prop · GN03142 · 2000-01-01 00:00:00 — eller annan part, som enligt föreskrift i lag företräder det allmänna, får föreläggas att inställa sig vid påföljd att partens utevaro inte utgör hinder för målets vidare handläggning och avgörande (14 § FPL). I vissa specialförfatt- ningar finns det bestämmelser om att part kan hämtas till förhandling (se t.ex. 35 § andra stycket LVU och 39 § tredje stycket LVM). Enskild part, som inställt sig till muntlig förhandling, får tillerkännas ersättning av allmänna medel för kostnad för resa och uppehälle, om rätten finner att han skäligen bör ersättas för sin inställelse (15 § FPL). Rätten får förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Sådant förhör hålls vid muntlig förhandling. Beträffande förhöret gäller i de flesta avseenden samma regler som vid ett förhör enligt (25 § FPL). Vittnen och sakkunniga får tillerkännas rätt till ersättning av allmänna medel för sin inställelse, även när en enskild part som inte har rättshjälp har påkallat förhöret. Parten kan dock i vissa fall förpliktas ersätta staten dess kostnad (26 § FPL). Även om det har hållits muntlig förhandling i ett mål i dess helhet gäller att domstolens avgörande skall grundas på vad handlingarna i målet innehåller och vad som i övrigt förekommit i målet (30 § FPL). En muntlig förhandling syftar alltså aldrig till att ensam åstadkomma ett fullständigt beslutsunderlag i målet. I stället är tanken att den muntliga förhandlingen skall komplettera den skriftliga handläggningen i syfte att målet skall bli utrett på lämpligaste sätt. 5.2 Förvaltningsprocessens förhållande till den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () gäller som svensk lag (SFS 1994:1219). Enligt har var och en rätt till frihet och personlig säkerhet (artikel 5:1). Ingen må berövas sin frihet utom i vissa fall som anges i konventionen och i den ordning som lagen föreskriver. Frihetsberövande får bl.a. ske då en underårig i laga ordning är berövad sin frihet för att undergå skyddsuppfostran eller för att ställas inför vederbörlig rättslig myndighet (artikel 5:1:d). Frihetsberövande får vidare bl.a. ske då någon är lagligen berövad sin frihet till förhindrande av smittsam sjukdom eller därför att han är sinnessjuk, alkoholist, missbrukar droger eller är lösdrivare (artikel 5:1:e). Var och en som berövas sin frihet genom arrestering eller på annat sätt, skall ha rätt att inför domstol begära att lagligheten av frihetsberövandet snabbt prövas och att frigivning beslutas, om åtgärden inte är laglig (artikel 5:4 i ). Enligt artikel 6:1 i gäller bl.a. att var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. De garantier som artikel 6 i ger gäller inte alla rättsliga förfaranden. Det är i princip två områden där rätt till domstolsprövning föreligger, nämligen dels tvister om civila rättigheter och skyldigheter, dels anklagelser för brott. Vid tvister om civila rättigheter och skyldigheter har slagit fast att artikel 6:1 är tillämplig under förutsättning att det föreligger en reell och seriös tvist mellan en enskild person och en annan person eller en myndighet, att tvisten gäller en rättighet som har sin grund i den nationella rätten, och att denna rättighet kan karaktäriseras som en civil rättighet (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 1997, s. 125). kräver i princip att en muntlig förhandling skall hållas när det är fråga om att ta ställning till civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelser för brott. Eftersom skriftlig handläggning av vissa typer av mål vid domstol har förekommit i stor utsträckning i många länder, har detta krav inte sällan skapat problem (, s. 165). För del har sådana problem visat sig i förvaltnings- processen i de allmänna förvaltningsdomstolarna, där skriftlig handlägg- ning är huvudregel. Som redan nämnts (avsnitt 4) har dock utvecklingen i förvaltningsdomstolarna inneburit att antalet mål som avgjorts efter muntlig förhandling har ökat. Detta torde till stor del bero på tillämpningen i av . Det finns skäl att tro att antalet muntliga förhandlingar i de allmänna förvaltningsdomstolarna ökar ytterligare, bl.a. beroende på tillämpningen av nämnda konvention. 