prop · GN03124 · 2000-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen är utformad så att den, i motsats till 4 § 1 VSL, omfattar temporär import. Ett sådant tullförfarande skall nämligen avslutas med att importören lämnar en deklaration för återexport eller för en ny godkänd tullbehandling (jfr 9 kap. 45 § tullordningen). Ett exempel är att hästar för tävlingsändamål, vilka finns i landet under tullförfarandet temporär import, kommer ut i fri omsättning. Om en importör underlåter att inom rätt tid avsluta en tullbehandling genom att anmäla varan till en ny tullbehandling, anses betalnings- skyldighet för tull och annan skatt kunna uppkomma i och med det (jfr artikel 204 i tullkodexen). I ett sådant fall bör importörens fortsatta innehav anses utgöra ett sådant förfogande som omfattas av den här bestämmelsen. Särskilt om andra stycket tredje punkten Denna punkt motsvarar närmast 4 § 2 VSL. Bestämmelsen omfattar de fall då tullbehandlingen övergång till fri omsättning har avslutats på ett legitimt sätt med att importören blivit befriad från tull, annan skatt eller avgift eller att pålagan satts ned. Detta betecknas inom tullagstiftningen som att importören har fått s.k. gynn- sam behandling i tullhänseende (jfr artiklarna 21 och 82 i tullkodexen). Det saknar här betydelse i vilken mån varan är föremål för tullöver- vakning efter övergången till fri omsättning. Vad som straffbeläggs är att importören efter tullbehandlingen bryter mot ett villkor för den medgivna befrielsen eller nedsättningen av införselpålagan. Det kan vara fallet då beslutet om gynnsam behandlingen beror på hur varorna är avsedda att slutligen användas (varornas slutanvändning). I sådant fall skall importören vid införtullningen visa upp ett bevis om tillstånd till gynnsam tullbehandling. Om importören redan vid införtullningen avser att använda varan på annat sätt än som anges i tillståndet, så kan han vara skyldig till tullbrott enligt första stycket. Om han redan vid ansökningen om tillstånd har för avsikt att använda intyget för sådant ändamål, kan han vara skyldig till försök till tullbrott enligt första stycket i och med att han inger ansökningen. Gynnsam behandling kan även följa av att varorna är av en viss beskaffenhet som anges i författning och skall hanteras på visst sätt, t.ex. denatureras (jfr del I, avd. III, i tillämpningskodexen). Medvetet felaktiga uppgifter om varornas beskaffenhet eller hanteringen av varorna kan föranleda straff enligt första stycket. Den här bestämmelsen omfattar i stället den som inte bevisligen hade uppsåt redan vid införtullningen att använda varorna på ett annat sätt än han angett men som sedan gör det. Ett exempel är när en person, som återvänder efter en utlandsvistelse vid tullbehandling av sin bil, medges tullfrihet under särskilda villkor men sedan säljer bilen i strid mot villkoren utan att han på föreskrivet sätt anmält försäljningen till och betalar in tull och skatt. Brottet är fullbordat i och med att importören bryter mot villkoret och därigenom ger upphov till fara för att importskatt undandras det allmänna. Särskilt om tredje stycket Bestämmelsen har tillkommit i klargörande syfte. Straffbestämmelsen är alltså tillämpliga enbart när det är fråga om sådana pålagor som det ankommer på att besluta. Det saknar betydelse om dessa pålagor uppbärs av någon annan myndighet. Paragrafen är inte tillämplig på sådan skatt som beslutar enligt lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter (2 kap. 13 § och 3 kap. 5 §). Den lagen omfattar inte någon tullbehandling. 