prop · GN0347 · 2000-01-01 00:00:00 — En sådan ordning skulle försvaga skyddet mot obefogade krav, eftersom det då vore möjligt att utan risk för något ansvar för motpartens kostnader driva en process som inte har några utsikter till framgång. En fakultativ regel av allmän karaktär är dessutom mindre väl ägnad att sörja för nödvändig förutsebarhet. En ordning med preciserade och klara regler för kostnadsansvar säkerställer att parterna har klart för sig vilka följder i kostnadshänseende deras processande har. Förutsebarheten skulle minska avsevärt med en generell möjlighet att inte förplikta ett brottsoffer att ersätta en gärningsmans rättegångskostnader. En sådan allmän fakultativ regel skulle dessutom försvaga de handlingsdirigerande effekter som de nuvarande reglerna om kostnadsansvaret har, nämligen att medverka till att de befogade anspråken hävdas medan andra frånfalls. Ett annat skäl som talar mot ett allmänt undantag från dagens huvud- regel om rättegångskostnadsansvar är svårigheter att göra rimliga av- gränsningar av en sådan regels tillämpningsområde. Enskilda anspråk som förs fram i en brottmålsrättegång grundar sig i många fall inte enbart på att en brottslig gärning har begåtts. Ofta måste också rent civilrättsliga grunder anges. En målsägande kan exempelvis behöva lägga ytterligare ett moment till själva brottet. Det är, om man bortser från skadestånd på grund av lidande, inte heller ovanligt att en målsägande har anledning att som alternativ till den brottsliga gärningen åberopa en grund som är rent civilrättslig, t.ex. vårdslöshet som grund för anspråk på ersättning för sveda och värk trots att det åtalade brottet kräver uppsåt. Det bör också nämnas att grunderna för ett enskilt anspråk kan komma att ändras under en pågående brottmålsrättegång. Vidare kan anspråk som inte gäller er- sättning för kränkning komma att behöva riktas mot annan än gärnings- mannen. Ett enskilt anspråk som har med ett brott att göra behöver vidare inte alltid avse ett skadeståndsanspråk. Det kan exempelvis röra sig om en talan om bättre rätt till viss egendom. Det skulle mot bakgrund av nu redovisade faktorer bli svårt att finna godtagbara gränser för en allmän regel rörande anspråk på grund av brott som avviker från huvudregeln. Någon mer allmän ändring av reglerna om rättegångskostnadsansvaret i mål om enskilda anspråk kan alltså inte göras. Det bör även när det gäller enskilda anspråk på grund av brott normalt gälla att brottsoffer i vissa fall kan drabbas av ett kostnadsansvar med anledning av detta. En regel om begränsning av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader bör införas för de fall där ersättning för kränkning döms ut Det finns emellertid speciella fall där behovet av en reform gör sig starkt gällande och där en undantagsregel kan ges en klar avgränsning. Som anförts ovan gäller detta särskilt de fall där ett brottsoffer tillerkänns skadestånd för kränkning. Ett reformbehov finns i första hand i sådana fall i vilka brottsoffret har tillerkänts ett skadestånd för kränkning i en viss domstolsinstans men den skadeståndsskyldige överklagar och får fullt bifall till ett yrkande om sänkning av skadeståndet, vilket innebär att domstolen kommer att till- lämpa 18 kap. 1 § RB beträffande överrättskostnaderna. Starka skäl talar för att man för det fallet gör ett tillägg till den nuvarande kostnads- regleringen som innebär att brottsoffret inte skall förpliktas ersätta den skadeståndsskyldiges kostnader i den högre domstolen. De fall där ett brottsoffer i en viss domstolsinstans har fått skadestånd för kränkning men själv har överklagat utan att till någon del få bifall till ett yrkande om höjning av skadeståndet bör också omfattas av en sådan regel. Ett visst behov av handlingsdirigering gentemot brottsoffret finns visserligen när det gäller dessa fall. Hovrätten över och anför att den ordning som föreslås i promemorian skulle kunna upp- muntra till mindre övertänkta överklaganden, utan att man för den skull kan tala om rättegångsmissbruk. anför att det från målsägandens sida torde kunna förekomma överklaganden som framstår som mer eller mindre grundlösa, utan att det kommer i fråga att tillämpa bestämmelserna i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § RB. Mot detta kan dock anföras att skadeståndsfrågan kan vara svår- bedömd. Kränkningsersättning är ju ersättning för en ideell skada som inte kan beräknas på samma sätt som en ekonomisk skada utan måste uppskattas efter en mer skönsmässig bedömning. Helt obefogade anspråk, i den mån sådana skulle förekomma, torde det vidare inte vara svårt för en gärningsman att freda sig mot. Som Hovrätten över och anför får det också anses ligga i sakens natur att en målsägande i normala fall känner ett sådant obehag inför processen att obefogade överklaganden blir sällsynt förekommande, varför det är troligt att de negativa konsekvenserna av bestämmelser av detta slag inte kommer att vara