5.3 Förekomsten av muntlig förhandling Åren 1996 1999 prövade landets länsrätter 103 386, 103 269, 99 815 respektive 91 787 mål i sak. Detta motsvarar 91, 92, av det totala antalet avgjorda mål. Antalet mål som avgjordes efter muntlig förhandling var 12 604, 13 017, 14 131 respektive 14 065. Detta motsvarar cirka 11, 12, av det totala antalet avgjorda mål. Åren 1996 1999 prövade kammarrätterna 15 035, 11 873, 12 843 respektive 13 420 mål i sak. Det totala antalet avgjorda mål (dvs. inklusive de som inte prövades i sak) uppgick de aktuella åren till 26 575, 25 289, 26 792 respektive 27 348. Antalet mål som avgjordes efter muntlig förhandling uppgick till 1 366, 1 272, 1 279 respektive 1 363 mål 1999. Detta motsvarar av det totala antalet avgjorda mål för vart och ett av de aktuella åren. Uppgifterna ovan visar att antalet mål som avgjorts efter muntlig förhandling i länsrätterna har ökat något för vart och ett av . var antalet mål som avgjorts efter muntlig förhandling något färre än året innan. För kammarrätternas del har antalet mål som avgjorts efter muntlig förhandling varit relativt . 6 i allmän förvaltningsdomstol 6.1 Försöksverksamhet med videokonferens i rättegång i allmän domstol trädde lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång i kraft. Genom lagen, som gäller , har det införts en möjlighet att på försök använda videokonferens vid handläggning av mål och ärenden i de allmänna domstolarna. Inled- ningsvis ingår fem tingsrätter och tre hovrätter i försöksverksamheten. Dessa är , , , och samt , Hovrätten över och och Hovrätten för (SFS 1999:856). Videokonferensutrustning har dessutom installerats i och Hovrätten för , trots att dessa domstolar inte är försöksdomstolar. Avsikten är att denna utrustning skall kunna utnyttjas av personer som skall delta i en förhandling genom video- konferens inför någon av försöksdomstolarna. Bestämmelserna om videokonferens i allmän domstol har utformats med utgångspunkt från nu gällande regler om användning av telefon i rättegång i allmän domstol. Enligt lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång får en part delta i ett sammanträde inför rätten enligt genom videokonferens under vissa förutsättningar (2 §). Bestämmelsen är tillämplig i både brottmål och tvistemål och omfattar alla typer av sammanträden och förhandlingar. För brottmålens del finns dock vissa begränsningar när det gäller den tilltalades möjlighet att kunna delta i en huvudförhandling genom videokonferens i tingsrätt. Den som skall kallas till ett sammanträde i ett konkursärende enligt konkurslagen (1987:672) får också delta i sammanträdet genom videokonferens om vissa förutsättningar är uppfyllda (3 § lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång). Dessa förutsätt- ningar stämmer överens med vad som är föreskrivet när det gäller möjligheten för parter i brottmål och tvistemål att delta i ett sammanträde genom videokonferens. Videokonferensteknik får även under vissa förutsättningar användas vid sammanträden enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (4 § lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång). De angivna förutsättningarna stämmer i huvudsak överens med de förutsättningar som gäller för användning av videokonferens enligt 2 och 3 §§ lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång. Under vissa förutsättningar får även bevisning tas upp genom videokonferens (5 § lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång). Detta gäller i brottmål och tvistemål enligt , i konkursärenden enligt konkurslagen samt vid handläggning av ärenden enligt lagen om domstolsärenden. Beträffande det praktiska genomförandet gäller att domstolar och andra myndigheter som har utrustning för videokonferens skall ställa utrustning och lokaler till förfogande för den som skall delta i ett domstolssammanträde genom videokonferens, om arbetets behöriga gång och förhållandena i övrigt tillåter det (2 § förordningen [1999:856] om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång). 6.2 Införande av regler om videokonferens i allmän förslag: Regler om videokonferens i allmän förvaltnings- domstol införs på försök. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker att regler om videokonferens införs på försök. ombudsmän, i , Länsrätten i och har inga invändningar mot förslaget. Länsrätten i har dock påpekat att utrymmet för videokonferens i länsrätten torde bli mycket begränsat. Sammanslutningen för Juridiska Byråer (SJB) stödjer tanken på ett införande av en möjlighet att använda videokonferens. SJB och () ifrågasätter om det föreligger behov av att införa en försöksverksamhet i förvalt- ningsdomstol innan försöket i allmän domstol har utvärderats. RSV har vidare anfört att det saknar en analys av vilka verkningar den föreslagna nyordningen kan få för de allmänna förvaltningsdomstolarnas del och anser därför att det är svårt att uttala sig om förtjänsterna med den föreslagna ordningen i förhållande till nu gällande ordning. Kammarrätten i och i har bl.a. anfört att det inte