9 § Om ett brott som avses i 8 § är att anse som ringa, döms till penningböter. Paragrafen innehåller en särskild straffskala för ringa fall av tullbrott. I lagrådsremissen var straffskalan intagen i tullbrottsparagrafen. För att underlätta register- och statistikhanteringen och för att uppnå likformighet med ringa fall av brottet smuggling (4 § SL) har de ringa fallen brutits ut till en särskild paragraf. Straffet för ringa brott är detsamma som i 2 § VSL. I överensstämmelse med promemorian föreslås dock att bedömningen av om ett brott är ringa skall göras beträffande alla de brott som omfattas av paragrafen. Bedömningen av om ett brott är ringa enligt denna paragraf beror liksom när det gäller brottet smuggling enligt 3 § i princip enbart på omständigheterna vid brottet (jfr författningskommentaren till 4 §). Bedömningen av om brottet är ringa bör göras främst med utgångs- punkt i storleken av det skatte- eller avgiftsbelopp som undandragits eller felaktigt tillgodoräknats eller återbetalats. Emellertid kan omständigheterna kring införseln (eller utförseln) vara sådana att gärningen bör bedömas som ett normalbrott fastän det undandragna (eller tillgodoräknade eller återbetalade) beloppet är sådant att gärningen med hänsyn tagen enbart till det skulle ha bedömts som ett ringa brott. 10 § Om ett brott som avses i 8 § är att anse som grovt, döms för grovt tullbrott till fängelse, lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om gärningen rört mycket betydande belopp, om gärningsmannen använt falska handlingar eller vilseledande bokföring, om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Paragrafen behandlar det grova tullbrottet. På motsvarande sätt som anges i kommentaren till 5 § (grov smuggling) gäller att de objektiva rekvisiten i 8 § skall vara uppfyllda och, på sätt närmare anges där, att uppsåt skall föreligga. I paragrafens andra stycke ges exempel på omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett tullbrott skall anses vara grovt. Exemplifieringen motsvarar i stort sett vad som föreskrivs i 4 § skattebrottslagen om grovt skattebrott. I likhet med när det gäller grovt skattebrott (och grov smuggling enligt 5 §) är avsikten att brotts- rubriceringen grovt brott skall förbehållas den från allmän synpunkt mest allvarliga brottsligheten. Hänsyn skall tas till samtliga omständigheter, varvid en helhetsbedömning skall göras. Härvid skall emellertid särskild vikt fästas vid sådana omständigheter som anges i straffbestämmelsen (jfr prop. 1995/96:170 s. 110 angående grovt skattebrott). I paragrafen har tagits in de konkreta exempel som anges i skattebrottslagen. I förhållande till skattebrottslagen och promemorian har gjorts den ändringen att vad som anges i skattebrottslagen om att förfarandet ... i annat fall varit av synnerligen farlig art har ersatts med att gärningen annars varit av särskilt farlig art . Det är innebär en anpassning till de förhållanden som är specifika just för brott i samband med införsel eller utförsel (jfr 5 § andra stycket). Någon skillnad i förhållande till rekvisiten i skattebrottslagen är inte avsedd. För att avgöra vad som är mycket betydande belopp bör ledning kunna hämtas från hur 4 § skattebrottslagen har tillämpats. Det bör här, i likhet med vad som anges i förarbetena till skattebrottslagen, framhållas att då det undandragna beloppet är stort, är beloppet i sig sällan den enda omständigheten som är att beakta vid bedömningen om brottet är grovt (jfr a. prop. s. 110). Exempelvis kan den omständigheten att det är fråga om en systematisk och kommersiell kriminell verksamhet sammantaget med att det rört sig om ett förhållandevis stort undandraget belopp kvalificera brottet som grovt. Vidare bör beaktas de sakliga skillnader som föreligger mellan skattebrott och tullbrott, exempelvis vilken inverkan inkomstperiodiceringen har jämfört med redovisningen enligt tullreglerna. Liksom i skattebrottslagen har uttrycket falska handlingar samma innebörd som i 14 kap. . En sådan handling kan utgöras av exempelvis ett falskt ursprungsintyg för att få någon form av förmånsbehandling vid import till gemenskapen. Liksom när det gäller skattebrott kan användandet av oriktiga fakturor medföra att gärningen vid en helhetsbedömning bör bedömas som grov, trots att det inte är fråga om falska handlingar (jfr a. prop. s. 111, 163 och 253). Med vilseledande bokföring