prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — En ordning som innebär att olika regler föreskrivs för nordiska framställningar, för framställningar från Schengenstaterna, för framställ- ningar från stater som har tillträtt rättshjälpskonvention och för övriga stater är knappast acceptabel. Till bilden hör också de bilaterala rättshjälpsavtalen med och och avtalen med och , liksom det avtal som diskuteras med . Målsättningen måste vara att hitta en reglering som kan göras så generell som möjligt. Ett sätt kan vara att i stället för att knyta an till utlämnings- lagstiftningens krav på brottets svårhet knyta an till Schengenreglerna och göra dessa generellt tillämpliga i förhållande till alla stater. Det nuva- rande kravet på brottets svårhet skulle därmed sättas ner från fängelse till fängelse . En sådan reglering skulle bli enhetlig och öka möjligheter att bistå utländska brottsutredande myndigheter. En sådan lösning är inte helt i linje med artikel 5 rättshjälpskonvention eftersom den skulle innebära att skulle tvingas göra ett slags partiellt förbehåll till punkt b). Ett alternativ är att helt ta bort kravet på att brottet skall vara av viss svårhet. Härigenom skulle det tillsammans med de förslag som behand- las i avsnitt 7.14.5 om res judicata m.m. och avsnitt 7.14.6 om preskrip- tion finnas förutsättningar för att återkalla förbehållet till arti- kel 5 b) konvention som innebär att det ställs krav på att brottet kan föranleda utlämning och att inskränka förbehållet till att endast gälla punkterna a) och c) dvs. att gärningen motsvarar brott enligt svensk lag och att åtgärden är förenlig med svensk lag. Att behåller sitt förbehåll enligt punkten c) är förenligt med (artikel 51 b). Frågan är om inte en sådan reglering är den rimligaste och mest logiska lösningen. Den innebär att svenska åklagare och domstolar kommer att kunna bistå utländska brottsutredande myndigheter med tvångsåtgärder under samma förutsättningar som tvångsåtgärder kan beslutas i en motsvarande svensk förundersökning och rättegång. De trösklar, t.ex. i form av krav på att brottet skall vara av viss svårhet, som gäller för att husrannsakan skall få ske i en svensk förundersökning blir tillämpliga också i förhållande till utländska förundersökningar (se härom förslaget i avsnitt 7.4). Det finns inget behov av att därutöver ställa särskilda krav på att brottet skall vara av viss svårhet, särskilt inte mot bakgrund av de regler om avslag på ansökan som föreslås i avsnitt 7.14.2 (ordre public m.m.). Det finns ingen anledning att ta bort den särskilda reglering som gäller för nordiska framställningar. En tilltalande ordning som också blir en kraftfull markering av vilja att effektivisera det rättsliga sam- arbetet inom EU är att utvidga den nordiska regleringen till att omfatta samtliga EU-stater. En sådan ordning bör vara möjlig att genomföra särskilt mot bakgrund av de möjligheter att vägra biträde som föreslås gälla i avsnitt 7.14.2. Det föreslås därför att det för framställningar om husrannsakan, beslag och kvarstad från EU:s medlemsstater och från och skall räcka att det för gärningen är stadgat fängelse i den ansökande staten. Framställningar om beslag med anledning av tryckfrihetsbrott eller brott mot yttrandefrihetsgrundlagen omfattas inte av bestämmelserna i lagen. Denna fråga behandlas i avsnitt 6.1. Kravet på dubbel straffbarhet vid beslag och kvarstad för att säkra verkställighet i av utländska förverkanden, som är inbyggt i kravet på att det utländska förverkandet kan verkställas i , behålls oförändrat. Vid kroppsbesiktning och kroppsvisitation samt hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning bör ett oinskränkt krav på dubbel straffbarhet ställas upp. Hemlig teleavlyssning behandlas i avsnitt 7.12. I fråga om gärningar som beivras genom ett administrativt förfarande i den ansökande staten bör, i enlighet med regler, krävas att gärningen motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse eller mer. Om gärningen i den ansökande staten endast beivras i administrativ ordning bör alltså krävas att gärningen i utgör ett brott av viss svårhet för att tvångsmedel skall få tillgripas här. För det motsatta fallet, dvs. då gärningen i beivras i administrativ ordning eller i ett annat förfarande än ett straffrättsligt förfarande krävs inga särskilda regler i förhållande till EU-staterna och till och . Den situationen täcks ju redan av den föreslagna regeln att gärningen kan bestraffas med fängelse i den ansökande staten. I förhållande till andra stater med vilka kan tänkas ingå avtal som innebär att skall bistå även i fall då den aktuella gärningen inte är straffbar i men i stället beivras i administrativ ordning en sådan bestämmelse finns i det avtal som diskuteras med bör på mot- svarande sätt som enligt Schengenreglerna krävas att gärningen utgör brott av viss svårhet i den ansökande staten. För att inte komplicera regleringen i onödan bör även här krävas att det för gärningen är stadgat fängelse eller mer i den ansökande staten. De nya reglerna gör det möjligt för att inskränka det generella förbehåll om krav på dubbel straffbarhet som gjordes vid tillträdet till rättshjälpskonvention och kombinerade med förslagen i av- snitt 7.14.5 och 7.14.6 att begränsa förbehållet till artikel 5 om husrann- sakan och beslag så att krav inte längre ställs på att den aktuella gärning- en är utlämningsbar. Reglerna innebär också att lever upp till åtagandena enligt . 7.7 Förhör i samband med förundersökning i brottmål Regeringens förslag: Regleringen av förhör i samband med förhör under förundersökning i brottmål förs i sak oförändrade över till den nya lagen och kompletteras med en bestämmelse om att företrädare för den ansökande myndigheten får delta vid förhöret och ställa frågor. Angående krav på dubbel straffbarhet: se avsnitt 7.6, framställning- ar som hänför sig till politiska brott: se avsnitt 7.14.3, rätt till offentlig försvarare: se avsnitt 7.4 och kommunikationsvägar: se avsnitt 7.1.1. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I 9 och 10 §§ lag om sam- arbete på brottmålsområdet finns regler om förhör i samband med för- undersökning och liknande förfaranden som pågår i andra länder och som innebär att svenska åklagare kan bistå utländska åklagare och andra rätts- liga myndigheter. Reglerna innebär bl.a. att tvångsåtgärder enligt 23 kap. , dvs. hämtning, får tillgripas för att genomföra förhör. Bestämmelserna infördes (prop. 1995/96:4) och trädde i kraft . I materiellt hänseende bör bestämmelserna i sak oförändrade föras över till den nya lagen. Av redovisningen i avsnitt 6.1 följer att bestämmelser- na inte påverkar det informella polisamarbetet som består i att polis- myndighet på begäran av myndighet i annan stat håller frivilliga förhör med annan än misstänkt. Två kompletteringar bör göras i den nya lagen. I avsnitt 7.5 föreslås nya regler som klargör att offentlig försvarare kan förordnas för den som hörs i anledning av en utländsk framställning under samma förutsättningar som offentlig försvarare kan förordnas i en svensk förundersökning eller rättegång. Dessa regler kommer naturligtvis i första hand att aktualiseras vid förhör enligt reglerna i 23 kap. rätte- gångsbalken. Vidare bör det i den nya lagen tas in uttryckliga regler om att företrädare för den myndighet som begärt förhöret får delta vid förhöret och ställa frågor, till förhörspersonen direkt eller via den svenska förhörsledaren. Det är en ordning som på de flesta håll redan tillämpas . En uttrycklig reglering är av värde inte minst i förhållande till stater som kräver faktisk ömsesidighet för att svenska myndigheter skall kunna delta aktivt vid förhör som äger rum utomlands. En uttrycklig föreskrift om detta finns också i avtalet med (artikel 10.4) och i avtalet med (artikel 4). En sådan regel innebär inte