framgår var videoupptagningen skall ske och vilken utrustning som då skall användas. i har framhållit möjligheten att placera videokonferens- utrustning på myndigheter som i sin verksamhet ofta deltar i muntliga förhandlingar. Länsrätten i län utgår från att det praktiska genomförandet av försöksverksamheten med videokonferens kommer att ske i samråd mellan och de domstolar som utses att delta i försöksverksamheten. Kammarrätten i förordar att lagen rubriceras lag om försöks- verksamhet vid handläggning av mål i allmän förvaltningsdomstol. Genom en sådan rubrik klarläggs enligt kammarrätten att det är fråga om regler för rättegången i de allmänna förvaltningsdomstolarna, och inte för användning av videokonferens i allmänhet i dessa domstolar. Skälen för regeringens förslag: Införandet av möjligheten att använda videokonferensteknik i allmän domstol hade bl.a. sin grund i behovet av ett modernt rättsväsende. Genom att tillåta användning av videokonferensteknik bedömde regeringen att det var möjligt att dels öka tillgängligheten till de allmänna domstolarna, dels åstadkomma en mer flexibel handläggning, vilken i sin tur kunde leda till förkortade handläggningstider (prop. 1998/99:65 s. 9 f.). En möjlighet att kunna använda videokonferens måste i allmänhet anses ha fördelar framför möjligheten att kunna använda telefon. I en videokonferens har deltagarna i konferensen nämligen både möjlighet att höra och se varandra. Kvalitén på kommunikationen är därmed betydligt förbättrad. Det övervägande antalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget att en försöksverksamhet med videokonferens bör införas i allmän förvaltningsdomstol. Även regeringen anser att det bör införas en möjlighet att använda videokonferens i allmän förvalt- ningsdomstol. Det skulle göra det möjligt att öka tillgängligheten också till dessa domstolar. Det blir vidare möjligt att åstadkomma en mer flexibel handläggning även där, vilket i sin tur kan påverka handlägg- ningstiderna i positiv riktning. Ett domstolsväsende som kan erbjuda hög tillgänglighet och flexibel handläggning är till nytta både för domstolarna själva och för dem som behöver ta domstolarnas tjänster i anspråk. En given utgångspunkt är att videokonferens i allmän förvalt- ningsdomstol måste kunna användas i samma utsträckning som det enligt förslaget nedan bör vara möjligt att använda telefon (se avsnitt 7). Med hänsyn till att videokonferens generellt sett måste anses vara ett bättre kommunikationsmedel än telefon, bör emellertid tillämpningsområdet för videoteknik kunna vara större. En förutsättning för att videokonferens skall få användas i muntlig förhandling är att domstolarna förfogar över utrustning som håller en godtagbar standard. För att offentlighetsintresset skall kunna tillgodoses krävs att det finns möjlighet också för allmänheten att tillgodogöra sig inte bara vad som händer i rättssalen utan också videokonferensen. har anfört att verket i promemorian saknar en analys av vilka verkningar införandet av en möjlighet till användning av videokonferens kan få för de allmänna förvaltningsdomstolarna. Som framhållits i promemorian finns det inte finns tillräckligt underlag för att ta slutlig ställning till i vilken omfattning videokonferensteknik kan komma till användning i domstol. Videoteknik i allmän förvaltnings- domstol bör därför i likhet med vad som gäller för de allmänna domstolarna enligt regeringens uppfattning inledas med en försöks- verksamhet. Genom en försöksverksamhet erhålls underlag för att kunna ta ställning till i vilken utsträckning videokonferensteknik skall kunna användas i muntlig förhandling . Tillämpningsområdet för videokonferens bör därför bli relativt omfattande . Resultatet av försöksverksamheten bör följas fortlöpande och utvärderas. Utvärderingen bör sedan kunna ligga till grund för ett slutligt ställningstagande i frågan. När det gäller det praktiska genomförandet av videokonferensprojektet i allmän domstol har av regeringen fått i uppdrag att hantera detta. Motsvarande kommer att ske beträffande videokonferens- projektet i allmän förvaltningsdomstol. Regeringen anser mot denna bakgrund att det saknas skäl att närmare gå in på de frågor av mer teknisk karaktär som efterfrågats av ett par remissinstanser. När det slutligen gäller förslaget från Kammarrätten i om en ny rubricering av försökslagen, anser regeringen att den av kammarrätten föreslagna rubriken inte klargör att försöksverksamheten gäller video- konferens, vilket ju är det centrala i sammanhanget. En möjlighet skulle enligt regeringen kunna vara att rubricera lagen som lag om försöks- verksamhet med videokonferens i muntlig förhandling i allmän förvalt- ningsdomstol. En sådan rubrik skulle dock bli väl lång. Av detta skäl, och då risken torde vara relativt liten för att lagen skulle kunna uppfattas gälla användning av videokonferensteknik i allmänhet, anser regeringen att lagen bör benämnas lag om försöksverksamhet med videokonferens i allmän förvaltningsdomstol. Vi ansluter oss alltså till den rubricering som föreslagits i promemorian. 