någon motsvarande reglering för hemförsäljning. Det är dock inte motiverat att begränsa tillämpningsområdet för bestämmelsen till distansavtal. Den bör således gälla även om konsumenten har beviljats krediten med anledning av ett hemförsäljningsavtal. 6.6 Näringsidkarens fullgörande av ett avtal Regeringens förslag: Om inte parterna har avtalat annat, skall näringsidkaren fullgöra sin prestation senast från den dag då konsumenten gjorde sin beställning. Om näringsidkaren inte kan fullgöra prestationen , har konsumenten rätt att häva avtalet. Häver konsumenten avtalet, skall näringsidkaren , dock senast , betala tillbaka vad konsumenten har betalat. Se 21 §. Promemorians förslag: I promemorian föreslås det att näringsidkaren, om prestationen inte kan fullgöras , skall lämna tillbaka vad konsu-menten har betalat och detta oavsett om konsumenten har hävt avtalet eller inte. I övrigt stämmer promemorians förslag i allt väsentligt överens med regeringens (se promemorian s. 60 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan någon invändning. pekar dock på att förslaget är svårtolkat och undrar om det är så att avtalet upphör att gälla om näringsidkaren inte fullgör sin prestation . Skälen för regeringens förslag: Artikel 7 i distansavtalsdirektivet behandlar vissa frågor om näringsidkarens kontraktsrättsliga förpliktel- ser, närmast när näringsidkaren skall fullgöra sin prestation. Det är de enda bestämmelserna i direktivet som går in på sådana frågor. Enligt artikel 7.1 i direktivet skall näringsidkaren, om inte parterna har kommit överens om annat, utföra beställningen senast från den dag då konsumenten lämnade sin beställning till näringsidkaren. En bestämmelse av liknande slag finns i 5 § konsumentköplagen. Enligt den bestämmelsen skall en vara, om inte annat följer av avtalet, avlämnas inom skälig tid från köpet. Någon preciserad tidsgräns för avlämnandet finns alltså inte angiven i lagen. I 24 § konsumenttjänstlagen finns en bestämmelse som innebär att det som huvudregel föreligger dröjsmål på näringsidkarens sida om uppdraget inte har avslutats inom skälig tid. Inte heller här finns någon preciserad tidsgräns angiven. Av det anförda framgår att nuvarande lagregler inte helt uppfyller vad som föreskrivs i artikel 7.1 i direktivet. En bestämmelse som uppfyller direktivet i detta avseende behövs alltså. Om näringsidkaren underlåter att fullgöra sin del av avtalet på grund av att den beställda varan eller tjänsten inte är tillgänglig, skall konsu- menten enligt artikel 7.2 i direktivet informeras om detta och möjligt få tillbaka vad han eller hon har betalat. Bestämmelsen föreskriver vidare att konsumenten under alla omständigheter skall få tillbaka vad han eller hon har betalat . En bestämmelse av detta slag saknas i svensk rätt. Även om bestämmelserna i artikel 7.1 och 7.2 är av kontraktsrättsligt slag, bör de genomföras genom att det tas in regler om återbetalning i distansavtalslagen och således inte genom att det tas in regler i t.ex. konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen. De synpunkter som kommer med visar att reglerna bör utformas så att de bättre än promemorians förslag följer den systematik som finns i konsumentköplagen och konsument- tjänstlagen. I promemorian föreslås det att näringsidkaren skall lämna tillbaka vad konsumenten har betalat oavsett om konsumenten har hävt avtalet eller inte. Detta är en ordning som framstår som ovanlig, och den passar mindre väl in i det system om upphörande av avtal som gäller. Det bör i stället krävas att konsumenten har hävt avtalet för att näringsidkaren skall bli skyldig att lämna tillbaka vad konsumenten har betalat. Detta kan inte anses strida mot direktivet. Däremot torde direktivet inte medge att man som en förutsättning för att få häva avtalet uppställer ett krav på att näringsidkarens dröjsmål är av väsentlig betydelse för konsumenten, vilket annars skulle vara naturligt. Om näringsidkaren inte kan fullgöra sin prestation, bör konsumenten alltså ha rätt att häva avtalet oavsett om näringsidkarens dröjsmål