stora i praktiken. Till bilden hör också, som hovrätten anför, en gärningsmans möjlighet till rättshjälp i tvistemålsprocessen. Regeringen finner vidare anledning att i sammanhanget erinra om den handlingsdirigerande funktion som innefattas i bestämmelserna i 18 kap. 3 och 6 §§ samt 31 kap. 4 § RB. Övervägande skäl talar enligt vår bedömning för att också de fall då brottsoffret själv har överklagat bör omfattas av regleringen. Regleringen bör dock, som Lagrådet har anfört, inte vara obligatorisk, utan öppna en möjlighet för undantag, om det finns särskilda skäl för det. Vi återkommer strax till detta. anser att det bör övervägas att skydda brottsoffret i förhållande till hans eller hennes egna rättegångskostnader, särskilt när endast gärningsmannen överklagat i skadeståndsdelen och ersättningen sätts ned i högre instans. Myndigheten anför att detta inte nödvändigtvis bör ske genom att den vinnande motparten ersätter brottsoffret hans eller hennes kostnader. Enligt regeringens bedömning finns inte fog för en ordning där en vinnande motpart skall ersätta brottsoffret hans eller hennes kostnader. Det bristande skyddet för brottsoffret enligt den nuvarande ordningen består ju i att brottsoffret förpliktas ersätta motparten dennes kostnader. I sammanhanget bör vidare beaktas att ett brottsoffer endast har obetydliga egna kostnader, eftersom han eller hon i de mål där ersättning för kränkning dömts ut ofta har ett målsägandebiträde som betalas av allmänna medel. Regeringen anser inte att det finns tillräckliga skäl till ett längre gående skydd för brottsoffret på denna punkt. En reform bör alltså i huvudsak stanna vid att den som har tillerkänts skadestånd för kränkning bara skall behöva betala skadevållaren ersättning för rättegångskostnaderna i skadeståndsmålet om det finns särskilda skäl för det. Som redovisats tidigare finns en rätt till ersättning för kränkning i fall där ett offer för brott har tillfogats skador till följd av brott mot den personliga friheten. Det rör sig om sexualbrott och våldsbrott samt vissa andra brott såsom ärekränkning. Det handlar alltså om brott där en allvarlig kränkning har förekommit, där behovet av skydd för och stöd till brottsoffret framträder särskilt tydligt och det framstår som särskilt angeläget att undvika att offret för brottet förpliktas betala skadevållarens rättegångskostnader. Detta synsätt gör sig gällande oavsett till vilken del av talan kostnaderna hänför sig. anser att inte bara fall där ersättning för kränkning har dömts ut bör omfattas, utan också sådana där frågan om kränkningsersättning har prövats, utan att vinna bifall. Med hänsyn främst till att det är den konstaterade kränkningen som motiverar särregleringen på denna punkt finns det enligt vår mening dock inte skäl att ge den en så vid utformning. En förutsättning bör alltså vara att ersättning för kränkning har dömts ut. Regeln bör alltså inte omfatta fall där ersättning för kränkning visserligen dömts ut i lägre instans men underinstansens dom ändras i högre instans på så sätt att kränkningsersättning inte döms ut. Reformen bör för att kunna fylla sitt ändamål avse också sådana fall där brottsoffret i samma rättegång fört talan mot skadevållaren om något annat än skadestånd för kränkning, t.ex. skadestånd för personskada och detta oavsett utgången i den delen. Det innebär att brottsoffret inte skall förpliktas ersätta några rättegångkostnader i mål om skadestånd, om han eller hon i endera instansen har tillerkänts ersättning för kränkning. Detta gäller även om ersättningsbeloppet för kränkning är obetydligt i förhållande till andra former av skadestånd. Som nämnts ovan och som vi strax återkommer till bör det dock finnas en möjlighet till undantag, om omständigheterna i målet är sådana att det finns särskilda skäl för att låta brottsoffret bära ansvar för motpartens rättegångskostnader. ombudsmän () har anfört att huvudbestämmelsen bör begränsas till att omfatta mål där frågan om skadestånd för kränkning prövas; om endast frågor om ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt prövas bör enligt JO kvittning endast kunna ske i vissa fall, oavsett om ersättning för kränkning genom brott har dömts ut. och Riks- organisationen för Kvinnojourer i har när det gäller denna fråga anslutit sig till promemorians förslag. De väsentliga skälen för särregleringen är det tydliga behovet av skydd för och stöd till brottsoffret samt det angelägna i att undvika vad som kan uppfattas som en kränkande betalningsskyldighet för brottsoffret gent- emot den skadeståndsskyldige. Dessa skäl gör sig enligt regeringens bedömning gällande i de fall målsäganden har tillerkänts ersättning för kränkning för brottet, oavsett om den frågan är föremål för prövning i den aktuella instansen. har påpekat att det av lagtexten tydligt bör framgå att regleringen har denna innebörd. anför att det av lagtexten bör framgå att bestämmelsen inte är tillämplig när det efter