6.3 Omfattningen av en försöksverksamhet med videokonferens 6.3.1 Utgångspunkter Regeringens förslag: Försöksverksamheten med videokonferenser skall avse både över- och underrätter. Både parter samt vittnen och sakkunniga skall kunna delta i en muntlig förhandling genom videokonferens. Den som har kallats att delta i en sådan konferens men som motsätter sig ett deltagande i den formen skall ha rätt att inställa sig i rättssalen. Den som deltar genom en videokonferens skall anses ha inställt sig inför rätten. Regeringens bedömning: Ingen uttrycklig regel bör införas beträffan- de frågan om att få vittnen och sakkunniga hörda i rättssalen. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Promemorian innehåller ingen bedömning enligt ovan. Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar promemorieförslagen. Några remissinstanser gör dock vissa reservationer. Länsrätten i menar att förslaget visserligen inte kan påstås vara oförenligt med , men att det tills vidare får anses vara osäkert hur kan komma att ställa sig. Länsrätten pekar bl.a. på målen om frihetsberövande, där det enligt länsrättens bedömning kan komma att krävas att parten uttryckligt avstått från att få inställa sig i vanlig ordning. Länsrätten menar att det också kan komma att krävas att parten ges rätt att få sina vittnen hörda i vanlig ordning. uppehåller sig främst vid betydel- se för möjligheterna att delta genom videokonferens i muntlig förhand- ling i mål om skattetillägg. Skälen för regeringens förslag: De sakliga skälen för en försöks- verksamhet med videokonferens i förvaltningsdomstol är enligt rege- ringen ungefär lika starka oavsett vilken domstolsinstans det gäller. Försöksverksamheten bör därför, som det sägs i promemorian, avse både över- och underrätter. Huvudregeln måste givetvis även i de domstolar som deltar i försöksverksamheten vara, att de personer som skall medverka i en muntlig förhandling skall infinna sig fysiskt i rättssalen. Reglerna om försöksverksamhet bör följaktligen endast öppna en möjlighet att låta inställelsen i vissa fall ske genom videokonferens. Denna möjlighet bör i enlighet med promemorians förslag omfatta inställelser av såväl parter som eventuella vittnen och sakkunniga. Som det anges i promemorian bör ett grundläggande moment i försöks- verksamheten vara att den på samma sätt som motsvarande verksamhet vid de allmänna domstolarna skall bygga på en ren frivillighet. Den som skall föra sin talan eller höras men som motsätter sig att delta på detta sätt, skall ha rätt att inställa sig fysiskt i rättssalen. Bestämmelser om detta bör tas in i försökslagen. I lagen bör i enlighet med promemorieförslaget även tas in en bestämmelse om att den som deltar i en muntlig förhandling genom videokonferens skall anses ha inställt sig inför rätten, dvs. De farhågor som uttryckts av några remissinstanser när det gäller frågor om videoteknikens förenlighet i vissa undantagsfall med Europakonven- tionen har till stor del att göra med just denna punkt. Remissinstansernas betänkligheter kan enligt regeringen inte negligeras. Konventionen ger nämligen i artiklarna 5 och 6 för vissa fall enskilda en rätt att ställas inför domare och för andra fall parter en rätt till en rättvis förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol. Bestämmelserna är skrivna innan videotekniken ens uppfunnits och ingen kan väl med full säkerhet säga hur kommer att bedöma alla frågor om den teknikens användning i domstolsarbetet. Vid tycks det över huvud taget inte ha förekommit något mål rörande videoteknik i samband med rättegång, något som kan ha sin naturliga förklaring i att den tekniska utvecklingen på området kanske ännu inte har tillåtits att göra sig gällande i så många andra konventionsstater. Så länge inställelser genom videokonferens sker på rent frivillig grund finns det emellertid enligt regeringens bedömning ingen beaktansvärd risk att ett konventionsbrott skulle kunna anses föreligga. Konventionens bestämmelser ger nämligen i princip parten en rätt till muntlig förhandling i domstolen. Parten är dock inte skyldig att använda denna rätt. Regeringen vill här erinra om att i