prop · GN0360 · 2000-01-01 00:00:00 — Uppgiften har varit att följa kommissionens arbete och lämna råd i fråga om nya förslag på området. Lägesrapport har lämnats till möte . Även om antalet möten är lika många som mattades aktiviteten av märkbart i och med kommissionens avgång. I linje med rådets önskan har dock den nya kommissionen beslutat att fortsätta arbetet i denna grupp och har annonserat en rad ämnen som skall behandlas. Bland dessa kan nämnas nya regler på finanskontrollområdet knutna till de nya programmen inom strukturfondsområdet, principer för en ny budgetförordning, uppbyggnaden av bra system för finansiell kontroll av EU-medel i kandidatländerna samt uppföljning och utvärdering. 29.2.2 Kommissionens arbete med att bekämpa bedrägerier Kommissionen har ett övergripande ansvar för att gemenskapsmedlen används korrekt och effektivt och för åtgärder som leder till ett bra skydd av gemenskapernas finansiella intressen. I detta ligger att föreslå gemensam lagstiftning, att samordna medlemsstaternas arbete, att i samarbete med medlemsstaterna utreda misstänkta fall samt främja kompetensutveckling. Det är dock medlemsstaterna som har det primära ansvaret för att vidta åtgärder mot bedrägerier med EG:s medel som administreras eller används i medlemsstaterna. föreslog kommissionen att ett nytt organ skulle inrättas i EU med ansvar för utredningar av misstänkta bedrägerier. Förslaget bereddes i rådet och kunde tack vare gott samarbete mellan de tre institutionerna rådet, och kommissionen och med inte minst som pådrivande part i förhandlingarna, avslutas . Beslutet innebar att en ny byrå för bekämpning av bedrägerier, , inrättades med ansvar för såväl kommissionens arbete för att stärka skyddet av gemenskapernas finansiella intressen som för utredningar av misstänkta interna bedrägerier inom EU:s institutioner och organ. Den nya byrån tog över den gamla UCLAF:s uppgifter och har givits en mycket oberoende ställning i förhållande till kommissionen. chef beslutar själv om att inleda utredningar och om att anta slutsatser och rekommendationer med anledning av genomförda utredningar samt anställer själv sin personal. För att säkra att arbetet bedrivs oberoende och att åtgärder vidtas med anledning av OLAF:s upptäckter inrättades dessutom en särskild övervakningskommitté, bestående av sex experter på området. Kommittén följer löpande OLAF:s arbete och kan, om den vill, rapportera till rådet och parlamentet. direktör utses av kommissionen efter ett öppet rekryteringsförfarande och efter att ha inhämtat rådets och parlamentets synpunkter. måste också godkänna kandidaterna. Efter det att ansökningstiden gick ut drog förfarandet ut . Kommissionen kunde dock besluta på sitt sista sammanträde om att utnämna tysken till direktör. Omorganisationen har i kombination med kommissionens avgång lett till att en hel del av kommissionens utvecklingsarbete försenats eller ställts in . Till exempel har inte den rådgivande arbetsgruppen med experter från medlemsstaterna sammankallats . Kommissionens rapport om bekämpning av bedrägerier när det gäller 1998 presenterades inte . beslutade i att en uppföljning av bedrägeri- bekämpningen i sin helhet skulle ske vid dess möte i . Inte heller det kunde genomföras då kommissionen inte kunnat överlämna underlag för en sådan översyn till rådet. uppmanade kommissionen att presentera en analys för rådet senast . 