att förhöret leds av den andra statens företrädare; det ansvaret vilar självklart alltid på den svenska förhörsledaren och det är denne som bestämmer om frågorna skall få ställas direkt till förhörspersonen eller inte. Det behövs inga sär- skilda regler om närvarorätt för offentliga försvarare. Den ordning som gäller enligt kan tillämpas direkt. Även i ett par andra hänseenden ändras reglerna om förhör under förundersökning på begäran av an annan stat. Det gäller kravet på dubbel straffbarhet (se härom avsnitt 7.6), hanteringen av framställningar som hänför sig till politiska brott (se härom avsnitt 7.14.3) och kommunika- tionsvägarna; enligt 10 § lag om samarbete på brottmåls- området skall framställningar om förhör ges in till på diplomatisk väg om inte avtalat om annan ordning med den aktuella staten. Den frågan behandlas i avsnitt 7.1.1. Angående bestämmelsen i 1 § lag om bevisupptagning i utlandet om åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§, se avsnitt 7.8. 7.8 Bevisupptagning vid förslag: Nuvarande bestämmelser om bevisupptagning i brottmål åt respektive vid utländsk domstol förs i princip oförändrade i sak över till den nya lagen. Kravet på att det skall finnas synnerliga skäl för att bevisupptagning skall kunna äga rum vid utländsk domstol tas bort. Reglerna om rätt för domare vid den utländska domstolen eller företrädare för den utländska myndighet som begärt bevisupptagningen att delta vid bevisupptagning i förtydligas. Nya regler införs om rätt för dessa att ställa frågor till förhörspersonen. En ny regel införs om att en svensk åklagare får delta vid bevisupptagning för att bevaka den ansökande statens intressen. Vid bevisupptagning med annan än den misstänkte eller tilltalade får offentlig försvarare förordnas enligt 21 kap. , om det finns särskilda skäl. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Riksåklagaren anser att det bör övervägas om den svenska domstolen på eget initiativ skall kunna utse svensk åklagare att bevaka den främmande statens intresse om man anser det bäst med hänsyn till ärendet. anser att lagtexten bör förtydligas så att det framgår att offentlig försvarare får förordnas vid bevisupptagning med annan än den misstänkte eller tilltalade. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna bevisupptagningslagar bör, i den del de avser brottmål (se avsnitt 6.1) i princip oförändrade i sak föras över till den nya lagen. Vissa justeringar bör dock göras. Det krav som enligt 1 § andra stycket lag om bevisupp- tagning i utlandet ställs på att det skall finnas synnerliga skäl för att bevisupptagning skall kunna äga rum utomlands i brottmål bör tas bort. I likhet med vad som t.ex. gäller i övriga nordiska länder bör rätten kunna bestämma i den frågan. Bestämmelsen i 1 § tredje stycket samma lag om att svensk domstol kan besluta om att åtgärder som avses i 23 kap. 13 15 §§ rättegångs- balken skall vidtas vid utländsk domstol bör föras över till den nya lagen. Bestämmelsen bör förtydligas så att det framgår att den endast är tillämplig i de fall den andra staten kräver att en sådan ansökan skall här- röra från domstol; i de fall den utländska domstolen accepterar en ansö- kan från en svensk åklagare eller när svensk åklagare begär förhör genom en utländsk åklagare behöver denne naturligtvis inte gå via svensk domstol. Det kan här anmälas att den svenska förklaringen till artikel 24 rättshjälpskonvention bör ändras så att det framgår att svenska åklagare är att anse som rättsliga myndigheter i konventio- nens mening och därmed berättigade att ansöka om rättslig hjälp i andra konventionsstater (se avsnitt 14.1). Reglerna om rätt att delta vid bevisupptagning som sker vid svensk domstol bör förtydligas så att det klart framgår att såväl domare vid den utländska domstolen som den undersökningsdomare eller åklagare som begärt bevisupptagning får närvara vid förhöret. En sådan föreskrift får särskild