prop · GN03104D1 · 2000-01-01 00:00:00 — Kontoret arbetar därför med att utveckla skatteprognoserna, delvis i samråd med KI och (). Uppgiften att förutse enstaka stora betalningar från utförsäljningar och in- och utlåningstransaktioner är svårare. De styrs av politiska och administrativa beslut som inte låter sig prognostiseras med samma metoder som övriga betalningar. Utöver att söka få så tillförlitlig och tidig information som möjligt har små möjligheter att påverka denna källa till prognososäkerhet. I början av - månad t - gör en intern prognos för månad t + 2 (prognos 1). Dessutom revideras prognosen för månad t + 1 (prognos 2) och innevarande månad (prognos 3), vilka publiceras. Mått på avvikelser för åren 1995 1999 presenteras i tabell 2.2. Tabell 2.2 Mått på avvikelser mellan utfall och prognos i månadsprognoser 1995 1999, miljarder kronor 1995 1996 1997 1998 1999 Prognos 1 Medelfel abs. 7,3 2,8 6,4 5,3 6,7 Medianfel abs. 7,3 2,8 5,9 4,6 5,9 RMSE 8,1 6,0 7,3 7,0 8,0 Medelfel -2,0 -4,0 0,2 1,4 -1,7 Prognos 2 Medelfel abs. 4,0 5,0 4,2 5,5 5,6 Medianfel abs. 3,2 3,6 2,3 5,0 3,6 RMSE 5,2 5,9 6,3 7,3 7,3 Medelfel -0,6 -4,2 -2,5 -0,9 -1,7 Prognos 3 Medelfel abs. 2,8 4,1 3,9 5,3 3,5 Medianfel abs. 1,8 4,2 2,1 3,9 3,0 RMSE 3,8 4,9 5,8 7,3 4,4 Medelfel -1,0 -3,5 -2,4 -1,6 -2,7* * markerar att medelfelet är signifikant skilt från noll på femprocentsnivån. Medelvärdet av de absoluta felen är med få undantag större än motsvarande medianfel, vilket indikerar att medelvärdet dras upp av enskilda stora fel. I överensstämmelse härmed är RMSE, som ger extra vikt åt stora avvikelser, genomgående störst. Beträffande resultatet kan konstateras att medelvärdet av de absoluta felen var större än 1998 vad gäller prognos 1 och 2, men lägre för prognos 3. RMSE var relativt höga för både prognos 1 och 2, medan prognos 3 även enligt detta kriterium gett ett mindre fel. Allmänt sett uppvisade prognos 3 de minsta felen , medan prognos 1 och 2 varit något sämre än . Medelfelen är med två undantag negativa för samtliga horisonter . Det innebär att kontoret överskattat lånebehovet, vilket avspeglar att statsfinanserna förbättrats snabbare än väntat; se figur 2.2. Endast medelfelet 1999 är signifikant mindre än noll, vilket dock snarare avspeglar att variationerna i lånebehovet varit mindre än tidigare än en systematisk försämring av prognoserna. Felen i prognos 1 och 2 kan 1999 huvudsakligen förklaras av stora avvikelser , maj, . Avvikelsen beror på uteblivna försäljningsinkomster då kontoret antagit att likviden för & skulle betalas in till staten. flyttades inleverans till juni. Dessutom prognostiserades större fyllnadsinbetalningar av skatt än vad som kom in. var orsaken främst en extra överföring från AP-fonden till premiepensionssystemet samt oväntat stora fyllnadsinbetalningar av skatt. Avvikelsen förklarar till stor del felet i prognos 3. I övrigt är det ingen månad som avviker extremt mycket. De dagfördelade prognoserna justeras löpande. I grundprognoserna, som lämnas , ingår betalningar som i brist på information om betalningsdag är jämnt fördelade över månaden. Prognosen justeras så snart betalningsdagen fastställs. Omkring kl. 9.00 kan utfallet för dagens skatteinbetalningar avläsas, varefter prognosen justeras (morgonprognosen). töms postgirots ut- och inbetalningskonton till Rix- systemet, vilket innebär att de flesta betalningarna är gjorda. Prognosen som lämnas efter justeringen (lunchprognosen) är därför nästan lika med utfallet. Mått på avvikelser för åren 1997 1999 presenteras i tabell 2.3. Precisionen i grundprognoserna och lunchprognoserna återställdes till samma nivå som 1997 efter en påtaglig försämring . Det indikerar att kontoret anpassat sig till de ändringar i betalningsmönstren vid skattekulminationer som uppstod till följd av skattekontosystemet införande. (Eftersom det är fråga om ett begränsat antal kulminationsdagar, slår dessa fel inte igenom i medianmåttet.) Mätt med RMSE var felen mindre än vid alla tre prognostidpunkterna. En möjlig tolkning är att dagfördelningen av skattebetalningarna har stämt bättre överens med utfall . Att medelfelen i lunchprognoserna är signifikanta avspeglar att det kommer skattebetalningar sent , som kontoret inte har förhandsinformation om. En korrigering för detta har numera lagts in i dagsprognosen. Tabell 2.3 Mått på avvikelser mellan utfall och prognos i dagsprognoser 1997 1999, 1997 1998 1999 Grundprognos Medelfel abs. 885 1189 816 Medianfel abs. 463 590 523 RMSE 1519 2121 1 380 Medelfel -71 -60 -77 Morgonprognos Medelfel abs. 513 561 503 Medianfel abs. 292 290 344 RMSE 756 1189 721 Medelfel 27 -51 -62 Lunchprognos Medelfel abs. 59 74 109 Medianfel abs. 7 20 60 RMSE 250 194 166 Medelfel -32* -39* -84* * markerar att medelfelet är signifikant skilt från noll på femprocentsnivån. 2.2.4 Jämförelser med andra prognosmakare och -metoder Årsprognoser från andra prognosmakare I tabell 2.4 jämförs kontorets årsprognoser 1999 med motsvarande prognoser från , KI och ESV. Det bör noteras att jämförelsen görs mellan kontorets första prognos, presenterad i juni året innan, och övriga myndigheters prognoser presenterade upp . Tabell 2.4 Årsprognoser och utfall för lånebehovet 1997 99, miljarder kronor (prognostidpunkt inom parentes) Utfall RGK KI ESV 1997 6,2 33 (okt. -96) 291 (sept. -96) 11 (nov.-96) 39 (dec. -96) 1998 -9,7 -0 (juni -97) 15 (sep. -97) 5 (aug. -97) 20 (dec. -97) 1999 -82 -31 (juni -98) -16 (okt. -98) -16 (aug. -98) 14 (dec. -98) 1 Inklusive utförsäljningsinkomster. Kontorets prognosfel uppgick till ca 1997, ca 1998 och ca 1999. Samtliga myndigheter har i varierande grad överskattat lånebehovet de tre åren. har legat närmare utfallet än de övriga, trots att prognoserna gjorts tidigare. Månadsprognoser med naiva metoder Ett kompletterande sätt att belysa precisionen i kontorets prognosmetoder är att jämföra med någon naiv prognosmetod, som i stort sett inte kräver någon arbetsinsats. Skulle kontorets prognoser inte ge ett signifikant bättre resultat än den naiva prognosen kunde detta tas som en indikation på att prognosarbetet inte tillför något mervärde. prognoser kan konstrueras på otaliga sätt. Som exempel har kontoret valt en metod där en säsongskomponent estimeras för varje kalendermånad med hjälp av historiska data. Detta görs med hjälp av ett glidande medelvärde . Utifrån regeringens prognos i budgetpropositionen för ett visst budgetår fördelas sedan lånebehovet över året med hjälp av de estimerade månadskomponenterna. Prognoserna revideras ej . I tabell 2.4 anges på årsbasis RMSE för den naiva prognosen samt för kontorets tre månadsprognoser. Naiv är den naiva prognosen som beskrivits ovan och Standardavvikelse betecknar slutligen standardavvikelsen i lånebehovets utfall. Tabell 2.5 Jämförelse med naiva månadsprognoser 1995 1999, miljarder kronor 1995 1996 1997 1998 1999 Prognos 1 8,1 6,0 7,3 7,0 8,0 Prognos 2 5,2 5,9 6,3 7,3 7,3 Prognos 3 3,8 4,9 5,8 7,3 4,4 Naiv 15,8 11,5 9,2 10,0 8,3 Standardavvikelse 15,6 13,0 10,2 11,0 6,5 Den naiva prognosen har RMSE av samma storleksordning som standardavvikelsen i den underliggande serien. Kontorets prognoser ger mindre fel, vilka också krymper då prognosmånaden rycker närmare och informationsmängden ökar. Detta är inte förvånande, men kan sägas indikera att kontorets prognoser inte tycks behäftad med några systematiska fel. Undantaget är 1999, där först prognos 3 har ett fel som är lägre än standardavvikelsen i utfallet. Orsaken är dock snarare att standardavvikelsen i utfallet var osedvanligt låg 1999 än att prognoserna var osedvanligt dåliga. Att månadsfluktuationerna i lånebehovet var så små beror bl.a. på att momsen , normalt månaden med störst överskott, kom in . Ett besläktat utvärderingskriterium är Theils U2-mått, vilket ges av kvoten mellan RMSE och standardavvikelsen för den prognostiserade variabeln. En ideal prognos har ett värde som går mot noll, medan en bristfällig prognos kan få ett hur högt värde som helst. Genomsnittet av