prop · GN0347 · 2000-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1999/2000:47 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslås en begränsning av brottsoffers skyldighet att ersätta en skadeståndsskyldigs rättegångskostnader. Förslaget innebär att ett brottsoffer som har tillerkänts ersättning för lidande enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) (kränknings- ersättning) inte skall behöva betala den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader även om brottsoffret har förlorat processen. Undantag föreslås gälla om det finns särskilda skäl mot en begränsning av kostnadsansvaret. Begränsningen föreslås också gälla när ett brottsoffer har tillerkänts skadestånd på grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt, om det finns särskilda skäl för en begränsning. Ändringarna föreslås träda i kraft . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 3 2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 4 3 Ärendet och dess beredning 5 4 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader gällande ordning 6 5 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader bör inskränkas i vissa fall 8 6 Utformningen av en ny kostnadsregel 12 7 Ekonomiska konsekvenser 21 8 Författningskommentar 22 Bilaga 1 Promemorians lagförslag 24 Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över promemorian Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader (Ju 1998/3690) 25 Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 26 Bilaga 4 Lagrådets yttrande 27 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 29 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). 2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs att det i skadeståndslagen (1972:207) skall införas en ny paragraf, 6 kap. 5 §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för lidande enligt 1 kap. 3 § skall inte förpliktas att ersätta den skade- ståndsskyldiges rättegångskostna- der i ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om särskilda skäl föranleder annat. Om det finns särskilda skäl gäller vad som sägs i första stycket första meningen också en skade- lidande som enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 har tillerkänts skadestånd på grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt till följd av skadan. Undantag från vad som sägs i första och andra styckena får göras i fråga om sådana kostnader som den skadelidande har orsakat genom att uppträda på ett sätt som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § . Denna lag träder i kraft . Den nya bestämmelsen skall dock endast tillämpas i de fall yrkandet om skadestånd har framställts efter ikraftträdandet. 3 Ärendet och dess beredning Ett par fall där brottsoffret har förpliktats att ersätta gärningsmannens rättegångskostnad har rönt stor uppmärksamhet (se Nytt Juridiskt Arkiv [NJA] 1997 s. 767 och 1999 s. 441; fallen redovisas dock inte när det gäller rättegångskostnadsfrågan). I betänkande Brottsoffer - Vad har gjorts? Vad bör göras? (1998:40) framhålls att frågan om rättegångskostnadernas fördelning i tvistemål om skadestånd borde studeras men att detta inte kunnat ske inom ramen för utredningens uppdrag. Inom har utarbetats en promemoria med förslag till en ny bestämmelse i skadeståndslagen som innebär att ett offer för brott som tillerkänns ersättning för kränkning genom brott inte skall behöva betala gärningsmannens rättegångskostnader. Även i de fall där ett offer för brott har tillerkänts ersättning för sveda och värk, lyte eller stadigvarande men eller olägenheter i övrigt föreslår promemorian att rätten skall kunna bestämma att kostnaderna skall kvittas, om det finns särskilda skäl för det. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i (dnr 1998/3690). Inom pågår också en översyn av skadeståndslagens materiella bestämmelser om ersättning för ideell skada, dvs. för skador som inte är av ekonomisk natur. Avsikten är att en lagrådsremiss skall avlämnas . Det kunde i och för sig vara lämpligt att behandla också frågan om brottsoffers ansvar för rättegångs- kostnader i det sammanhanget. Det är enligt regeringens bedömning dock angeläget att behandlingen av rättegångskostnadsfrågan inte dröjer, varför vi nu tar upp den särskilt. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över det lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet har föreslagit vissa justeringar och tillägg. Regeringen har i huvudsak följt förslagen. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 5 och 6 samt i författningskommentaren. 