kan vara att jämställa exempelvis att någon felaktigt redovisar en import i en sådan periodisk sammanställning angående mervärdesskatt som avses i 10 kap. 33 36 §§ skattebetalnings- lagen (1997:483). I överensstämmelse med 4 § skattebrottslagen anges även den situationen att gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning (jfr a. prop. s. 111 f). Omständigheterna kring ett tullbrott, dvs. smugglingssituationen, skiljer sig dock ofta från hur ett skattebrott går till. Det här rekvisitet torde därför bli tillämpligt i många situationer som i praktiken inte förekommer i samband med skattebrott. I lagrådsremissen fanns därefter intaget om gärningen med hänsyn till omständigheterna kring införseln, utförseln eller förfogandet varit av särskilt farlig art eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art . Lagrådet har uttalat att det första exemplet saknar motsvarighet i skattebrottslagen och täcks av det senare exemplet ( om gärningen annars varit av särskilt farlig art ). Lagrådet har därför förordat att det förstnämnda exemplet skall utgå. Regeringen godtar Lagrådets förslag men vill understryka följande. Det exempel som tas bort har en motsvarighet i paragrafen om grov smuggling (5 §). Exemplet täcker in sådana situationer som typiskt sett är aktuella inte endast vid smuggling utan även vid tullbrott. Vad som anges i författningskommentaren till 5 § bör därför få betydelse för vad rekvisitet annars varit av särskilt farlig art skall omfatta. Det gäller närmast vad som anges om att en gärningsman utsätter anställda eller andra för allvarliga skador eller hot. Vidare gäller det vad som anges om att en importör eller exportör medges vissa lättnader i tullhanteringen, lättnader som bygger på att visar ett särskilt förtroende för honom. Om någon förfalskar en handling som medel för ett tullbrott torde han, i enlighet med allmänna straffrättsliga principer, i allmänhet komma att dömas enligt följande. Utgör upprättandet av handlingen grov urkundsförfalskning enligt 14 kap. 3 § , döms han för sådant brott och grovt tullbrott i brottskonkurrens. Utgör upprättandet av handlingen urkundsförfalskning enligt 14 kap. 1 § brottsbaken och medför begagnandet av handlingen att tullbrottet är att anse som grovt, döms han för grovt tullbrott medelst förfalskning (dvs. s.k. verklig lagkonkurrens). Om tullbrottet, trots att en förfalskning har varit medel för den, inte är att anse som grovt brott, döms han för urkundsförfalskning och tullbrott i brottskonkurrens. Skulle förfalskningen ha gjorts även för annat ändamål än sådant som har samband med tullbrottet, kan det komma i fråga att oberoende av hur tullbrottet bedöms döma särskilt för urkundsförfalskning. Skälet är att förfalskningsbrottet då riktar sig även mot ett annat skyddsintresse än det som tullagstiftningen avser att tillgodose. Det nu sagda torde stämma överens med hur skattebrottslagen tillämpas (jfr prop. 1971:10 s. 251 och prop. 1995/96:170 s. 163 samt m.fl., . En kommentar, s. 14:10 f). Då tullbrott har begåtts medelst vilseledande bokföring, uppstår frågan om konkurrens mellan bokföringsbrott enligt 11 kap. 5 § och tullbrott eller grovt tullbrott. På motsvarande sätt som gäller för förhållandet mellan skattebrott och bokföringsbrott, har de nu angivna synpunkterna relevans även för dessa situationer (jfr prop. 1995/96:170 s. 163 f). I likhet med vad som anförs i den propositionen torde det emellertid bli vanligare att döma särskilt för bokföringsbrott, detta med hänsyn till de skyddsintressen som åsidosätts genom bokföringsbrottet. Straffskalan är densamma som för grovt skattebrott. 11 § Den som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i 8 §, döms för vårdslös tullredovisning till böter eller fängelse i högst . Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar. Paragrafen motsvarar 5 § VSL till den del som den gäller undandragande av importskatt. I den här paragrafen är föreskrivet straff för den som av grov oaktsamhet gör sig skyldig till en gärning som enligt de objektiva rekvisiten i 8 § utgör ett tullbrott. Brottsrubriceringen har föreslagits av Lagrådet. Vad som skall anses utgöra grov oaktsamhet behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.2). I andra stycket undantas från straffansvar sådana gärningar som visserligen har begåtts av grov oaktsamhet men som med hänsyn till omständigheterna ändå är att anse som ringa. Liksom när det gäller att avgöra om ett uppsåtligt brott är ringa torde avgörande främst bli storleken av det skatte- eller avgiftsbelopp som undandragits eller felaktigt tillgodoräknats eller återbetalats (jfr författningskommentaren till 9 §. Straffriheten för ringa fall har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.6). 12 § Den som uppsåtligen emballerar, transporterar, förvarar, döljer, bearbetar, förvärvar, överlåter eller ingår avtal om upplåtelse av panträtt i en vara som varit föremål för brott enligt 3 11 §§, döms för olovlig befattning med smuggelgods till böter eller fängelse i högst . Gärningen skall inte medföra ansvar, om den är ringa med hänsyn till befattningen, omständigheterna kring denna, egendomens beskaffenhet och värde samt övriga omständigheter. Om gärningsmannen inte inser men har skälig anledning att anta att varan varit föremål för brott, döms till böter. Om gärningen är ringa, skall den inte medföra ansvar. Ansvar enligt första eller andra stycket skall inte dömas ut, om gärningen är belagd med straff i 1 § första stycket 1, 3 eller 4 narkotikastrafflagen (1968:64) eller i 3 a § narkotikastrafflagen jämförd med dessa bestämmelser. I denna paragraf straffbeläggs vissa fall av hantering av sådana varor som har varit föremål för införsel- eller utförselbrott enligt smugglingslagen, s.k. efterföljande hantering (jfr den allmänna motiveringen avsnitt 5.5). Paragrafen motsvarar 6 § VSL samt 15 och 16 §§ i promemorian. Den skiljer sig från VSL i följande avseenden. I bestämmelsen straffbeläggs befattning även med sådana varor som har varit föremål för ett oaktsamt införsel- eller utförselbrott, dvs. brott enligt 7 eller 11 § SL. I 6 § VSL straffbeläggs befattning endast med sådana varor som varit föremål för uppsåtligt brott (varusmuggling). Bestämmelsen omfattar fler slag av befattning än 6 § VSL. Vid remissbehandlingen har väckts frågan om när brottet olovlig befattning med smuggelgods är preskriberat. Denna fråga regleras i 35 kap. 1 och 4 §§ . Med hänsyn till brottets uppbyggnad torde det ofta vara naturligt att tillämpa preskriptionsbestämmelserna på motsvarande sätt som vid häleri. En sådan tillämpning torde innebära att preskriptionstiden för ett brott i allmänhet skall räknas från den första handling som utgör olovlig befattning med smuggelgods och att gärningsmannens senare åtgärder således inte inverkar (jfr rättsfallet NJA 1984 s. 564). Vidare torde åtalspreskription av införselbrottet (förbrottet) i regel komma att omfatta även den befattning som smugglaren har med varan efter införseln (jfr rättsfallet NJA 1985 s. 796). Då bestämmelserna om åtalspreskription tillämpas måste emellertid beaktas de grundläggande syftena med bestämmelserna om olovlig befattning med smuggelgods, exempelvis att förhindra att varor som har varit föremål för tullbrott finns i den fria rörelsen utan att ha blivit förtullade. Första stycket Detta stycke motsvarar 15 § i promemorian. Brottsrubriceringen olovlig befattning med smuggelgods används på förslag av Lagrådet både för det fall en vara varit föremål för brottet smuggling och för det fall en vara varit föremål för tullbrott. Ansvar förutsätter alltså att den vara som någon tagit befattning med har varit föremål för ett förbrott enligt de angivna bestämmelserna (3 11 §§). Såvitt avser införselreglerade varor medför detta således bl.a. att regleringen (restriktionen) skall ha funnits vid införseltillfället. Om den som fört in varan i efterhand får tillstånd till införseln, får varan därefter hanteras