29.2.3 Revisionsrättens iakttagelser Revisionsrätten presenterade sin årsrapport när det gäller kommissionens genomförande av EU:s budget för . Detta var den första årsrapport som den svenske ordföranden i revisionsrätten, , lagt fram sedan sitt tillträde som ordförande . I årsrapporten ingår även den så kallade revisionsförklaringen där revisionsrätten bedömer om redovisningen är riktig och om de underliggande transaktionerna är lagliga och korrekta. har revisionsrätten brutit ned iakttagelserna i revisionsförklaringen om omfattningen på substantiella och formella fel på respektive utgiftsområde. Revisionsrätten har dessutom presenterat fyra specialrapporter. Revisionsrättens iakttagelser återspeglar i flera fall föregående års rapporter. Rätten konstaterar att kommissionen måste stärka den finansiella styrningen och kontrollen betydligt för samtliga utgifts- områden inom budgeten, även om förbättringar kunnat iakttas inom jordbruksområdet och att förutsättningarna för en bättre kontroll inom strukturfondsområdet förbättras med de nya regelverken som beslutats för den programperiod som börjar . Rätten konstaterar också att kommissionens slutliga ansvar för att budgeten genomförs korrekt och riktigt inte undandrar medlemsstaterna ansvar för att jordbruks- och strukturfondsbidragen administreras och kontrolleras på ett bra sätt. Revisionsrättens kritik visar att det återstår en del att göra. Rätten pekar också på det generella behovet av en moderniserad förvaltning inom kommissionen. Den bör präglas av tydliga mål och uppföljning av resultaten mot dessa mål samt tydligt ansvar. Beredningen av årsrapporten och revisionsförklaringen inleds i rådet för att ligga till grund för rekommendation till om huruvida kommissionen borde beviljas ansvarsfrihet . 29.2.4 Beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen 1999 präglades av konsekvenserna av att parlamentet inte beviljade kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budget. Kommissionen godkände den utlysta misstroendeförklaringen mot kommissionen men fick acceptera en rad krav från parlamentets sida, bl.a. att en oberoende expertgrupp tillsattes för att utreda hur kommissionen hanterat oegentligheter och andra brister i sin förvaltning. Expertgruppens första rapport presenterades (som rådet, på basis av innehållet i revisionsrättens rapporter, beslutade att rekommendera kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten ). Kommissionen beslutade omgående att avgå med anledning av innehållet i rapporten. Då ansvarsfrihetsbeslutet blivit hängande i luften beslutade parlamentet att besluta om att godkänna räkenskaperna men att låta beslutet att ej ge ansvarsfrihet för året anses som slutligt beslut. Rådet beslutade , på basis av innehållet i revisionsrättens rapporter (vilket är det enda rådet kan beakta i ansvarsfrihetsprövningen till skillnad från parlamentet som också kan inkludera andra överväganden i sitt beslut), att rekommendera parlamentet att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budget. beslutade dock att skjuta upp beslutet i avvaktan på den nya kommissionens tillträde . En förutsättning för att ansvarsfrihet skulle beviljas var enligt beslutet att den nya kommissionen förband sig att genomföra långtgående reformer i den egna förvaltningen. Här nämndes särskilt personalpolitik och uppförandekoder, kontor för tekniskt bistånd, informationsgivning till parlamentet och utvärdering av budgetkontrollen och beviljande av ansvarsfrihet kopplat till medel som administreras av kommissionen och medlemsstaterna tillsammans. Parlamentet hade ännu inte beslutat i ärendet. DEL 3 DEN EUROPEISKA UNIONENS FÖRBINDELSER MED OMVÄRLDE 30 Utrikes- och säkerhetspolitik Samarbetet på det utrikes- och säkerhetspolitiska området, GUSP, utgör EU:s s.k. andra pelare och är mellanstatligt till sin karaktär. I princip fattas samtliga beslut med enhällighet. Utrikesministrarna möts månatligen för att bl.a. diskutera utrikespolitiska frågor. Inför varje möte i Allmänna rådet informeras utrikesutskottet om de GUSP-relaterade frågorna på dagordningen. Sedvanligt samråd sker med . På tjänstemannanivå förbereds frågorna inom EU:s politiska kommitté samt därunder inom ca 25 olika GUSP-arbetsgrupper. Inom GUSP finns i första hand följande instrument till förfogande: gemensamma uttalanden, gemensamma ståndpunkter, gemensamma åtgärder och, som en följd av Amsterdamfördraget, gemensamma strategier. En förteckning över hur dessa instrument använts det gångna året finns i bilaga 8. har medlemsstaterna gjort 129 gemensamma uttalanden i olika frågor. De flesta som en följd av en specifik händelse, som t.ex. president död, men även några i syfte att tydliggöra unionens inställning i vissa sakfrågor, t.ex. reaktioner på utvecklingen i f.d. . Gemensamma ståndpunkter har antagits på grundval av artikel 15 (f.d. artikel J 5) i unionsfördraget, som anger unionens inställning till en särskild fråga av geografisk eller tematisk karaktär, om bl.a. sanktionerna mot f.d. , sanktioner mot i ljuset av dåvarande situation i , om fortsatta sanktioner mot , och om en stabilitetspakt för sydöstra . Gemensamma åtgärder på grundval av artikel 14 (f.d. artikel J 4) i fördraget beslutas i specifika situationer där operativa insatser från unionens sida anses nödvändiga. De finansiella medel som behövs tas som regel från ett särskilt anslag i EU:s budget (). har EU på detta sätt beslutat att bl.a. lämna stöd till den höge representantens organ för genomförande av fredsavtalet i Bosnien och , fortsatt stöd till de särskilda sändebuden för f.d. , för fredsprocessen i och för området kring de afrikanska . har fattat beslut om två gemensamma strategier . Vid mötet i kom man överens om strategin för och beslut om en första åtgärd, om nedrustning, under denna strategi har fattats. Vid toppmötet i kom man överens om strategin för och genomförandet av denna kommer att inledas . Vid mötet i fattade man även beslut om att genomföra strategier för och . Arbetet med dessa har ännu inte avslutats. I och med att Amsterdamfördraget trädde i kraft så har posten som den höge representanten för GUSP inrättats. utnämndes till hög representant (och generalsekreterare för rådet) i samband med i . Den höge representanten skall biträda ordförandelandet och rådet och medverka vid utformning, förberedelser och genomförande av beslut samt, när det är lämpligt, på rådets vägnar och på ordförandelandets begäran, företräda unionen utåt. Som en ytterligare följd av Amsterdamfördraget har man i rådets generalsekretariat inrättat en gemensam enhet för politisk planering och tidig förvarning (analysenhet) inom GUSP under ledning av höge representanten. Syftet med dess förvarningsfunktion är att ge EU möjligheter att på ett tidigt stadium sätta in konfliktförebyggande åtgärder. Målsättningen är vidare att analysenheten skall föra in ett gemenskapsperspektiv i EU:s utrikes- och säkerhetspolitik, såväl på lång sikt som inför och under konkreta kriser. Diskussioner om utvecklingen av en europeisk säkerhets- och försvarspolitik har förts på grundval av beslutet vid i . Vid Europeiska rådets möte i 10 antogs två rapporter om förstärkning av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken och EU:s icke-militära krishantering. 30.1 Säkerhetspolitik EU är aktivt inom säkerhetspolitiken på en lång rad områden. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken omfattar dels samarbete i förhållande till tredje land, dels samordning inom internationella organisationer såsom FN och . Ett exempel på det senare har varit EU:s aktiva roll i framtagandet av Europeiska säkerhetsstadgan som antogs vid i . EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik har utvecklats snabbt. En anledning till detta är att det nya unionsfördraget gör krishantering till en medlemskapsuppgift, och därmed öppnar vägen för gemensamma initiativ på området. En annan orsak är att den fortsatta utvecklingen på har understrukit EU:s behov av att stärka sin förmåga att hantera kriser. i slog följaktligen fast att EU skall kunna agera självständigt inom hela bredden av konfliktförebyggande och krishanterande uppgifter, och för detta måste ha uppbackning av trovärdiga militära styrkor samt instrument för att fatta beslut om att använda dem, och en beredskap att göra så. Mötet beslutade också att EU bör bygga ut och bättre koordinera unionens och medlemsstaternas icke- militära krishanteringsinstrument. För att göra detta möjligt beslöt man att i EU integrera relevanta funktioner från EU:s militära samarbets- organisation (), samt att låta VEU upphöra som organisation. Den bortre tidsgränsen för de nödvändiga besluten sattes till slutet av 2000. Riktlinjerna ledde emellertid till att man redan vid i tog beslut som innebar att medlemsstaterna på institutionssidan, , skall inrätta interimistiska politiska och militära organ som skall övergå i en ständig kommitté för utrikes- och säkerhetspolitik, en militär kommitté och en militär stab. Vad gäller den militära kapacitetssidan har medlemsstaterna satt som mål att tillsammans kunna sätta in en styrka om upp till 60 000 man och under . antog även en aktionsplan för stärkandet av de nationella och gemensamma icke-militära krishanteringsinstrumenten, för vilka konkreta mål skall sättas upp i syfte att skapa en snabbinsatskapacitet. Som ett led i processen för att stärka EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik skall ett system för samråd, samarbete och insyn utvecklas mellan EU och Nato, liksom lämpliga strukturer som gör det möjligt för Natomedlemmar utanför EU, liksom andra intresserade, att deltaga i krishanteringsoperationer ledda av EU. Regeringen har löpande samrått och informerat om sina ståndpunkter. Av särskild betydelse har varit bl.a. att fastslå att processen endast rör krishantering och inte gemensamt försvar, att framhålla FN:s roll, samt vikten av en integrerad civil och militär ansats i krishantering. har verkat för att utveckla en kultur av konfliktförebyggande inom EU. Samarbetet mellan EU och VEU har bland annat inneburit att den internationella polisiära insatsen i (Multinational Advisory Element, MAPE) har fortsatt och utvidgats, med svensk medverkan. På EU:s uppdrag har VEU också inlett en mission för rådgivning och utbildning för minröjning i (Western European Union Demining Assistance Mission, WEUDAM). har lednings- ansvaret för denna operation som syftar till att utöka nationella kapacitet att röja minor. Insatsen har visat sig vara viktig för att öka rörelsefriheten och säkerheten för återvändande flyktingar. EU har lämnat betydande stöd till fredsfrämjande insatser, framför allt till , , samt . EU samarbetar i dessa frågor nära med FN och andra internationella organisationer såsom , Nato, VEU samt , vilket har en ömsesidigt förstärkande effekt. Utvecklingen på har fortsatt att kräva stort säkerhetspolitiskt engagemang från EU:s sida. EU har bl.a., såsom en av de största bidragsgivarna, aktivt stött fredsprocessen i Bosnien- , framför allt genom återuppbyggnadsinsatser. EU:s egen övervakningsinsats i (ECMM) har också verksamt bidragit till fredsprocesserna i Bosnien, och Kosovo, samt har även utökat sin verksamhet till att omfatta stationär närvaro i . ECMM-grupper tjänstgör även i och . EU:s största insats på har emellertid gällt Kosovo i och med att flera medlemsstater har givit stora finansiella och personella bidrag till såväl Natos militära insats (KFOR) som FN:s civila administration (). Inom har EU särskilt ansvar för den s.k. fjärde pelaren inriktad på återuppbyggnad. EU har antagit sina två första gemensamma strategier, för respektive . De gemensamma strategierna är ett instrument som tillkommit med det nya unionsfördraget (Amsterdamfördraget) och som syftar till att konsolidera EU:s politik gentemot ett särskilt område. I och fall kommer de gemensamma strategierna bl.a. att kunna utgöra bas för en utvecklad säkerhetspolitisk dialog med EU, liksom samarbete i fråga om bl.a. krishantering. Utvidgningsprocessen inom EU har stor säkerhetspolitisk betydelse eftersom kandidatländerna ställs inför krav på att kunna uppvisa institutionell stabilitet som garanterar demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter och respekt och skydd för minoriteter. har bidragit med ett helt nytt integrerande, och därmed säkerhetspolitiskt viktigt, instrument i form av för sydöstra . Pakten tillkom som ett led i EU:s fredsansträngningar på och fungerar som ett forum för samordning och belysning av regionala aktiviteter som bidrar till välstånd, säkerhet och integration. kabinettssekreterare innehar ordförandeskapet för det särskilda s.k. arbetsbord som ansvarar för säkerhetsfrågor inom pakten. 30.2 Mänskliga rättigheter De mänskliga rättigheterna intar en alltmer framträdande plats inom EU. Det bekräftades i Amsterdamfördraget som trädde i kraft . Enligt unionsfördragets nya lydelse bygger EU på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Respekt för de mänskliga rättigheterna återfinns även bland målen för EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Som uppföljning till EU:s deklaration om mänskliga rättigheter från av publicerades den första årliga rapporten om EU:s verksamhet för mänskliga rättigheter. EU arrangerade ett forum för diskussion om mänskliga rättigheter där företrädare från EU:s medlemsstater, frivilliga organisationer och den akademiska världen deltog. beslutade i att en stadga för grundläggande rättigheter i EU skall utarbetas. Ett särskilt organ bestående av representanter för medlemsstaternas regeringar och parlament samt tillsattes i syfte att utarbeta ett förslag till stadga. EU arbetade för målet att nå respekt för de mänskliga rättigheterna genom att ta upp dessa frågor i bilaterala relationer med tredje land liksom inom ramen för FN och andra multilaterala organ, särskilt inom . Mänskliga rättigheter spelar också en framträdande roll i stabilitetspakten för sydöstra som lanserades på EU:s initiativ . I bilaterala relationer med tredje land kom frågor om mänskliga rättigheter till uttryck genom s.k. grundläggande klausuler i avtal, genom démarcher (skriftligt eller muntligt påpekande till en annan stats regering, innehåller ofta en uppmaning att vidta en viss åtgärd) och offentliga avsiktsförklaringar. I enlighet med de antagna riktlinjerna för arbete mot dödsstraffet tog EU upp frågan i bilaterala kontakter med bl.a. , , , , , , , , och . EU utfärdade även en rad démarcher i individuella fall där man uppmanade regeringar att inte verkställa dödsdomar. Frågan om dödsstraffets successiva begränsning, exempelvis genom införande av moratorier (tillfälliga stopp) togs upp av EU i bilaterala samtal med en rad stater och inom internationella organ. EU är en aktiv aktör inom FN:s olika organ för mänskliga rättigheter. års session av FN:s kommission för mänskliga rättigheter lade EU fram resolutionsförslag angående situationen i , /, , och samt deltog aktivt i utarbetandet av ordförandeuttalanden om och . EU var även förslagsställare till resolutionerna om dödsstraffet och barnens rättigheter. EU höll ett längre anförande om situationen i olika länder samt anföranden kring olika tematiska ämnen. På motsvarande sätt upprätthöll EU en hög profil vid behandlingen av resolutionsförslag under kring frågor om de mänskliga rättigheterna. EU lade fram ett resolutionsförslag om begränsning av dödsstraffets tillämpning. Förslaget fick dock dras tillbaka sedan ett antal ändringsförslag hade lagts fram som skulle ha medfört att syftet med resolutionen skulle gått förlorat. 30.3 Nedrustning skedde ett nära samarbete inom EU i frågor som rörde nedrustning. I FN:s generalförsamlings första utskott, det utskott där nedrustningsfrågor behandlas, antogs 51 resolutioner och beslut. Vid 14 av de 22 resolutioner eller beslut som hänvisades till omröstning röstade EU:s medlemsstater med gemensam hållning. Två av de resolutioner som skilde EU åt är värda att uppmärksamma särskilt. Den ena resolutionen som handlade om en ny dagordning för kärnvapennedrustning hade för andra året i följd lagts fram av den s.k. koalitionen för en ny dagordning (NAC), i vilken och ingår. Beträffande denna resolution röstade tre EU länder för (, och ), två länder mot (och ), medan övriga avstod. Den andra resolutionen avsåg (avtalet om begränsat missilförsvar mot missilangrepp) och hade lagts fram av , och med anledning av nationella missilförsvar. Två medlemsstater och röstade för medan övriga medlemsstater avstod I omröstningen. Nära EU-samråd skedde inom ramen för FN:s ned- (). På nedrustningskonferensen i (CD) uttalade sig EU gemensamt till stöd för omedelbara förhandlingar om ett förbud mot produktion av klyvbart material för vapenbruk (FMCT). Biologiska och kemiska vapen antog rådet en gemensam ståndpunkt om förhandlingarna om ett rättsligt bindande protokoll för att stärka efterlevnaden av B-vapenkonvention. Enligt den gemensamma ståndpunkten skall EU-medlemsstaterna bl.a. verka för att protokollet kan antas av en specialkonferens . Vidare skall medlemsstaterna verka för att ett antal åtgärder som är väsentliga för att främja efterlevnaden av B-vapenkonventionen inkluderas i protokollet, bl.a. effektiv uppföljning av deklarationer i form av slumpvisa besök samt upprättandet av en kostnadseffektiv och oberoende internationell organisation. genomfördes EU-démarcher syftande till att uppbåda stöd för en intensifiering av förhandlingarna om protokollet. Även démarcher syftande till att främja universell anslutning till konvention mot kemiska vapen genomfördes av EU. Vid den fjärde konferensen med parterna till konventionen mot kemiska vapen hölls ett gemensamt EU-anförande. I detta anförande betonades bl.a. betydelsen av att alla fördragsslutande parter inkommer med deklarationer när det gäller kemiska industrier. Beträffande nedrustning av kemiska vapen antog rådet en gemensam åtgärd om stöd till en anläggning för förstöring av kemiska vapen i Gorny, . Lätta vapen Rådet antog en gemensam åtgärd när det gäller frågan om lätta vapen. I denna fastslås att EU skall eftersträva att få till stånd enighet i relevanta internationella organ för att genomföra vissa i åtgärden angivna principer och åtgärder för att bidra till att bekämpa destabiliserande ansamlingar och spridning av lätta vapen samt att lösa problem orsakade av dessa ansamlingar. En rådsresolution i enlighet med den gemensamma åtgärden antogs . EU har agerat aktivt i internationella organ (t.ex. FN och ) i den gemensamma åtgärdens anda. Härvidlag kan nämnas det betydande gemensammma arbete som EU utfört genom démarcher i ett stort antal länder , vid vilka man förklarat innebörden av den gemen- samma åtgärden och bett om stöd för dess målsättningar. Vidare har ett gemensamt uttalande när det gäller lätta vapen antagits av EU och . Ett gemensamt uttalande och en aktionsplan antogs av EU och . 30.4 Icke-spridning anordnades i en konferens för att påskynda ikraftträdandet av Fördraget om fullständigt förbud mot kärn- sprängningar (CTBT). Inför denna konferens antog EU-medlemsstaterna en gemensam ståndpunkt genom vilken medlemsstaterna förbinder sig att bidra till att provstoppsavtalet kan träda i kraft som ett viktigt led i främjandet av ickespridning och nedrustning av kärnvapen. Inför genomförde EU också démarcher i flera av de 44 länder vars anslutning krävs för provstoppsavtalets ikraftträdande, och uppmanade dessa att ansluta sig till avtalet samt att delta i . Efter beskedet om amerikanska kongressens beslut att inte godkänna provstoppsavtalet beklagade utrikesministrar detta i ett gemensamt uttalande under toppmötet i . EU-démarcher utfördes även i 20 länder med omfattande kärntekniska program som ännu inte hade godkänt tilläggsprotokollet till FN:s atomenergiorgans () avtal om kontroll och inspektion. Tilläggs- protokollet ger inspektörer ökade möjligheter att upptäcka hemliga kärnvapenprogram i strid med ickespridningsavtalet för kärnvapen (NPT). EU uppmanade därvid dessa länder att sluta avtal om och ratificera tilläggsprotokollet och att ge ärendet hög prioritet inom ramen för sin ickespridningspolitik. Omfattande EU-samordning ägde rum under då ett antal viktiga administrativa och politiska beslut kunde fattas. Bland annat löstes, inte minst tack vare EU:s flexibla hållning, den mångåriga tvisten om deltagande i regionala grupper och regler för utvidgning av . EU gjorde också ett gemensamt uttalande vid mötet i den förberedande kommissionen till , vilken ägde rum .