är av väsentlig betydelse för honom eller henne, vilket näringsidkaren skall informera konsumenten om. Återbetalningen skall enligt direktivet ske möjligt, dock senast . Direktivet reglerar inte från när dessa skall räknas. Med den lösning som har redogjorts för är det lämpligt att föreskriva att återbetalningen skall ske från den dag då näringsidkaren tog emot konsumentens meddelande om att avtalet hävts. I enlighet med promemorians bedömning är det omotiverat att lag- regeln begränsas till de situationer där näringsidkaren inte kan fullgöra sin del av avtalet just på grund av att den beställda varan eller tjänsten inte finns tillgänglig; vad som avses med detta är också något oklart. Alla situationer där näringsidkaren inte kan fullgöra sin del av avtalet bör omfattas. Som har angetts tidigare bör bestämmelserna om hemförsäljning och distansförsäljning vara så lika varandra som möjligt, om det inte finns sakliga skäl däremot. Det möter inte något hinder mot att låta bestäm- melserna gälla även vid fullgörelse av ett hemförsäljningsavtal, och det ter sig inte motiverat att behandla dessa avtal annorlunda. Det föreslås därför att reglerna görs tillämpliga även på hemförsäljningsavtal. Sammanfattningsvis bör artiklarna 7.1 och 7.2 genomföras så att det i distansavtalslagen tas in en bestämmelse om att näringsidkaren vid distansavtal och hemförsäljningsavtal skall fullgöra sin prestation, dvs. vid köp avlämna varan och vid tjänst avsluta uppdraget, inom skälig tid, dock senast från den dag då konsumenten gjorde sin beställning. Trettiodagarsregeln, som det skall vara möjligt för parterna att avtala bort, kommer att utgöra ett komplement till konsument- köplagens och konsumenttjänstlagens bestämmelser om tiden för avläm- nande av varan respektive fullgörande av tjänsten. Vidare bör det i lagen tas in en bestämmelse om vad som gäller för det fall att näringsidkaren kommer i dröjsmål. Näringsidkaren skall då informera konsumenten om att denne har rätt att häva avtalet, och näringsidkaren skall efter ett hävande av avtalet betala tillbaka vad konsumenten har betalat. Även i de övriga nordiska länderna är man inne på att genomföra artikel 7.1 och 7.2 på ett liknande sätt. Enligt artikel 7.3 i distansavtalsdirektivet får medlemsstaterna före- skriva att näringsidkaren har rätt att tillhandahålla konsumenten en vara eller tjänst av likvärdig kvalitet och till likvärdigt pris, under förut- sättning att denna möjlighet har överenskommits före avtalets ingående eller i avtalet. Det sägs vidare i artikeln att konsumenten skall informeras om denna möjlighet på ett klart och begripligt sätt. Vidare föreskrivs att kostnaderna för att skicka tillbaka varan vid utövande av ångerrätten i detta fall skall åvila näringsidkaren, vilket konsumenten skall informeras om (se avsnitt 6.5.2). Det anges slutligen i artikeln att leverans av en vara eller en tjänst i sådana fall som avses i artikeln inte anses utgöra leverans utan föregående beställning enligt artikel 9 i direktivet (se avsnitt 6.10). Bakgrunden till denna direktivbestämmelse är att det i vissa medlems- stater är möjligt för en näringsidkare att, utan att detta har avtalats, tillhandahålla en konsument en vara eller tjänst som liknar den beställda i de fall näringsidkaren inte kan tillhandahålla just den vara eller tjänst som har beställts. Enligt svensk rätt krävs att parterna har kommit överens om att näringsidkaren skall ha en sådan möjlighet. Annars har näringsidkaren inte rätt att förfara på det sättet. Om näringsidkaren ändå gör det, har konsumenten inte någon skyldighet att betala för varan eller tjänsten. Att parterna kan avtala på det sätt som sagts följer av allmänna avtalsrättsliga principer. Och att det krävs en överenskommelse behöver inte sägas i lagen. För svensk del finns det därför inte något behov av att införa en regel motsvarande artikel 7.3 första och andra meningarna. Samma bedömning har gjorts av de andra nordiska länderna vid departementsöverläggningarna. Angående frågan om betalningsskyldig- het för kostnader för återsändande, se avsnitt 6.5.2. 