betydelse i de fall förhandlingar äger rum bakom stängda dörrar, vilket bl.a. kan bli aktuellt när bevisupptagningen äger rum inom ramen för en utländsk förundersökning (5 kap. 1 § andra stycket rättegångs- balken). Det behövs inga särskilda regler om närvarorätt för den till- talade, försvararen, målsäganden och ombud vid bevisupptagningen. Den ordning som gäller enligt kan tillämpas direkt. Det bör också uttryckligen tas in regler om rätt för domare vid den ut- ländska domstolen och den som begärt bevisupptagningen att ställa frågor till den som hörs. Sådana föreskrifter finns i avtalet med lien (artikel 10) och i avtalet med (artikel 4). Ofta bör det kunna tillåtas att frågor ställs direkt till den som skall höras. Det bör dock finnas utrymme för den svenska domaren som ansvarar för bevisupptagningen att bestämma att frågorna skall ställas via denne. Det kan t.ex. finnas anledning att vara mer återhållsam med att tillåta en utländsk åklagare att ställa frågor direkt till förhörspersonen när den misstänkte själv inte är företrädd vid bevisupptagningen. Under de nordiska diskussioner som pågår har framställts önskemål om att den utländska myndigheten på ett eller annat sätt skall kunna vara företrädd vid bevisupptagningen som ett alternativ till att denna själv är närvarande vid bevisupptagningen. Avtalet med innehåller en bestämmelse om detta (artikel 20). En svensk åklagare skulle t.ex. kunna delta vid bevisupptagningen och ställa frågor på den ansökande statens vägnar. Nuvarande regler medger inte detta. En sådan möjlighet skulle effektivisera bevisupptagningen. Den nya lagen bör därför innehålla regler som medger att svensk åklagare inom tingsrättens domkrets deltar vid bevisupptagningen för att bevaka den ansökande myndighetens intressen. Bestämmelsen bör enligt regeringens mening utformas på så sätt att det är den ansökande staten som avgör om en svensk åklagare skall delta vid bevisupptagningen för att bevaka dess intressen. Om domstolen självmant skulle kunna besluta om att svensk åklagare skall bevaka den utländska myndighetens intresse har den svenska åklagaren inget uppdrag från den utländska myndigheten och har svårigheter att bedöma vilka insatser som krävs av honom eller henne och skulle kunna komma att ställa frågor eller vidta åtgärder som kan motverka utredningen i den ansökande staten. Det inte heller varken möjligt eller lämpligt att i lagen närmare reglera på vad sätt den svenska åklagaren skall ta till vara den utländska myndighetens intressen. Det måste ut genom kontakter mellan den utländska myndigheten och den svenska åklagaren i samband med att den utländska myndigheten begär att den skall företrädas vid bevisupptagningen. Motsvarande regler krävs inte vid t.ex. förhör under förundersökning eller hemlig teleavlyssning på begäran av en annan stat. I sådana situa- tioner är ju den ansökande staten redan företrädd genom svensk åklagare. Genomförandet av bevisupptagningen kommer genom den nya regle- ringen att ligga mer på parterna än vad som gäller . Vid bevisupp- tagning med annan än den misstänkte eller tilltalade är det rimligt att den misstänktes eller tilltalades intressen kan tillvaratas genom att en offentlig försvarare förordnas och därmed skapa en balans vid bevisupptagningen som, om ändringarna genomförs, får karaktär av en mer tvåpartsliknande process. Ett skäl kan vara att den misstänkte eller tilltalade eller dennes ombud inte är närvarande vid bevisupptagningen medan åklagarsidan är det. En annan aspekt som bör beaktas är vad förhöret avser. När ett vittne t.ex. skall enbart bekräfta vissa uppgifter angående mindre allvarlig brotts- lighet bör offentlig försvarare normalt inte förordnas för den misstänkte. I ett ärende som däremot avser grov eller omfattande brottslighet och där vittnets utsaga är av stor betydelse är det däremot mer naturligt att förordna en offentlig försvarare. Om den misstänktes eller tilltalades om- bud i den utländska rättegången är närvarande finns det å andra sidan inga skäl att förordna offentligt försvarare. Möjligheten att förordna offentlig försvarare i dessa fall bör därför begränsas till de fall då det finns särskilda skäl. Angående förordnande av offentlig försvarare i andra fall, se avsnitt 7.5. 7.9 Telefonförhör Regeringens förslag: Av lagen skall framgå att tillåter att utländska rättsliga myndigheter håller telefonförhör med en person som befinner sig i och som samtycker till telefonförhör. En utländsk myndighet skall också kunna ansöka om rättslig hjälp med telefonförhör av en person som befinner sig i . En sådan ansökan skall handläggas av svensk åklagare eller tingsrätt beroende på om förhöret sker under förundersökningen eller i en rättegång. I lagen klargörs att regler om telefonförhör får tillämpas när den som skall höras befinner sig i en annan stat om den andra staten tillåter det och att åklagare får hålla telefonförhör under förundersökning med personer som befinner sig i en annan stat om den andra staten tillåter det. En svensk åklagare eller domstol kan också ansöka om rättslig hjälp med telefonförhör med någon som befinner sig utomlands om det har avtalats om sådan rättslig hjälp i en internationell överenskommelse med den andra staten eller om den andra staten annars ger sådan hjälp. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. ifrågasätter om tillåtelse till telefonförhör skall krävas när den som skall höras är en svensk medborgare som tillfälligt uppehåller sig utomlands. anser att det bör införas en ordning där utländska myndigheter informerar en svensk myndighet om sina planer att hålla telefonförhör med en person som befinner sig i . Den svenska myndigheten skulle då kunna informera den enskilde om vad som gäller som statsmakten får en möjlighet att följa i vilken omfattning sådana förhör förekommer i . Skälen för regeringens förslag: Möjligheten för domstol att ta upp muntlig bevisning genom telefonförhör vid huvudförhandling i brottmål har i funnits . Efter en försöksperiod infördes permanenta regler i samband med tingsrättsreform (prop. 1986/87:89, bet. JuU31, rskr. Det finns inga regler om användningen av telefonförhör i internationella förhållanden. Avsakna- den av uttryckliga regler har enligt uppgift vållat problem i den praktiska tillämpningen. hållning har varit att det inte anses vara myndighetsutövning att en stat håller telefonförhör med en person på vårt territorium. Detta synsätt delar med flera stater. Dessa stater tillåter också att svenska domstolar håller telefonförhör med personer som befinner sig på deras territorium. Andra stater ser det som myndighetsutövning att håller telefonförhör med personer på deras territorium och detta oavsett personens nationalitet. I arbetet med att utarbeta en EU konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål har på svenskt initiativ införts bestämmelser om telefonförhör. Denna bestämmelse som det uppnåtts politisk enighet om är i första hand av intresse för . Det är endast av medlems- staterna som tillåter att bevisning tas upp genom telefonförhör under en brottmålsrättegång eller att åklagare håller förhör under förundersök- ningen per telefon. Bestämmelsens utformning är en eftergift för de stater som ser telefonförhör som myndighetsutövning på deras territorium och den uppställer vissa minimikrav för att dessa stater skall kunna godkänna att telefonförhör hålls. tillåter många stater att svenska domstolar håller telefonförhör med personer som befinner sig på deras territorium. Det bör därför inled- ningsvis av den nya lagen uttryckligen framgå att det är tillåtet för dom- stolarna att använda sig av reglerna i 46 kap. 7 § även om den person som skall höras befinner sig utomlands under förutsätt- ning att det land där personen befinner sig tillåter det. Med hänsyn till att vissa stater uppfattar det som myndighetsutövning att telefonförhör hålls med personer på deras territorier kan inte, som föreslagits vid remissbehandlingen, ensidigt införa en möjlighet att telefonförhör får hållas med svenska medborgare som tillfälligt befinner sig utomlands. Svenska domstolar bör i en eller annan form fortlöpande få information om stater som godkänner sådana telefonförhör. Det bör även av lagen framgå att tillåter att utländska rättsliga myndigheter håller telefonförhör med en person som befinner sig i utan några formaliteter och utan inblandning av svenska myndig- heter, om den som skall höras samtycker till förhöret. Enligt utkastet till om ömsesidig rättslig hjälp skall en medlemsstat på sina territorier kunna begära och ge rättslig hjälp med telefonförhör under förutsättning att den som skall höras samtycker till att förhöret sker per telefon. När telefonförhör skall hållas efter en begäran om rättslig hjälp skall staterna i samråd bestämma tidpunkten och övriga praktiska frågor med anledning av förhöret. Den anmodade staten skall åta sig att meddela den som skall höras tid och plats förhöret. Vid förhöret skall den anmodade staten kontrollera identiteten hos den som skall höras och att denne samtycker till telefonförhör. Den ansökande staten kan begära att konventionens bestämmelser rörande videokonferens i vissa delar skall tillämpas (se avsnitt 7.10.) Även inom har diskuteras motsvarande reglering av rättslig hjälp med telefonförhör inom ramen för utarbetande av ett andra tilläggsprotokoll till rättshjälpskonvention. Vissa EU-stater, t.ex. , tillämpar en ordning som ungefär motsvarar regleringen i och tilläggsproto- kollet. Det finns därför ingen anledning att avvakta med att införa en skyldighet för svenska åklagare och domstolar att bistå vid telefonförhör med en person som befinner sig i till dess har trätt i kraft eller att begränsa tillämpningsområdet till att gälla i för- hållande till vissa stater. I lagen bör därför utöver den föreslagna regeln redan nu införas bestämmelser om telefonförhör i som utformats i enlighet med lydelsen i det utkast till som föreligger. På motsvarande sätt bör införas en möjlighet för svenska domstolar att begära rättslig hjälp vid telefonförhör med en person som befinner sig utomlands. Vissa stater tillåter endast telefonförhör på sitt territorium om landets egna rättsliga myndigheter bistår vid förhöret på ett eller annat sätt. Det kan också vara så att domstolen behöver hjälp med att kontrollera identiteten hos den som skall höras. Bestämmelsen bör utformas på så sätt att den kan tillämpas i förhållande till de stater som i en internationell överenskommelse har avtalat om rättslig hjälp vid telefonförhör eller om den andra staten även annars ger sådan rättslig hjälp. Svenska åklagares möjlighet att använda telefonförhör under förundersökningen är inte författningsreglerad. Såväl i arbetet med att utarbeta som i arbetet inom är avsikten att bestämmelserna om rättslig hjälp vid telefonförhör skall kunna tillämpas även vid förhör under förundersökningen. Efter det att dessa konventio- ner har trätt i kraft kommer åklagarens, på samma sätt som domstolarnas, möjlighet att ansöka om rättslig hjälp med telefonförhör av personer utomlands följa av internationella avtal. Bestämmelsen om rättslig hjälp med telefonförhör med någon som befinner sig utomlands vid domstol bör därför även gälla åklagare. Som har redogjorts för tillåter många stater att en svensk domstol håller telefonförhör med personer på deras territorium utan att detta föregås av en ansökan om rättslig hjälp. På motsvarande sätt tillåter många stater också att telefonförhör hålls av åklagare under förundersök- ningen. Ovan har i klargörande syfte föreslagits att en bestämmelse tas in i den nya lagen om att en svensk domstol får hålla telefonförhör, enligt bestämmelserna i , med personer som befinner sig utomlands om det land där personen befinner sig tillåter det.