detta mått för hela utvärderingsperioden är 1,00 för den naiva prognosen, 0,71 för prognos 1, 0,64 för prognos 2 och 0,51 för prognos 3. En tolkning av detta resultat är att kontoret vid prognos 3 undanröjt ungefär hälften av den osäkerhet som den naiva prognosen är behäftad med. Även om den naiva prognosen mest skall ses som ett illustrativt exempel indikerar jämförelsen i tabell 2.4 att kontorets prognosarbete ger påtagligt högre precision än en ansats byggd på en mekanisk prognosmodell utan uppföljning . UPPLÅNING OCH STATSSKULDS- FÖRVALTNING 3.1 MÅL OCH ÖVERGRIPANDE STRATEGI tar upp och förvaltar lån för att finansiera statsskulden, eventuella underskott i statens budget och andra utgifter som beslutar om. Finansieringen sker genom nominella lån, reala lån och lån i utländsk valuta. Huvuddelen av upplåningen görs med hjälp av instrument anpassade för handel i stora volymer på värdepappersmarknader. Därtill använder sig kontoret av instrument som är särskilt avpassade för upplåning direkt från hushållssektorn. mål är att förvalta statsskulden så att kostnaden för skulden långsiktigt minimeras som risken i förvaltningen beaktas (lagen (1988:1387) om statens upplåning och skuldförvaltning). Enligt regleringsbrevet skall kontoret genom marknadsvårdande åtgärder långsiktigt uppnå lägre absoluta kostnader för statsskulden. skall vidare, med beaktande av risken i förvaltningen, uppnå lägre kostnad för statsskulden relativt kostnaden för den av styrelsen fastställda riktmärkesportföljen. fattade beslut om en ny beslutsstruktur och en ny målformulering för statsskuldspolitiken. De nya reglerna trädde i kraft . blev därmed som omfattades av det nya regelverket. Ändringarna innebär i första hand att gällande praxis preciseras och kodifieras, samt att ett mer konsistent system för styrning, delegering och utvärdering skapas. Detta innebar att regeringen istället för att som tidigare enbart ange riktlinjer för omfattningen av valutaupplåningen, angav riktlinjer för hela statsskuldens sammansättning och räntebindningstid. ansvarar för att operationalisera regeringens beslut. Styrelsen har därför bl.a. fastställt riktmärkesportföljer för skulden i nominella kronor respektive utländsk valuta. Även tillåtna avvikelser när det gäller löptid (räntebindningstid) respektive valutasammansättning har fastställts. På så sätt har styrelsen satt upp gränser för risktagandet i relation till riktmärkesportföljerna. Genom att beräkna vad det hade kostat att låna på det sätt som anges av riktmärkesportföljen och jämföra med den faktiska kostnaden för upplåningen får man ett mått på resultatet av kontorets förvaltning. Jämförelser med riktmärkesportföljer ger emellertid endast en partiell bild av hur statsskuldsförvaltningen påverkar kostnaderna för statsskulden. De fångar t.ex. inte effekterna av åtgärder som påverkar kostnaderna för både den faktiska skulden och riktmärket. Hit hör bl.a. marknadsvård. Om kontoret genom val och utformning av upplåningsinstrument, initiativ för att förbättra obligationsmarknadens funktionssätt eller på annat sätt bidrar till att staten får lägre lånekostnader, minskar kostnaderna som de mäts av riktmärkesportföljen lika mycket. Kontorets arbete med marknadsvård vägleds av målet om lägsta möjliga kostnader, men effekterna måste bedömas med andra metoder än riktmärkesportföljer. I regleringsbrevet angav regeringen att kontorets marknadsvårdande åtgärder skall beskrivas och analyseras. Effekterna av dessa åtgärders påverkan på statens räntekostnader skall om möjligt kvantifieras. Avsnitt 3.2.4 innehåller denna redovisning. påverkas även av mer övergripande riskhänsyn än de som mäts av tillåtna avvikelser från riktmärkesportföljer. Genom att staten lånar via instrument med olika egenskaper, t.ex. nominella och reala lån, på olika marknader, t.ex. i kronor och på utländska kapitalmarknader, och från både institutionella placerare och från hushåll minskar beroendet av lånevillkoren på en viss delmarknad. Statsskuldspolitiken vägleds således, på motsvarande sätt som förvaltningen av en välskött tillgångsportfölj, av ett diversifieringstänkande i syfte att minska riskerna för stora variationer i statens lånekostnader. Detta diversifieringstänkande kom till uttryck i förslag till riktlinjer och präglar även det beslut om riktlinjer för statsskuldens förvaltning som regeringen fattade . Utvärdering via riktmärkesportföljer kan beskrivas som att det ger ett mått på de relativa kostnaderna för delar av skulden medan målet avser de absoluta kostnaderna för skulden som helhet. För en mer komplett utvärdering är det därför även väsentligt att söka beakta om skulden totalt sett är sammansatt och förvaltas på ett sådant sätt att de absoluta kostnaderna blir så låga som möjligt med hänsyn till de restriktioner som måste beaktas. Det innebär att utvärderingen måste innefatta andra aspekter än riktmärkesportföljer. Komplexiteten och svårigheten att finna rimliga måttstockar för absoluta kostnader, effekterna av marknadsvård etc. gör att även kvalitativa bedömningar måste vägas in. 3.2 UPPLÅNINGEN PÅ VÄRDEPAPPERSMARKNADER För att uppnå målet att långsiktigt minimera kostnaderna för statsskulden har kontoret lagt fast ett antal strategiska utgångspunkter för upplåningen. I det följande behandlas dessa i punktform. Förutsägbarhet och genomlysning. På den svenska marknaden, där staten är den dominerande emittenten, är det viktigt att kontoret agerar med långsiktighet och förutsägbarhet. Upplåningsstrategin skall vara känd och åtgärder skall annonseras . spelregler för investerare och återförsäljare bidrar till att hålla nere avkastningskraven och minskar därmed kostnaderna för upplåningen. Förutsägbarhet har tidigare i betydligt mindre utsträckning präglat valutaupplåningen. Den ökade integrationen mellan olika marknader, som för kontorets del bl.a. har tagit sig uttryck i introduktionen av parallella benchmarklån i kronor och euro, gör att skillnaderna mellan inhemsk och utländsk upplåning blir mindre. Förutsägbarhet och genomlysning måste därför numera beaktas även i valutaupplåningen. Genom att diversifiera upplåningen, dvs. utnyttja flera delmarknader, kan kontoret uppnå en lägre kostnad på respektive delmarknad. Kontoret lånar såväl i inhemsk som utländsk valuta, nominellt som realt samt på olika löptider. Genom diversifiering reduceras även risken, eftersom kontoret blir mindre känsligt för förändringar i läget på enskilda marknader. Som den ojämförligt störste låntagaren på den inhemska marknaden har kontoret möjlighet att minska statens upplåningskostnader genom att verka för likvida och effektiva marknader. Detta sker bl.a. genom att upplåningen koncentreras till ett begränsat antal instrument. Vidare pågår ett ständigt arbete för att förbättra marknadernas funktionssätt. Den ökade integrationen mellan inhemsk och utländsk upplåning gör att marknadsvården blir viktigare även i valutaupplåning. Upplåningen skall bedrivas på ett sådant sätt att förfalloprofilen jämnas ut. Därigenom begränsas risken för att kostnaderna skall drivas i höjden av att lånevillkoren är särskilt oförmånliga då en stor del av skulden skall omsättas. EMU-starten har inneburit stora förändringar för de europeiska kapitalmarknaderna. Europeiska investerare har i ökad utsträckning diversifierat in i nya kreditklasser. Detta kan även antas ha ökat intresset för statspappersmarknader som står utanför EMU. Vidare har likviditeten kanaliserats till de stora marknaderna, främst den tyska. Fokuseringen på likviditet har inneburit att mindre statspappersmarknader inom EMU haft svårigheter att locka nya investerare från andra EMU-länder. Upplåningskostnaderna har därför stigit för de mindre länderna relativt . På den svenska statspappersmarknaden minskade omsättningen med jämfört med föregående år. Sammanslagningen av elva marknader till en gemensam innebar att marknadens aktörer intensifierade ansträngningarna att förbättra marknadens likviditet, genomlysning och effektivitet. Det har skett genom att ett antal elektroniska plattformar för handel i obligationsmarknaden har etablerats. Euro-MTS, som handlar statspapper i euro, är ett exempel på ett sådant elektroniskt system. handlas endast de mest likvida statspappren inom EMU i systemet men flera av de mindre länderna har långt framskridna planer att delta genom att sätta upp lokala MTS-system. lanserade ett sådant . Detta är exempel på hur elektronisk handel kan öka tillgängligheten för statspapper från mindre länder. För att öka intresset hos utländska placerare för svenska statspapper ställs motsvarande krav på likviditet, genomlysning och effektivitet på den svenska marknadsplatsen. Ett viktigt steg mot en ökad transparens och handel i ett elektroniskt orderdrivet system var introduktionen av två futureskontrakt . Kontrakten var tänkta att fungera som huvudsakligt instrument för handel i ränterisk. Handeln kom dock att i alltför stor utsträckning bli beroende av aktiva marknadsgaranter. Dessa skulle stödja likviditeten inledningsvis, varefter det underliggande orderflödet skulle ta över. Det underliggande orderflödet blev emellertid aldrig tillräckligt stort; kontrakten slutade i praktiken att fungera då marknadsgaranterna - - slutade att ställa bindande tvåvägspriser. I stället kom den gamla strukturen med handel över telefon att återuppstå. Ett nytt elektroniskt system för handel i statspapper I och med att handeln i futureskontrakten upphörde framstod behovet av att effektivisera marknaden som än mer angeläget och därmed inleddes ett arbete med att skapa en elektronisk plattform för handel av statsobligationer. I arbetet deltar återförsäljarna och . Huvudsyftet med en elektronisk handelsplattform är att få in fler aktörer och därmed förbättra likviditeten och öka tillgängligheten för statspapper. upphörde (publ.) som återförsäljare och började. 3.2.3 Marknadsvård på den inhemska marknaden Regeringen har i regleringsbrevet angivit att kontorets marknadsvårdande åtgärder skall beskrivas och analyseras. Effekterna av dessa åtgärders påverkan på statens räntekostnader ska om möjligt kvantifieras. Begreppet marknadsvård kan innehålla en rad olika åtgärder och någon entydig definition är svår att finna. Det bredaste angreppssättet vore att utgå från att i stort sett allt frånsett en mekanisk upplåning för att täcka statliga lånebehov är att betrakta som marknadsvård. I så fall skulle exempelvis investerarinformation, engagemang i marknadsstrukturfrågor och annan verksamhet som ligger utanför de faktiska lånetransaktionerna hamna under begreppet marknadsvård. En snävare definition skulle vara att försöka ange de transaktioner som kontoret ingår eller kan tänkas ingå som är av marknadsvårdande karaktär. Dessa skall vara motiverade utifrån att de antas sänka de absoluta räntekostnaderna för staten till skillnad från transaktioner som strävar mot att sänka de relativa kostnaderna som fångas upp då kostnaderna mäts gentemot riktmärket. Även om en större del av kontorets aktiviteter kan beskrivas som åtgärder som syftar till att sänka statens absoluta lånekostnader framstår den bredare definition som alltför omfattande. Rimligare är att i detta sammanhang främst diskutera de olika typer av aktiviteter i marknaden som syftar till att sänka de absoluta kostnaderna. Men då bör man ha i minnet att detta är en relativt snäv definition och att andra definitioner är möjliga. Nedan följer en kategorisering av olika marknadsvårdande transaktioner och en beskrivning av syftet bakom dessa. Dessutom ges en viss kvantifiering av eventuella kostnader. Byten och uppköp för att erhålla bättre likviditet och transparens Genom att skapa lån med stora utestående volymer förbättras likviditeten och därmed prisbilden i dessa lån. En likvid andrahandsmarknad och transparent prisbild minskar eventuella likviditetsriskpremier, vilket ger lägre lånekostnad för staten. Kostnaden för att skapa stora lån uppstår genom transaktionskostnader då äldre lån byts mot nya, till följd av skillnaden mellan köp- och säljräntan. Dessa transaktionskostnader kan för den nominella obligationsmarknaden uppskattas till för de byten som sammanlagt omfattade . Kostnaden skall sättas i relation till vinsten av en mer likvid marknad. Räknat över de senaste årens årliga obligationsemissionsvolymer, , så motsvarar en räntepunkts lägre lånekostnad ca i minskade räntekostnader. Indikationer från andra marknader, exempelvis den amerikanska statspappersmarknaden, visar att skillnad mellan likvida och mindre likvida lån kan uppgå till 10-15 räntepunkter. Således kan kostnaden för försämrad likviditet antas överskrida de transaktionskostnader som följer av bytestransaktioner i syfte att skapa större lån. För den reala obligationsmarknaden tillåter den osäkra prisbilden ingen kvantifiering av transaktionskostnaderna i samband med byten. Byten och uppköp som syftar till att minska refinansieringsrisken Benchmarklån med mindre än återstående löptid byts normalt in mot durationsneutrala paket av statsskuldväxlar. Bytena tjänar två syften: för det första minskas refinansieringsrisken då förfall av stora obligationslån sprids ut på flera statsskuldväxellån (vilket inte kan betecknas som marknadsvård utan snarare motiveras av riskhänsyn); för det andra får placerare möjlighet att byta korta obligationslån som riskerar att få försämrad likviditet mot likvidare statsskuldväxlar. Därmed gynnas även likviditeten i statsskuldväxelmarknaden. Transaktionskostnaderna för dessa byten är noll då återköpsräntan på obligationslånet sätts utifrån ett vägt genomsnitt av de emitterade statsskuldväxlarna. On tap-byten på realobligationsmarknaden för att underlätta andrahands-marknaden On tap-byten som återförsäljarna i realobligationer erbjuds att göra med kontoret ökar återförsäljarnas möjligheter att bedriva handel på andrahandsmarknaden. Därmed kan likviditeten förbättras. Emellertid finns risk att kontoret övertar den funktion som naturligen ligger på mellanhänder och andra aktörer på andrahandsmarknaden. De volymer som kontoret genomför måste därför sättas i relation till den samlade aktiviteten på realobligationsmarknaden. Då kontoret erhåller transaktionskompensation, i form av skillnad mellan köp- och säljränta, bör någon direkt kostnad ej finnas. Dock kan det i efterhand visa sig att kostnad uppstår om prisrelationen mellan två utbytta lån blir ofördelaktig. Men eftersom bytesverksamheten är relativt begränsad i relation till den utestående stocken, blir eventuella vinster eller förluster till följd av on tap byten små i relation till de totala kostnaderna för realobligationsupplåningen. Repoverksamhet för att förbättra marknadens funktionssätt Utöver de statspapper repar ut vid lånebehov tillhandahåller kontoret även marknadsvårdande repofaciliteter i andrahandsmarknaden. Syftet är att upprätthålla god likviditet i statspappersmarknaden. Även i detta fall är det viktigt att kontoret inte blir en alltför dominerande aktör, eftersom det skulle kunna hämma utvecklingen av repomarknaden i övrigt. Kontorets samlade repoverksamhet, dvs. löpande kortfristig finansiering och marknadsvårdande transaktioner, uppgår emellertid endast till av omsättningen på repomarknaden. I nyemitterade statspapper där den utestående stocken är liten garanteras en total utestående volym. Denna facilitet syftar till att underlätta handeln i de nyemitterade lånen med små utestående volymer. Utan denna facilitet finns risk för inlåsningseffekter i det fall en stor del av den utestående volymen ligger hos ett fåtal placerare. Dessa repor sker 15 baspunkter under reporänta och innebär därmed en liten besparing för kontoret. För realobligationer erbjuds i garanterad repovolym till var och en av kontorets återförsäljare. Repofaciliteten används regelbundet och underlättar handel eftersom återförsäljare då kan sälja obligationer som inte finns i deras obligationsinnehav. Även dessa repor sker 15 baspunkter under reporänta och innebär därmed en liten besparing för kontoret.