6.7 Undantag från informationsskyldigheten och ångerrätten Regeringens förslag: Bestämmelserna om information när ett avtal ingås och om ångerrätt skall inte gälla distansavtal om inkvartering, transport, servering, catering och andra liknande tjänster eller kultur- evenemang, idrottsevenemang och andra liknande fritidsaktiviteter. Men undantaget skall vara begränsat till de fall då näringsidkaren har åtagit sig att tillhandahålla tjänsten på en bestämd dag eller . Bestämmelserna om information och ångerrätt skall inte heller gälla distansavtal och hemförsäljningsavtal om livs- medel och andra varor för ett hushålls löpande förbrukning, om varorna skall levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett distributionssystem med regelbunden utkörning. Se 6 och 7 §§. Promemorians förslag: I promemorian föreslås det att även bestäm- melserna om information vid marknadsföring skall undantas. Det föreslås vidare i promemorian att undantaget för avtal om livsmedel m.m. endast skall gälla avtal om leverans vid ett enstaka tillfälle och således inte avtal om successiva leveranser. I promemorian föreslås det också att detta undantag endast skall gälla avtal om dagligvaror och alltså inte avtal om andra varor för ett hushålls löpande förbrukning. I övrigt stämmer prome-morians förslag överens med regeringens (se promemorian s. 64 f.). Remissinstanserna: Avtal om inkvartering, transport m.m.: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan någon invändning. Hovrätten för anser dock att bestämmelserna om information vid marknadsföring bör gälla. Konsu- mentverket instämmer i detta och menar dessutom att inte heller bestäm- melserna om information när ett avtal ingås bör undantas. Vidare är av den uppfattningen att undantaget från ångerrätten inte bör gälla för telefonförsäljning. Även Konsumentråd anser att undantaget från ångerrätten inte skall gälla för telefonförsäljning. vid ifrågasätter undantaget som helhet. anser att undantaget i direktivet för fritids-aktiviteter inte bör inskränkas på det sätt som föreslås i promemorian. Avtal om livsmedel m.m.: De flesta remissinstanserna tillstyrker prome-morians förslag eller lämnar det utan någon invändning. anser dock att det inte bör göras något undantag från informations-skyldigheten och att undantaget från ångerrätten bör begränsas till att gälla avtal om livsmedel och således inte omfatta andra dagligvaror. I det sistnämnda instämmer även Konsumentråd. vid ifrågasätter lämpligheten av att över huvud taget införa direktivets undantag för avtal om livsmedel och andra dagligvaror som levereras genom regelbunden utkörning . menar att de aktuella avtalen i enlighet med direktivet bör undantas även från bestämmelsen om senaste fullgörelsedag. Vidare anför att det inte finns några skäl för att vid distansavtal göra skillnad på leverans vid ett enstaka tillfälle och leverans . I detta instämmer . förordar att undantaget omformuleras på ett sådant sätt att någon koppling till distributionssystemet inte görs. Skälen för regeringens förslag Avtal om inkvartering, transport m.m. Enligt artikel 3.2 andra strecksatsen i distansavtalsdirektivet skall be- stämmelserna om information (artiklarna 4 och 5), ångerrätt (artikel 6) och fullgörelse (artikel 7.1) inte tillämpas på avtal om tillhandahållande av tjänster som avser inkvartering, transport, serveringsverksamhet eller fritidsaktiviteter. Detta gäller om näringsidkaren, när avtalet ingås, åtar sig att tillhandahålla dessa tjänster på en bestämd dag eller . Det anges vidare i artikeln att näringsidkaren, vid fritidsevenemang som äger rum utomhus, i undantagsfall och under särskilda omständigheter, kan förbehålla sig rätten att inte tillämpa artikel 7.2 i direktivet (om bl.a. återbetalning av vad konsumenten har betalat). Det torde stå klart vad som avses med inkvartering och transport . Motsvarande uttryck finns för övrigt i EG-direktivet (90/314/EEG) om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang och i lagen om paketresor. Som ett exempel på ett distansavtal om