flera avgöranden av Europa- domstolen parter som i den nationella domstolen inte har begärt någon muntlig förhandling ansetts ha avstått från sin rätt till sådan förhandling. En parts avstående från en processuell konventionsrättighet behöver alltså inte ha tagit sig något aktivt uttryck. Regeringen anser dock att det av en kallelse till muntlig förhandling genom videokonferens tydligt bör framgå att den kallade har en rätt att få inställa sig i rättssalen, om han eller hon så skulle önska. Självklart bör den kallade underrätta domstolen om ett sådant ställningstagande. Det finns också som redan nämnts en annan under remissbehandlingen omnämnd fråga som är värd uppmärksamhet när det gäller ett ställ- ningstagande till om videokonferenser kan anses alltid vara förenliga med . Den frågan gäller bevisupptagningen. Konventionen ställer nämligen i artikel 6:3:d upp kravet att den som blivit anklagad för ett brott skall ha rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom. Möjligen kan denna bestämmelse ha betydelse för någon måltyp som förekommer i en förvaltningsdomstol, t.ex. när det gäller mål om skattetillägg. Skäl talar under alla omständigheter för att en domstol under försöksverksamheten, och detta oavsett målets konventionsanknytning, normalt bör avstå från att kalla en parts vittnen och sakkunniga att delta genom videokonferens, om parten motsätter sig ett hörande i den formen. Också motpartens uppfattning bör beaktas. Med hänsyn till situationens mycket udda beskaffenhet anser regeringen att det inte behövs någon uttrycklig regel i ämnet. En rättstillämpning i enlighet med det som har sagts kan utan svårighet ske med utnyttjande av den fakultativa karaktär som reglerna i försökslagen bör ha. Vid bedömningen av om rätten skall kalla någon att delta i en muntlig förhandling genom videokonferens, måste rätten självfallet beakta sannolikheten för att den kallade faktiskt kommer att medverka på detta sätt. I de flesta fall kan initiativet till ett sådant deltagande antas komma från den som skall kallas och i sådant fall bereder bedömningen givetvis inga egentliga problem. Även annan än part, vittne eller sakkunnig får delta i en muntlig förhandling genom videokonferens. Detta skulle t.ex. kunna gälla vid en förhandling i kammarrätten för en förälder som inte överklagat en länsrättsdom om tvångsomhändertagande av sitt barn enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). För att tolk skall kunna medverka i en muntlig förhandling genom videokonfe- rens krävs inte heller någon särskild bestämmelse. 6.3.2 Förutsättningar för part att delta genom videokonferens förslag: En part får delta i en muntlig förhandling genom videokonferens om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse och övriga omständigheter, eller om en muntlig förhandling annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen. Bestämmelsen gäller både enskild part och part som företräder det allmänna. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga erinringar mot det. i har anfört att det endast i undantagsfall förekommer förberedelser av mindre komplicerade tvister eller avgränsade frågor inom mer omfattande mål, som nämns i promemorian. Kammarrätten i förordar att det i 2 § försökslagen bör anges att den som intar partsställning får delta i "muntlig förhandling enligt förvaltningsprocess- lagen (1971:291)". Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om videokonferens i allmän domstol har utformats med utgångspunkt från nu gällande regler om användning av telefon i rättegång i allmän domstol. En part får således delta i ett sammanträde inför rätten enligt genom videokonferens om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse och övriga omständigheter, eller om sammanträdet annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen. Vid behandlingen i Lagrådet av lagrådsremissen om videokonferens i rättegång ansåg Lagrådet (prop. 1998/99:65 s. 48 f.) att det fanns anledning att fästa uppmärksamheten på hur bestämmelsen hade utformats. Den naturliga tolkningen är enligt Lagrådet att prövningen primärt alltid gäller lämplighetsfrågan. Den därpå eventuellt följande bedömningen gäller om sammanträdet "annars skulle medföra kostnader eller olägenheter" av viss betydenhet. En sådan alternativ prövning förutsätts således bli aktuell endast i fall där det ansetts tveksamt, mindre lämpligt eller till och med direkt olämpligt med en videokonferens. Den därvid nödvändiga avvägningen skall ske inom ramen för en bedömning huruvida kostnaderna eller olägenheterna "inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen."