prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen i 15 kap. 3 § första stycket RB bör därför ändras så att paragrafens tillämplighet inte begränsas till i annat fall än som avses i 1 eller 2 § . En sådan ändring innebär att förordnanden enligt 3 § kan meddelas också när saken rör ett fordringsanspråk eller bättre rätt till viss egendom. 20 Möjligheterna att överklaga beslut särskilt Regeringens bedömning: huvudregel att beslut i preliminärfrågor inte får överklagas förrän hela målet avgjorts bör inte ändras . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar promemorians bedömning utan erinran. Flera domstolar, liksom advokat- samfund anser dock att frågan är värd en närmare utredning. Skälen för regeringens bedömning: Ett beslut som inte är slutligt får överklagas, men som huvudregel endast i samband med ett överklagande av det slutliga avgörandet i målet (49 kap. 3 § andra stycket RB). Till denna kategori beslut hör en tingsrätts beslut att tillåta eller avvisa bevisning. Huvudregeln har åtskilliga undantag vilka i de flesta fall går ut på att vissa beslut som inte är slutliga får överklagas särskilt, dvs. utan att invänta domstolens slutliga avgörande (se 49 kap. 5 § RB). I en del fall skall missnöje först anmälas mot beslutet (49 kap. 6 § RB). Om en part har anmält missnöje får rätten, om det finns särskilda skäl, förklara målet vilande till dess att överklagandet har prövats (49 kap. 11 § andra stycket RB). I de fall beslutet kan överklagas särskilt utan en föregående missnöjesanmälan får ett överklagande av en tingsrätts beslut inte leda till att målets behandling skjuts upp (49 kap. 11 § tredje stycket RB). När det gäller beslut genom vilket tingsrätten ogillat jäv mot domare eller invändning om rättegångshinder eller beslutat om ett mål skall handläggas som ett småmål (se 1 kap. 3 d § RB) skall den som är missnöjd med beslutet först anmäla missnöje (49 kap. 4 § RB). Rätten skall därefter med hänsyn till omständigheterna bestämma om beslutet skall få överklagas särskilt eller endast i samband med ett överklagande av det slutliga avgörandet i målet. Valet mellan dessa former för överklagande är beroende bl.a. av om frågan bedöms vara tveksam och när under handläggningen invändningen görs (SOU 1938:44 s. 503). Om parten hänvisas till att överklaga särskilt, skall målet vila till dess överklagandet prövats. Rätten får dock bestämma att förberedelsen i målet skall fortsätta (49 kap. 11 § första stycket RB). En delvis likartad ordning gäller när tingsrätten har meddelat en mellandom enligt 17 kap. 5 § andra stycket RB. Rätten skall då med hänsyn till omständigheterna bestämma om domen skall få överklagas särskilt eller endast i samband med att tingsrättens slutliga avgörande överklagas (49 kap. 1 § andra stycket RB). Ett hovrättsbeslut som inte är slutligt får som huvudregel överklagas endast i samband med att det slutliga avgörandet i målet överklagas (54 kap. 5 § jämförd med 49 kap. 3 § andra stycket RB). Undantagen från huvudregeln är till stor del desamma som beträffande tingsrätts beslut som inte är slutliga. De nu beskrivna reglerna har ansetts kunna leda till en ineffektiv användning av domstolarnas resurser, särskilt när det gäller frågor om tillåtande av bevisning. Beslut om tillåtande av bevisning får inte överklagas särskilt. I de fall komplicerade bevisfrågor aktualiseras i ett vidlyftigt mål finns det en risk för att sedan domen överklagats till hovrätt och hela målet återförvisas till tingsrätten därför att överinstansen bedömer en fråga om tillåtande av bevisning annorlunda än vad den lägre instansen har gjort. Ett exempel på när detta kan ske är om överinstansen med hänvisning till angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna återförvisar målet för ny bevisprövning efter att ha underkänt viss bevisning (jfr NJA 1991 s. 512 I och II). Det finns med denna ordning en risk för att domstolarna tillåter bevisning i en utsträckning som annars inte skulle ha skett. Ett redan stort mål kan därmed bli ännu större. Ett sätt att komma till rätta med återförvisningsrisken skulle kunna vara att en part ges möjlighet att överklaga beslut om tillåtande av bevisning särskilt, efter mönster av 49 kap. 4 § RB. Domstolen skulle då, när det bedöms lämpligt, kunna släppa upp prövningen till högre rätt, innan den vidlyftiga rättegången tar sin början. Det nu behandlade problemet med risk för återförvisning är dock inte isolerat till beslut i bevisfrågor utan kan uppkomma i samtliga fall där domstolen felbedömer en fråga som inte går att överklaga särskilt, och hela processen står och faller med bedömningen av denna fråga. Det kan röra tillämpning av preklusionsregeln i 42 kap. 15 § RB med s.k. stupstocksföreläggande. Det kan vidare, för tvistemålens del, röra åbe- ropande av nya omständigheter där fråga uppkommer om sakens identitet ändrats, dvs. om det enligt 13 kap. 3 § tredje stycket RB är en otillåten taleändring. Det finns alltså vinster att göra med en utvidgning av möjligheterna att överklaga en tingsrätts beslut i s.k. preliminärfrågor. Såväl tid som resurser skulle i vissa fall kunna sparas om det finns en möjlighet att överklaga ett beslut särskilt, i varje fall om den fortsatta handläggningen bygger på bedömningen av den frågan. Den senare aspekten är ju också ett av motiven för den reglering som gäller beslut genom vilket invändning om rättegångshinder ogillats m.m., som finns i 49 kap. 4 § RB. Om ett sådant beslut inte skulle få överklagas särskilt och hovrätten senare, dvs. först i samband med att det slutliga avgörandet överklagats, bedömer saken annorlunda än tingsrätten gjort, är det alldeles klart att handläggningen vid tingsrätten varit onödig eller måste göras om. Det har för dessa fall lagts i rättens hand att avgöra om beslutet skall få överklagas särskilt eller endast i samband med det slutliga avgörandet i målet. Vinsterna skall emellertid inte överskattas. För det första förutsätter en sådan vinst naturligtvis att någon av parterna agerar, t.ex. genom att i tingsrätten begära att viss bevisning avvisas och genom att överklaga tingsrättsbeslut till hovrätten. Detta är inte alltid fallet. För att ett särskilt överklagande av ett beslut i en preliminärfråga skall ha något värde ur effektivitetssynpunkt krävs för det andra att det är fråga om ett mål av viss omfattning. I mindre omfattande mål finns det ingenting att vinna men kanske en hel del att förlora på att dela upp handläggningen i en del för en preliminärfråga och en del för själva saken. Ett system med utökade möjligheter att överklaga beslut i preliminär- frågor kan dessutom innebära att rätten att överklaga används av illojala parter i förhalningssyfte. Den nackdelen kan dock i stor utsträckning undanröjas genom att det läggs i tingsrättens hand att avgöra om ett beslut skall få överklagas särskilt. En mer allvarlig nackdel är risken för att en utvidgning av möjligheter- na att överklaga leder till att överrätterna får mer att göra utan att det innebär några fördelar vare sig för parterna eller för domstolsväsendet som helhet. Nya möjligheter att överklaga kan nämligen leda till processer i överrätterna om frågor som annars inte skulle ha föranlett något processande där. Ett exempel är att en tingsrätt tillåter åklagaren att lägga fram viss kontroversiell bevisning. Om den tilltalade överklagar detta beslut, får hovrätten och kanske också arbeta med att ta ställning till bevisets tillåtlighet. Det är inte givet att detta arbete är till nytta. Den tilltalade vet nämligen inte, när han skall ta ställning till om han skall överklaga beslutet att tillåta bevisningen, hur det skulle gå i en rättegång där den kontroversiella bevisningen lades fram. Om en sådan rättegång skulle leda till att åtalet ogillades, är det långtifrån säkert att hovrätten över huvud taget skulle behöva befatta sig med målet. I ett sådant fall riskerar alltså den tänkta utökningen av möjligheten till särskilt överklagande att kosta rättsväsendet och parterna tid och pengar utan motsvarande nytta. Även i detta fall kan riskerna i viss mån minskas om det läggs i rättens hand att avgöra om beslutet skall få överklagas särskilt. I promemorian görs bedömningen att vinsterna med en utvidgning av möjligheten att överklaga är relativt begränsade som riskerna när det gäller överrätternas arbetsbörda bedöms som avsevärd. Slutsatsen i promemorian är att de vinster som kan åstadkommas inte uppväger riskerna för fördyring och ökad tidsutdräkt. Något förslag till ändring av reglerna för överklagande av beslut i preliminärfrågor lämnas därför inte. Flertalet remissinstanser lämnar promemorians bedömning utan erinran. , liksom , instämmer uttryckligen i promemorians bedömning. pekar på en ytterligare svårighet med en ökad möjlighet att överklaga särskilt, nämligen målet kan tillföras nya omständigheter och ny argumentation i hovrätten. Andra remissinstanser , och anser att frågan bör utredas ytterligare. är positiv till ökade möjligheter att överklaga särskilt och menar att de kan vara både processekonomiskt och effektivt att ge domstolen möjlighet att bestämma att ett beslut i en preliminärfråga skall få överklagas särskilt. Regeringen delar i och för sig promemorians tvekan när det gäller risken för att man med en reform ökar hovrätternas arbetsbörda utan någon motsvarande vinst görs. Som flera remissinstanser har anfört kan dock frågan förtjäna en ytterligare genomlysning. Regeringen tillsatte en utredning med uppdrag att undersöka hur den allmänna domstolsprocessen i tvistemål och brottmål kan göras effektivare för parter och domstolar (dir. 1999:62). Utredaren skall särskilt uppmärk- samma frågor om omedelbarhet, muntlighet och koncentration i förfarandet. Om utredaren i sitt utredningsarbete bedömer det lämpligt att undersöka möjligheterna att genomföra en förändring när det gäller överklagande av preliminärfrågor ryms frågan inom de direktiv han har. 21 Domstolarnas skyldighet att självmant pröva sin behörighet Regeringens bedömning: Domstolarnas officialprövning av forum- frågan bör inte avskaffas. Promemorians förslag: Den i 10 kap. 18 § RB föreskrivna officialprövningen av forumfrågan vid svarandens passivitet avskaffas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. har tillstyrkt förslaget, liksom som dock har anfört att, för att svaranden skall skyddas, en stämningsansökan bör kunna avvisas om käranden inte lämnar uppgift om behörighetsgivande omständigheter. har avstyrkt förslaget bl.a. därför att det inte ger ett tillräckligt skydd för svaranden och då det kan leda till att käranden inte bemödar sig om att stämma vid rätt domstol. Skälen för regeringens bedömning: I 10 kap. RB finns forumregler för tvistemål. Huvudregeln är att domstolen inte skall pröva sin behörighet annat än om svaranden begär det. Om svaranden anser att rätten inte är behörig att ta upp målet skall han eller hon framställa sin invändning senast när han eller hon första gången skall föra talan i målet (34 kap. 2 § RB). En särskild regel gäller dock om svaranden uteblir från första inställelsen eller underlåter att inge svaromål, dvs. när det kan bli aktuellt att meddela tredskodom (se 10 kap. 18 § RB). I dessa situationer är domstolen skyldig att pröva sin behörighet trots att svaranden inte gjort någon invändning om den. Även om domstolen inte gör någon officialprövning av sin behörighet innebär detta inte att forumprövningen ligger helt i parternas hand. Enligt 42 kap. 2 § första stycket 4 RB åligger det käranden att i stämnings- ansökan ange de omständigheter som gör domstolen behörig, om inte behörigheten framgår av ansökningen i övrigt. Domstolen skall självmant iaktta att bestämmelsen följs. För att underlätta kärandens möjligheter att vid svarandens passivitet styrka domstolens behörighet innehåller 10 kap. 18 § andra meningen RB en bevispresumtion till kärandens förmån av innebörd att dennes uppgift om de omständigheter som gör att rätten är behörig skall godtas, om svaranden fått del av uppgiften och det inte finns anledning tro att den är oriktig. Ett motiv bakom forumreglerna är att svaranden inte utan skäl skall behöva inställa sig vid en domstol på främmande ort. Talan skall därför normalt väckas vid domstolen där svaranden har hemvist. Särregleringen i 10 kap. 18 § RB vid svarandens passivitet har också till syfte att skydda svaranden. Han eller hon skall inte behöva drabbas av en tredskodom vid fel domstol. leder bestämmelsen om den tid inom vilken en foruminvändning skall framställas för att få beaktas (se 34 kap. 2 § RB) till att en svarande som drabbats av en tredskodom inte kan framställa en foruminvändning i återvinningsmålet i annat fall än när han haft laga förfall för sin utevaro (se m.fl., Nya s. 97 f.). Enligt den äldre medförde svarandens utevaro från ett sammanträde inte att domstolen skulle göra en officialprövning av behörighetsfrågan. Processlagberedningen ansåg (SOU 1938:44 s. 153) att en sådan ordning i vissa fall, då utevaron är förenad med tredskodomspåföljd, måste anses olämplig. Beredningen framhöll särskilt olägenheterna då svaranden är utlänning. föreslog (SOU 1982:26 s. 180 f. och 363 f.) att den särskilda forumprövningen skulle avskaffas. Utredningen analysera- de utförligt vilka nackdelar det skulle kunna innebära för svaranden att svara vid fel domstol. Utredningen kom fram till att det varken när det gällde utevaro från ett första sammanträde eller uteblivet skriftligt svaromål fanns anledning att bibehålla särregleringen för forumpröv- ningen. förslag ledde dock inte till lagstiftning. I promemorian anförs att det inte finns någon anledning att skydda passiva svarande från att behöva svara vid fel domstol när de på ett enkelt sätt, på telefon eller telefax eller genom brev, kan påtala forumfelet. Detta ligger också mer i linje med att svaranden inte i återvinningsansökningen kan ha framgång med en foruminvändning, om han inte haft laga förfall för sin underlåtenhet att höra av sig. Vidare anses regeln i 42 kap. 2 § första stycket 4 RB om att käranden i stämningsansökningen skall lämna uppgift om de omständigheter som gör domstolen behörig att ta upp målet ge ett tillräckligt skydd för en passiv svarande. Av dessa skäl bör enligt promemorians förslag den särskilda forumprövningen i 10 kap. 18 § RB avskaffas.. Regeringen delar liksom majoriteten av remissinstanserna den uppfatt- ning som kommer till uttryck i promemorian. Det finns skäl att behandla en passiv svarande på samma sätt som den som agerar i rättegången. Riskerna för, som befarar, att en ändrad ordning skulle leda till att kärandena i större utsträckning vänder sig till domstolar som inte är behöriga bör inte överdrivas. I flertalet fall är det säkerligen så att svaranden agerar i rättegången och invänder i forumfrågan. En kärande som inte bemödar sig om att vända sig till en behörig domstol orsakas i sådana fall både vissa kostnader och en onödig omgång. Av helt andra skäl vill vi dock inte nu genomföra den föreslagna ändringen. Forumreglerna har varit i huvudsak oförändrade sedan rätte- gångsbalkens tillkomst och är i flera avseenden föråldrade. De bör redan av dessa skäl bli föremål för en mera genomgripande översyn. Förändringar av forumreglernas utformning aktualiseras dessutom i några av de reformprojekt som ingår i det utvecklingsarbete som bedrivs i regi. Den reformering av forumreglerna som alltså av flera skäl bör göras bör inte föregripas. Det förslag som lämnas i promemorian bör i stället behandlas i samband med det arbetet. 22 Målsägandens rätt att ta över åtal Regeringens bedömning: Målsägandens rätt att ta över ett åtal bör kvarstå. Promemorians förslag: Målsägandens rätt enligt 20 kap. 9 § andra stycket RB att ta över åtal som lagts ned av åklagaren avskaffas. Remissinstanserna: Flera remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. och tillstyrker förslaget. anser att målsägandens rätt att ta över åtal inte bör avskaffas enbart för att underlätta arbetet i domstolarna. Myndigheten motsätter sig inte förslaget om det tillskapas rutiner som innebär att målsäganden upplyses om sin rätt att väcka ett nytt åtal om ett åtal läggs ned och frikännande dom inte begärs. för kvinnojourer i och Hovrätten för avstyrker förslaget med hänvisning till att det strider mot reformarbetet med att stärka brottsoffrens ställning. Hovrätten pekar dessutom på att förslaget får praktiska konsekvenser. Det finns nämligen en risk för att en frikännande dom som överklagas av målsäganden återförvisas till tingsrätten. Hovrätten över och utrycker en viss skepsis över förslaget och menar att det i viss mån innebär att brottsoffrens ställning försvagas. i är också tveksam och menar att det bör begränsas till fall där frikännande dom inte begärs. Kvinnohuset i pekar på att målsägandens rätt att ta över åtalet är skenbar eftersom den innebär en stor kostnadsrisk. Skälen för regeringens bedömning: Om åklagaren lägger ned ett allmänt åtal därför att det inte finns tillräckliga skäl för att den misstänkte är skyldig till brottet, kan målsäganden ta över åtalet (20 kap. 9 § andra stycket RB). Om målsäganden inte utnyttjar denna rätt skall frikännande dom meddelas, om den tilltalade begär det. I annat fall skall målet skrivas av. Bestämmelsen är ett led i målsägandens subsidiära åtalsrätt. Den rätten innebär dels att målsäganden kan väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal om målsäganden har angett brottet och åklagaren har beslutat att inte väcka åtal för det, dels att målsäganden kan biträda ett av åklagaren väckt åtal (20 kap. 8 § RB). I det senare fallet inträder målsäganden i processen som åklagarens medpart och har vissa möjlig- heter att agera självständigt i rättegången när det gäller ansvarsfrågan. Den subsidiära åtalsrätten innefattar också en befogenhet för målsäganden att överklaga till högre rätt. Detta gäller även om målsägan- den inte har biträtt åtalet vid den lägre rätten. Frågan om målsägandens rätt att ta över åtal har tagits upp i promemorian mot bakgrund av att denna rätt mycket sällan utnyttjas i praktiken. Den orsakar dock en hel del arbete för domstolarna i de fall målsäganden inte är närvarande då åtalet läggs ned. Målsäganden måste då få vetskap om att åtalet har lagts ned och ges tillfälle att inom anmäla om han eller hon vill ta över åtalet. De praktiska olägenheterna är påtagliga, särskilt om det finns flera målsägande som skall underrättas och om vederbörande är svåra att delge. Handläggningen kan alltså dra ut . Målsägandens rätt att ta över åtal behandlades också av Rättegångs- utredningen i delbetänkandet Översyn av 1 Processen i tingsrätt (SOU 1982:26 s. 405 f.) Utredningen menade att en målsägande som verkligen anser sig ha intresse av utgången i ansvarsfrågan sannolikt biträder åtalet och då inte behöver ta över åklagarens talan, om denne beslutat att lägga ned åtalet. Enligt utredningen anser sig nog i regel en målsägande inte ha någon chans till framgång med ett åtal, om åklagaren har beslutat att lägga ned åtalet därför att han inte finner tillräckliga skäl föreligga att den misstänkte är skyldig. Utredningen påpekade också att målsäganden tar på sig ett stort kostnadsansvar om han går vidare med målet. framhöll slutligen att en målsägande som inte biträder åtalet inte blir berövad sina möjligheter att föra talan om saken därför att rätten skriver av målet sedan åklagarens lagt ned åtalet eller meddelar en frikännande dom; ett avskrivningsbeslut hindrar nämligen inte ett nytt åtal och en frikännande dom kan överklagas. Mot den nu angivna bakgrunden ansåg att man kunde avskaffa målsägandens rätt att ta över åtalet utan att i praktiken rubba dennes rättsställning. Förslaget ledde dock inte till lagstiftning. I det lagstiftningsärende som följde på utredningens betänkande uttalades att frågan kunde komma att belysas ytterligare i samband med det arbete för att stärka brottsoffrens ställning som då pågick inom Justitie- departementet (prop. 1986/87:89 s. 99). Frågan har inte uppmärksammats särskilt i senare lagstiftningsärenden eller utredningar. Praktiska hänsyn talar för att rätten för en målsägande att ta över ett åtal tas bort. Regeringen delar dock uppfattning att målsägandens rätt att ta över åtal inte bör tas bort enbart för att underlätta arbetet i domstolarna. Utgångspunkten bör i stället vara frågan om målsägandens rättsställning rubbas. Regeringen anser i likhet med några av remissinstanserna att målsägandens ställning försämras om pro- memorians förslag genomförs. Den subsidiära åtalsrätten enligt 20 kap. 8 § RB och möjligheten att väcka ett nytt åtal efter ett avskrivningsbeslut eller överklaga en frikännande dom är inte likvärdiga med möjligheten att ta över målet i tingsrätten. Att målsägandens rätt att ta över åtal är ett led i målsägandens subsidiära åtalsrätt är vidare av principiell betydelse och talar mot en lagändring. Förslaget bör av nu redovisade skäl inte genomföras. 23 Specificering av ombudsarvoden Regeringens bedömning: Ombudsarvodet bör även i fortsättningen specificeras i beslut om ersättning för rättegångskostnader. Promemorians förslag: Domstolen skall inte vara skyldig att specificera ombudsarvodet i besluten om ersättning för rättegångs- kostnader. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. och tillstyrker förslaget. Kammarrätten i är kritisk mot förslaget och saknar ett underlag för bedömningen att bestämmelsen är onödig. Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer avstyrker förslaget och menar att det knappast kan utgöra en rationaliseringsvinst att genomföra förslaget. Skälen för regeringens bedömning: När en domstol avgör ett tvistemål skall den också fatta beslut om de anspråk om ersättning för rättegångskostnader som parterna har framställt. I regel innebär detta att domstolen förpliktar den som förlorat målet att ersätta motpartens rättegångskostnader. Om det i denna ersättning ingår arvode till den vinnande partens ombud eller biträde, skall domstolen särskilt ange arvodesbeloppet (18 kap. 14 § andra stycket RB). Skälet till denna ord- ning är enligt förarbetena att denna post har betydelse för ombudet eller biträdet (SOU 1938:44 s. 243). I promemorian föreslås att domstolens skyldighet att i domslutet särskilt ange de arvodesbelopp som skall betalas tas bort med hänvisning till att denna service till parter och ombud är onödig. Det är visserligen riktigt att den som begär ersättning för rättegångskostnad vet vad han eller hon har yrkat och att om domstolen dömer ut ett lägre belopp än vad som har yrkats detta framgår av domskälen. Regeringen är trots detta inte beredd att föra förslaget vidare. Det är ju fråga om en service till parter och ombud som innebär att de snabbt kan se vad domstolen har beslutat i arvodesfrågan, som i de flesta fall är den mest betydelsefulla posten. Särskilt mot bakgrund av att denna service inte kan anses belasta domstolen särskilt mycket eller annars utgöra något hinder för domstolen att handlägga mål rationellt och effektivt bör den alltså kvarstå. Lagändringarna bör träda i kraft . De ändringar som rör avräkning av tid för frihetsberövande innebär att ett nytt moment tillförs kriminalvården respektive . Detta kräver vissa förberedelse och det är av stor vikt att besluten blir riktiga . Ändringarna i , lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. och i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård bör därför träda i kraft först . Övergångsbestämmelser behövs för de ändrade reglerna om kostnads- ansvar i småmål i de fall talan har väckts före ikraftträdandet. I sådana fall bör äldre bestämmelser gälla. Frågan behandlas i författningskom- mentaren (avsnitt 26.1). Övergångsbestämmelser behövs också för den ändrade bestämmelsen i 9 kap. 9 § sekretesslagen (1980:100), se avsnitt 26.7. 25 Ekonomiska konsekvenser Förslagen som i många fall härrör från verksamma domare syftar till en effektivare och rationellare handläggning framförallt i tingsrätterna.