inkvartering kan nämnas att en konsument bokar ett rum på ett hotell eller en sovplats på ett vandrarhem. Ett exempel på ett avtal som avser transport är ett avtal om flyttransport. Den svenska lydelsen av direktivet talar alltså vidare om serverings- verksamhet . har på fråga från det norska departement som har huvudansvaret för genomförandet av direktivet där svarat att bestämmelsen är meant to cover activities of providing food and drink for a large number of people e.g. at social events which may be held in restaurants as well as on other premises . Det framstår som naturligt att uppfatta avsikten bakom direktivbestämmelsen så att såväl catering-tjänster som tjänster som består i att det skall tillhandahållas mat och dryck på en restaurang är undantagna. Det anförda torde komma till uttryck i distansavtalslagen på ett godtagbart sätt genom att man där undantar servering, catering eller någon annan liknande tjänst . Vad som avses med undantaget för fritidsaktiviteter (eng. leisure ) framstår som mera oklart. I ett tidigare utkast till direktiv angavs motsvarande undantag som entertainment . I begreppet fritidsaktiviteter kan inbegripas t.ex. olika kulturevenemang och idrottsevenemang. Även sådant som hyra av en bil att användas under semestern kan inrymmas i begreppet. Däremot torde t.ex. hyra av en bil för att kunna ta sig till och från arbetet inte omfattas av undantaget. Regeringen instämmer i prome- bedömning att det är en mindre bra lösning att frågan om bestämmelsernas tillämplighet skall vara beroende av vilken avsikt konsumenten har med att ingå avtalet. Det synes i stället lämpligt att undanta endast sådana distansavtal som avser kulturevenemang, idrottsevenemang och andra liknande fritidsaktiviteter. Det föreslås att så sker i distansavtalslagen. Den aktuella direktivbestämmelsen omfattar endast avtal där närings- idkaren vid avtalets ingående har åtagit sig att tillhandahålla tjänsten på en bestämd dag eller . Så bör undantaget utformas även i distansavtalslagen. Mer vidsträckta undantag är i alla hänseenden inte möjliga att göra. Som den föreslagna lagregeln om senaste fullgörelsedag ser ut (näringsidkaren skall fullgöra sin prestation inom skälig tid, dock senast från beställningen), torde det saknas anledning att undanta de nu aktuella avtalen från den bestämmelsen. Hovrätten för framhåller att man inte kan se fördelen med att göra undantag från informationsplikten vid marknadsföringen av tjänsterna. Hovrätten pekar bl.a. på att rättsläget är oklart om det finns någon skyldighet att lämna prisinformation vid marknadsföring av t.ex. kulturevenemang. Om man nu skulle införa en lagregel för distansavtal där det sägs direkt att informationen kan underlåtas vid marknadsföring av bl.a. kulturevenemang, som sker via medel för distanskommunikation, skulle man enligt hovrättens mening ta steget från ett ovisst rättsläge, där det i vart fall har lämnats öppet om pris- information kan krävas eller inte, till ett klart rättsläge där närings- idkaren inte behöver lämna någon motsvarande information. Hovrätten framhåller också att marknadsföringen skall ta särskild hänsyn till behovet av skydd för underåriga, och pekar på att det kan finnas en risk för att ungdomar kan komma att bli utnyttjade t.ex. vid marknadsföring av konserter eller specifika ungdomsevenemang. Regeringen ansluter sig till vad hovrätten anför och föreslår inte något undantag från bestämmelserna om information vid marknadsföring. Några tungt vägande skäl för att avvika från direktivet synes däremot inte föreligga när det gäller att undanta något eller några av avtalen från bestämmelserna om information när ett avtal ingås och om ångerrätt. Regeringen förutsätter dock därvid att branschen även fortsättningsvis kommer att tillämpa den praxis som finns rörande konsumentens avbeställningsmöjligheter. Att avtal om inkvartering, transport m.m. nu föreslås bli undantagna från ångerrätten bör alltså inte leda till att branschens avbeställningspraxis ändras till det sämre för konsumenten. Det finns anledning att följa detta .