4 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader gällande ordning Promemorian redovisar gällande lagstiftning och praxis om rättegångskostnaders fördelning i mål där skadestånd på grund av brott prövas. Oavsett om handläggningen sker enligt tvistemåls- eller brottmåls- reglerna gäller bestämmelserna i 18 kap. (RB). När det är fråga om handläggning enligt reglerna för brottmål gäller enligt 31 kap. 11 § tredje stycket RB dock den viktiga begränsningen att det ansvar för rättegångskostnad som målsäganden kan åläggas är begränsat till den särskilda kostnad som orsakats av det enskilda anspråket. Enligt huvudregeln i 18 kap. 1 § RB skall den som vinner bifall till sin talan få sina kostnader för rättegången ersatta av motparten. Av bestäm- melsen följer att ett brottsoffer, om han eller hon i stället helt och hållet förlorar, får betala motpartens rättegångskostnader. Det gäller oavsett om avgörandet grundas på att motparten inte anses ha begått brottet eller på att någon skada inte anses ha uppstått. I 18 kap. 3 och 6 §§ RB finns bestämmelser om ansvar för rätte- gångskostnader vid försumlig processföring. För sådana fall där talan endast delvis får framgång gäller 18 kap. 4 § RB, som ger domstolen en betydande frihet, t.ex. att låta vardera parten svara för sina egna kostnader eller att ge endera parten en jämkad ersättning. Högsta domstolens (HD) praxis på denna punkt innebär i sina huvuddrag att rättegångskostnaderna skall kvittas om ett yrkande vinner framgång endast till hälften, att en målsägande skall tillerkännas ersätt- ning för halva sin kostnad om han eller hon vinner framgång i fråga om tre fjärdedelar av det omtvistade beloppet och så vidare. I mål om ersättning för kränkning ges dock en målsägande ett viktigt skydd i kostnadshänseende vid tillämpningen av 18 kap. 4 § RB. HD har i två refererade avgöranden (NJA 1988 s. 532 och 1997 s. 723) slagit fast att målsäganden får sina kostnader ersatta och inte behöver betala motparten dennes kostnader även om skadeståndsyrkandet bifalls endast till en mindre del. I det senare fallet som i HD enbart gällde prövning av kränkningsersättningens storlek åberopades målets karaktär till stöd för denna lösning. När det gäller skadestånd för annat än kränkning har inte samma principer tillämpats. I stället får målsäganden oftast betala motparten dennes kostnader eller en del av dessa, om han eller hon vinner mindre än hälften av det som är tvistigt och regeln i 31 kap. 11 § tredje stycket RB om ansvarsbegränsning inte är tillämplig. Den som får hela sitt enskilda anspråk ogillat måste ersätta sin motpart dennes rättegångskostnader oavsett om anspråket avser ersättning för kränkning eller något annat. Det som har sagts nu gäller även kostnaderna i en högre instans efter ett överklagande. Så länge åtalet och det enskilda anspråket hålls samman eller brottsoffret vinner åtminstone en delframgång löper alltså han eller hon ingen större kostnadsrisk. Emellertid kan det vara så att ett brotts- offer överklagar en underrättsdom och begär ett högre skadestånd än det som underrätten har beslutat, utan att vinna någon framgång med överklagandet. I ett sådant fall måste brottsoffret, om inte regeln i 31 kap. 11 § RB om ansvarsbegränsning är tillämplig, ersätta motparten dennes kostnader i den högre domstolen, oavsett om skadeståndet avser ersättning för kränkning eller något annat. Vid skadestånd för annat än kränkning kan målsäganden drabbas av ett kostnadsansvar redan om hans eller hennes överklagande ogillas till mer än hälften. Det kan också vara så att brottsoffrets motpart överklagar och får helt bifall till sina yrkanden i högre instans. Även i ett sådant fall måste brottsoffret, om inte regeln i 31 kap. 11 § RB är tillämplig, ersätta mot- parten dennes rättegångskostnad i den högre domstolen oavsett om skadeståndet avser kränkningsersättning eller något annat. Vid skadestånd för annat än kränkning kan brottsoffret också bli ansvarigt för rättegångskostnader om den tilltalades överklagande bifalls till mer än hälften, t.ex. genom att en yrkad sänkning av skadeståndet får visst, men inte fullt, bifall. Utgången i högre instans kan också bli bestämmande för rättegångs- kostnadernas fördelning i lägre instans (se 18 kap. 15 § RB). Detta förut- sätter att en dom överklagas både i sak och när det gäller rättegångs- kostnaderna. Kostnadsfrågan skall då bedömas som om målet redan i den lägre instansen fått den utgång som den fick enligt domen i den högre instansen. Den som är tappande part i högre instans kan alltså på grund av denna utgång slutligen komma att förpliktas ersätta kostnader i lägre instans. 5 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader bör inskränkas i vissa fall Regeringens bedömning: Med hänsyn till att rättsordningen bör upprätthålla ett rimligt mått av skydd för och stöd till dem som drabbas av brott bör brottsoffers ansvar för rättegångskostnader inskränkas i vissa fall. I promemorian görs bedömningen att det finns ett behov av att inskränka brottsoffers ansvar för rättegångskostnader i vissa fall. Remissinstanserna delar genomgående bedömningen att det finns behov av en ändring av rättegångskostnadsreglerna i vissa mål om skadestånd. Skälen för regeringens bedömning: Den som har utsatts för ett brott och som vill begära skadestånd ges ett omfattande rättsskydd av samhället. I allmänhet kan ett brottsoffer som målsägande föra fram sitt anspråk i samma rättegång som ansvarsfrågan handläggs, vilket i sig gör förfarandet enkelt och billigt för parterna. Åklagarens skyldighet enligt 22 kap. 2 § RB att föra målsägandens talan om enskilt anspråk innebär att talan i de flesta fall kan föras utan några kostnader för målsäganden. En målsägande har dessutom ofta rätt att få ett målsägandebiträde som bl.a. bistår med att föra skadeståndstalan. Biträdet är kostnadsfritt för måls- äganden. Om frågan om skadestånd avskiljs från brottmålet för att handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål kvarstår måls- ägandebiträdets uppdrag. Det gör det också om tingsrättens dom över- klagas endast i fråga om enskilt anspråk. När det gäller frågan om vem som skall bära ansvaret för rättegångs- kostnader intar målsäganden redan enligt gällande rätt en särskilt för- månlig ställning i en process om ett enskilt anspråk. Som framgått ovan (avsnitt 4) begränsar reglerna i 31 kap. 11 § tredje stycket RB måls- ägandens ansvar för den tilltalades kostnader till sådana som är särskilda i de fall där anspråket kan föras fram i anslutning till ett mål om allmänt åtal. Det innebär i praktiken att målsäganden inte ens i det fallet att det enskilda anspråket helt ogillas brukar drabbas av något kostnadsansvar. I mål om ersättning för kränkning ges en målsägande också ett viktigt skydd i kostnadshänseende genom den tillämpning av 18 kap. 4 § RB som slagits fast av HD (se avsnitt 4). Även om skadeståndsyrkandet bifalls endast till en mindre del får målsäganden enligt denna praxis sina kostnader ersatta och behöver inte betala motparten dennes kostnader, oavsett i vilken ordning anspråket handläggs. I det senare fallet har, som nämnts, målets karaktär åberopats till stöd för den lösningen. När det gäller skadestånd för annat än kränkning har dock inte samma principer tillämpats. Målsäganden får i stället oftast betala motparten dennes kostnader eller en del av dessa, om han eller hon vinner mindre än hälften av det som är tvistigt och regeln i 31 kap. 11 § tredje stycket RB om ansvarsbegränsning inte är tillämplig. Brottsoffret löper således ingen större kostnadsrisk så länge åtalet och det enskilda anspråket hålls samman eller brottsoffret vinner åtminstone en delframgång. Om ett brottsoffer överklagar en underrättsdom och begär ett högre skadestånd än det som underrätten har beslutat, utan att vinna någon framgång med överklagandet och målet i den högre domstolen enbart gäller skadeståndsfrågan får dock brottsoffret ersätta motparten dennes kostnader i den högre domstolen, oavsett om skadeståndet avser ersättning för kränkning eller något annat. Vid skadestånd för annat än kränkning kan brottsoffret drabbas av ett kostnadsansvar redan om hans eller hennes överklagande ogillas till mer än hälften. Brottsoffret måste också ersätta motparten dennes rättegångskostnad om motparten överklagar och får helt bifall till sina yrkanden i högre instans, förutsatt att inte regeln i 31 kap. 11 § RB är tillämplig i den högre domstolen. Detta gäller oavsett om skadeståndet avser kränknings- ersättning eller något annat. Vid skadestånd för annat än kränkning kan brottsoffret också bli ansvarig för rättegångskostnader om den tilltalades överklagande bifalls till mer än hälften, t.ex. genom att en yrkad sänkning av skadeståndet får visst, men inte fullt, bifall. Utformningen av regelsystemet för rättegångskostnader innebär alltså att en person som har utsatts för brott i vissa fall kan komma att bli skyl- dig att betala ersättning för rättegångskostnader till den som är skade- ståndsskyldig på grund av brottet. Som framgått i det föregående gäller detta särskilt i de fall där en skadeståndstalan förs i brottmålet och enbart skadeståndsfrågan överklagas, medan ansvarsfrågan stannar i under- instansen. Vid talan om ersättning för kränkning uppstår dock inget kost- nadsansvar så länge brottsoffrets motpart inte får helt bifall till sitt överklagande. I andra fall kan det emellertid bli så att ett brottsoffer som i slutfasen tillerkänns skadestånd måste ersätta motparten för dennes kostnader i högre domstol. Detta förhållande rimmar mindre väl med den ställning och det stöd som ett brottsoffer i övrigt garanteras under rättegången. Ur brottsoffrets perspektiv torde det också ofta framstå som mer eller mindre slumpartat att detta blir utgången av rättegången; att endast skadeståndsfrågan och inte ansvarsfrågan blir föremål för prövning i högre rätt eller avskiljs för handläggning enligt tvistemålsreglerna är ju något som brottsoffret i vissa fall inte alls råder över och i varje fall kan ha svårt att överblicka. Av central betydelse i sammanhanget är att brottsoffret kan uppfatta betal-ningsskyldigheten gentemot en gärningsman som en ytterligare kränk-ning, utöver själva brottet. Detta är en konsekvens som i möjligaste mån bör undvikas. HD:s praxis enligt 18 kap. 4 § RB vid prövning av kränk- ningsersättning ger stöd för att det i de fall det nu är fråga om finns starka skäl att inte behandla den skadeståndsskyldige och den skadelidande som i alla avseende likställda i rättegångskostnadshänseende. Skäl för ett sådant synsätt, utöver vad som redan anförts, är att frågor om skadestånd för lidande enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen i jämförelsevis hög grad är beroende av en skönsmässig bedömning samt att förutsättningar för förlikning typiskt sett saknas (jfr justitierådet Linds särskilda yttrande i NJA 1997 s. 723). Enligt regeringens mening kan en ytterligare begränsning av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader ligga väl i linje med det rätts- skydd och stöd som det straffprocessuella systemet i övrigt bistår brottsoffret med, bl.a. i fråga om möjligheterna att föra talan om skadestånd på grund av brottet. I andra vågskålen ligger visserligen att bestämmelserna om rätte- gångskostnadernas fördelning i 18 kap. RB utgår från att parterna skall behandlas lika i rättegångskostnadshänseende samt att begränsningar av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader kan uppfattas som avsteg från denna grundläggande princip om likställdhet. Den i lagrådsremissen föreslagna bestämmelsen innefattade i första stycket en obligatorisk regel om att en skadelidande som tillerkänts ersättning för kränkning inte skall förpliktas betala den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader. Lagrådet har anfört att det bör analyseras om en sådan kategorisk regel står i överensstämmelse med artikel 6 i om mänskliga rättigheter. Utmärkande för principen om rättvis rättegång som kommer till uttryck i artikeln är att parterna är likställda i processen och att den ene inte gynnas procedurmässigt på den andres bekostnad (se , Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 1998, s. 173). I ett äldre mål mot har uttalat att begreppet rättvis rättegång fick anses innebära att den ena parten i en rättegång inte placerades i ett väsentligt underläge i förhållande till motparten (mål 434/58 mot , Yb 2 s. 354). Frågan om en begränsning av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader är förenlig med principen om en rättvis rättegång bör enligt regeringens mening bedömas mot bakgrund av att den särbehandling det här är fråga om, när det gäller fördelningen av rättegångskostnader, ytterst motiveras av principen att rättsordningen bör upprätthålla ett rimligt mått av skydd för och stöd till dem som drabbas av brott. Den sistnämnda principen motiverar enligt regeringens bedömning vissa olikheter i behandlingen av skadelidande och skadeståndsskyldiga i rättegångskostnadshänseende när det är fråga om skadestånd på grund av brott. Som framgått ovan innefattar HD:s praxis vid tillämpningen av 18 kap. 4 § RB steg i denna riktning. Vidare är den reglering regeringen nu föreslår, till skillnad från lagrådsremissens förslag, inte i någon del obligatorisk. Vi återkommer till detta i avsnitt 6. Bestämmelser med denna innebörd kan enligt vår bedömning inte anses innefatta en sådan väsentlig obalans mellan parterna i mål där skadestånd på grund av brott prövas att de står i strid med principen om rätten till en rättvis rättegång. Mot bakgrund av vad som redovisats är det enligt regeringens mening motiverat med en förändring av de gällande reglerna i syfte att inskränka brottsoffers ansvar för rättegångskostnader i vissa fall. I ljuset av principen om ett rimligt mått av skydd för och stöd till brottsoffer framstår behovet vara tydligast vid sådana brott där skadestånd kan lämnas på grund av kränkning. Ersättning för kränkning kan utgå för brott som typiskt sett är integritetskränkande. Det är ofta fråga om allvarliga brott som innebär stora fysiska och psykiska påfrestningar för brottsoffret. Motsvarande bedömning gör sig gällande också i en del andra näraliggande fall. Det gäller särskilt fall där någon har åsamkats en personskada genom brott för vilken ersättning för sveda och värk, lyte, men eller olägenheter i övrigt enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen har dömts ut, men där bestämmelsen om ersättning för kränkning i 1 kap. 3 § skadeståndslagen inte är tillämplig. Så kan exempelvis vara fallet vid vissa brott som typiskt sett, eller i det enskilda fallet, inte riktas mot den personliga integriteten eller innefattar annat ofredande. Ett annat och praktiskt betydelsefullt exempel rör närstående till perso- ner som har dödats genom brott. Dessa har i vissa fall rätt till ersättning för de psykiska besvär som de har drabbats av till följd av att en närstå- ende har dödats. Enligt praxis krävs att dödandet har skett genom en uppsåtlig gärning eller genom grov oaktsamhet (NJA 1993 s. 41 I och II; 1996 s. 377 och Högsta domstolens dom i mål T 107-96). De psykiska besvär som det här är fråga om ersätts som en personskada, genom ersättning för sveda och värk. Närstående till dem som har bragts om livet genom brott har dock inte rätt till kränk- ningsersättning. Starka skäl talar för att också denna grupp av offer för brott bör omfattas av en möjlighet till inskränkning av ansvaret för motpartens rättegångskostnader. Detsamma gäller dem som direkt har åsamkats personskada med anledning av ett allvarligare brott. Vid utformningen av reglerna måste bland annat det syfte rättegångs- kostnadsreglerna fyller och de konsekvenser eventuella ändringar kan få beaktas. Dessa frågor behandlas i det följande avsnittet. 6 Utformningen av en ny kostnadsregel Regeringens förslag: Bestämmelser som begränsar brottsoffers ansvar för rättegångskostnader tas in i skadeståndslagen (1972:207). Bestäm- melserna föreslås omfatta fall där ersättning för kränkning genom brott har dömts ut och det inte finns särskilda skäl mot en begränsning av ansvaret. Vissa fall där det finns särskilda skäl för en begränsning och där ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt har dömts ut för skador som har orsakats av brott föreslås också omfattas av bestämmelserna. Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med regering- ens förslag. I promemorian föreslås dock en obligatorisk regel om begränsning av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader för de fall ett brottsoffer har tillerkänts kränkningsersättning. Remissinstanserna anför på ett antal punkter invändningar mot pro- memorians förslag. Kritiken är dock inte samstämmig. Det finns exem- pelvis röster såväl för en helt och hållet fakultativ lösning som mot det fakultativa inslag som promemorians förslag innefattar. Skälen för regeringens förslag: En begränsning av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader kan utformas på olika sätt. I promemorian argu-menteras mot en allmän möjlighet till kvittning, för en obligatorisk regel om kvittning i de fall där ersättning för kränkning för brott har dömts ut samt för en fakultativ regel om kvittning med krav på särskilda skäl för de fall där ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt dömts ut för skador som har orsakats av brott. En allmän möjlighet till kvittning bör inte införas Syftet med rättegångskostnadsregleringen är i första hand reparativt. Reglerna om ansvar för rättegångskostnader skall kompensera kostna- dernas negativa effekter och komplettera den materiella rätten på samma sätt som skadeståndsreglerna gör. Reglerna om kostnadsansvar har emellertid ytterligare ett syfte, nämligen att vara handlingsdirigerande. Kostnadsreglerna är avsedda att verka avhållande på alltför höga anspråk samt på omotiverade bestridanden och överklaganden. Allmänt sett måste därför en part som förlorar helt och hållet rörande det processen gäller vara beredd att behöva ersätta motparten dennes kostnader. Det är enligt regeringens bedömning inte möjligt eller lämpligt att mer allmänt göra undantag från denna huvudregel när det gäller enskilda anspråk på grund av brott. Detta gäller även om man skulle begränsa tillämpningsområdet för en sådan allmän regel till processen i högre instans. Skälen för detta är flera. Ett mycket tungt vägande skäl är att en undantagsregel av allmän karaktär skulle behöva ges en rent fakultativ utformning, dvs. ge domstolen en allmän möjlighet att kvitta kostnader, eller mera begränsat en allmän möjlighet att inte förplikta ett brottsoffer att ersätta en gärningsmans rättegångskostnader. har förordat en allmän skälighetsregel med den senare innebörden och anfört att praxis snabbt skulle kunna slås fast av domstolarna. Också och tingsrätter anser att bestämmelserna i sin helhet bör vara fakultativa. Erfarenheterna av sådana kostnadsregler är emellertid inte goda. De har visat att en fakultativ regel om kvittning av rättegångskostnader tenderar att bli den helt dominerande lösningen i de enskilda fallen.