fritt. Har en licensbestämmelse upphävts först efter det att införseln skedde, är den här bestämmelsen i princip tillämplig på sådan befattning som skett före upphävandet. En annan sak är att befattningen, liksom införseln, i sådant fall kan vara straffri enligt vad som föreskrivs i 5 § lagen (1964:163) om införande av (jfr m.fl., Kommentar till , del III, 4 uppl., 1994, s. 556). Såvitt avser sådana varor som har varit föremål för brott enligt 8 11 §§ bör uppmärksammas följande. Bestämmelsen är i princip tillämplig även om importskatten eller -avgiften har upphävts efter införseln utan att upphävandet skett med retroaktiv verkan. Den nämnda bestämmelsen i promulgationslag torde i allmänhet inte leda till någon straffrihet i dessa fall. Den efterföljande hantering som är straffbelagd utgörs av emballering, transport, förvaring, döljande, bearbetning, förvärv, överlåtelse och ingående av avtal om upplåtelse av vissa säkerhetsrätter. Det förhållandet att någon emballerar varan innefattar alla åtgärder för att förse varan med emballage eller för att ändra ett befintligt sådant. Det kan röra sig om att gärningsmannen exempelvis paketerar varan så att dess rätta beskaffenhet eller ursprung inte framgår eller att han innesluter den i behållare eller något annat som transport- eller förvaringsskydd. Att någon transporterar en vara innebär i princip att det skall vara fråga om en personlig medverkan i en efterföljande förflyttning av varan. Var och en som deltagit i något moment av transporten kan alltså dömas som gärningsman enligt den här bestämmelsen. Det är inte nödvändigt att gärningsmannen har haft någon direkt fysisk kontakt med varan. Det är således tillräckligt att någon har deltagit vid transportens inledande eller avslutande moment (såsom lastningen respektive lossningen) eller som chaufför eller vägvisare. Även den som under pågående transport rekognoserar för att underlätta densamma kan dömas som gärningsman enligt den här bestämmelsen. Tillämpningen av bestämmelsen bör ske mot bakgrund av de allmänna straffrättsliga principer som gäller för s.k. medgärningsmannaskap, dvs att som gärningsmän döms de som tillsammans och i samråd har deltagit i olika moment av ett straffbelagt handlande, även om inte var och en av dem självständigt skulle uppfylla förutsättningarna för straffansvar som gärningsman. Denna princip torde medföra att det normalt inte uppkommer några problem med att bedöma när någon är att anse som gärningsman enligt den här bestämmelsen. Den som inte kan dömas som gärningsman kan bli ansvarig för exempelvis medhjälp. Det bör gälla den som t.ex. före en transport rekognoserar lämpliga transportvägar eller letar reda på en lämplig omlastningsplats. Detsamma bör gälla den som hyr ett utrymme för omlastning eller förvaring, lånar ut pengar för att bekosta något moment i transporten eller lånar ut eller skaffar fram lastmaskiner, lastfordon eller förpackningsmaterial. Om transporten inte blir av, kan han i stället bli att döma för medhjälp till försök till sådan olovlig befattning med smuggelgods som är att anse som grov. Den som kommit till en omlastningsplats men som grips innan omlastningen påbörjats kan dömas för försök till olovlig befattning med smuggelgods, om denna är att anse som grov (jfr 13 och 14 §§). Om den s.k. försökspunkten inte är nådd, kan det bli fråga om ansvar för förberedelse till sådan olovlig befattning med smuggelgods som är grov. Det kan gälla den som exempelvis lämnat förskottsbetalning till någon för att denne skall utföra en transport. Med förvaring åsyftas alla former därav. Det är alltså straffbelagt att någon i sin bostad eller annat utrymme som han disponerar har varor som varit föremål för införselbrott. Detta innefattar även att någon har sådan varor i sin bil eller i ett skåp på sin arbetsplats. Liksom beträffande transport krävs det inte någon direkt fysisk hantering av varan för att ansvar för förvaring skall inträda. Den som får se att någon annan har placerat smuggelvaror i hans lägenhet, skall således anses förvara varorna genom att han låter varorna finnas kvar. Att någon gömmer undan varorna i någon annans utrymme eller utomhus kan, beroende på omständigheterna, anses innebära att han förvarar varorna eller att han döljer dem. Med bearbetning av varan åsyftas ingrepp i varans fysiska struktur eller i varans kemiska beskaffenhet. Med förvärv och överlåtelse avses köp, byte och gåva. För att förvärv och överlåtelse skall anses föreligga krävs, att det har kommit till stånd ett obligationsrättsligt förvärv/överlåtelse i civilrättslig mening. Det saknar således i princip betydelse om förvärvaren har fått egendomen i sin besittning eller ens tagit någon fysisk befattning med den. Det saknar även betydelse om förvärvet har skett med eller utan äganderätts- eller återtagandeförbehåll för överlåtaren. Den som överlåter varan har i allmänhet gjort sig skyldig till olovlig befattning med smuggelgods redan genom att själv ha förvärvat varan. I sådant fall bör den därpå gjorda överlåtelsen, liksom den mellanliggande förvaringen, anses vara ett led i samma brottsliga gärning. Bestämmelsen angående avtal om panträtt avser att någon ingår ett obligationsrättsligt giltigt avtal om att varan skall utgöra säkerhet för fullgörande av lån eller annat åtagande. Det spelar i princip ingen roll vems åtagande som upplåtelsen syftar till att säkerställa. Det kan alltså gälla ett åtagande som åvilar upplåtaren eller någon annan. Det har vidare i princip ingen betydelse om upplåtelsen inte får någon sakrättslig verkan. Ett pantförskrivningsavtal medför således ansvar för såväl pantsättaren som panthavaren även om varan finns kvar hos pantsättaren eller om den finns hos tredje man utan att någon denuntiation skett till denne. Bestämmelsens uppräkning av straffbara förfaranden är uttömmande. Det är således inte fråga om enbart en exemplifiering. Den som på något annat sätt hanterar en olovligen införd vara eller en vara som varit föremål för undandragandebrottslighet, exempelvis genom att använda den eller konsumera den, gör sig inte skyldig till brott enligt den här bestämmelsen. För ansvar enligt bestämmelsen krävs uppsåt hos gärningsmannen. Eventuellt uppsåt är tillräckligt. Uppsåtet måste omfatta både själva förfarandet och det förhållandet att varan har varit föremål för införsel- eller utförselbrott. Kan uppsåt inte styrkas, är det möjligt att gärningen kan medföra straffansvar enligt andra stycket. Den som döms för förbrottet, dvs. smugglings- eller undandragandebrottet, skall inte drabbas av ansvar även för den efterföljande hanteringen av varan. Det följer av allmänna straffrättsliga principer om s.k. skenbar lagkonkurrens; förbrottet sägs konsumera den efterföljande hanteringen. Om det emellertid inte kan styrkas att den som brutit mot den här bestämmelsen också har begått förbrottet, finns det ingenting som hindrar att han fälls till ansvar för olovlig befattning med smuggelgods. På motsvarande sätt som gäller för häleribrott, utesluter en lagakraftvunnen dom avseende olovlig befattning med smuggelgods att den dömde sedan döms för förbrottet, dvs. smuggling eller undandragandebrott (s.k. res judicata). Om varan har förts in genom ett uppsåtligt brott eller ett oaktsamhetsbrott bör inte vara avgörande för brottets straffvärde. Väsentligare kan vara exempelvis befattningens karaktär i sig och den införda varans farlighet. Det kan alltså bli så att den som gjort sig skyldig till förbrottet får en lindrigare påföljd än den som i ett senare skede har tagit befattning med varan. I andra meningen föreskrivs att gärningen inte skall föranleda ansvar om den är ringa med hänsyn till omständigheterna. Detta har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.6). Som anges där bör bedömningen grundas på en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Av särskild vikt bör emellertid i allmänhet anses vara de omständigheter som anges i bestämmelsen.