avskiljande eller överklagande är fråga om prövning av skadestånd på grund av ett annat brott mot målsäganden än det kränkningen innefattat. Regeringen har utformat förslaget till lagtext i syfte att tillgodose dessa synpunkter. Tingsrätten har också tagit upp frågan om bestämmelsen är tillämplig i de fall då målsäganden förbehåller sig rätten att i senare rättegång framställa anspråk om exempelvis ersättning för lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt. Regeringens förslag till lagtext har formulerats med utgångspunkten att också sådana fall i princip skall omfattas av bestämmelserna. Lagrådet har dock pekat på ett antal situationer där en obligatorisk bestämmelse inte ter sig rimlig (se närmare i bilaga 4) samt anfört att det bör finnas någon form av ventil så att avsteg från principen om kvittning kan göras i sådana fall där regeln skulle ge ett klart otillfredsställande resultat med hänsyn till omständigheterna i målet. Regeringen ansluter sig till Lagrådets bedömning och föreslår med anledning av detta att undantag bör göras för de fall där särskilda skäl talar mot en begränsning av brottsoffrets ansvar för motpartens rättegångskostnader. Undantaget bör tillämpas med försiktighet. Det tar exempelvis sikte på fall som inte omfattas av, men ligger nära tillämpningsområdet för bestämmelserna i 18 kap. 3 och 6 §§ samt 31 kap. 4 § RB. Ett annat exempel är atypiska fall där förhållandet mellan parterna är sådant att det finns en tydlig obalans till nackdel för den skadeståndsskyldige. Ett ytterligare exempel, som Lagrådet har anfört, där det kan komma i fråga att tillämpa undantaget, är fall där kränkningsersättning har dömts ut i brottmålet och en separat skadeståndstalan angående person- eller sakskada på grund av samma brott väcks i ett nytt mål samt den dömde i brottmålet vinner helt i alla instanser. I den mån rättegångskostnadernas fördelning i högre instans påverkar fördelningen av rättegångskostnaderna i lägre instans (jfr 18 kap. 15 § RB) kan de nu föreslagna reglerna få verkningar för kostnadernas fördel- ning också i lägre instans. Om exempelvis ett brottsoffer i ett mål som i högre rätt enbart gäller storleken på en kränkningsersättning är klagande och vinner bifall i hovrätten men därefter är helt förlorande motpart i , kan han eller hon enligt gällande rätt förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna inte bara i , utan också i hovrätten. De nu föreslagna bestämmelserna är naturligtvis avsedda att i ett fall som detta omfatta betalningsskyldigheten för rättegångskostnader i båda instanserna. En möjlighet till kvittning bör införas också i vissa andra fall Promemorians förslag innebär att en fakultativ kvittningsregel bör införas för de fall en skadelidande har tillerkänts skadestånd på grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt. För att kvittning skall komma i fråga bör det krävas att det finns särskilda skäl. har ifrågasatt om denna lösning upp-fyller allmänna krav på förutsebarhet i lagstiftningen. Riksåklagaren har satt i fråga om inte kravet på särskilda skäl innebär att möjligheten till kvittning kommer att bli alltför begränsad. Föreningen brottsoffer har ansett att det inte bör finnas något krav på särskilda skäl i dessa fall. har anfört att det när det är fråga om ersättning för sveda och värk till närstående till den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet dödats genom brott bör ställas upp ett krav på särskilda skäl för att kvittning inte skall ske. för anhöriga till våldsdödade och för Kvinnojourer i har betonat vikten av att regler om kvittning omfattar närstående till personer som har dödats genom brott. Regeringen delar bedömningen i promemorian att det även i fall där skadestånd på grund av kränkning inte dömts ut kan finnas skäl att modifiera de allmänna reglerna om ersättning för rättegångskostnader. Det gäller särskilt i fall som ligger nära kränkningsfallen och där någon har åsamkats en personskada genom brott för vilken ersättning för sveda och värk, lyte, men eller olägenheter i övrigt enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen har dömts ut, men där bestämmelsen om ersättning för kränkning i 1 kap. 3 § skadeståndslagen inte är tillämplig. Ett praktiskt betydelsefullt exempel rör närstående till personer som har dödats genom brott. Dessa har i vissa fall rätt till ersättning för de psykiska besvär som de har drabbats av till följd av att en närstående har dödats. Enligt praxis krävs att dödandet har skett genom en uppsåtlig gärning eller genom grov oaktsamhet (NJA 1993 s. 41 I och II; 1996 s. 377 och Högsta domstolens dom i mål T 107-96). De psykiska besvär som det här är fråga om ersätts som en personskada, genom ersättning för sveda och värk. Närstående till dem som har bragts om livet genom brott har dock inte rätt till kränkningsersättning. Starka skäl talar för att också denna grupp av offer för brott bör omfattas av en möjlighet att inte behöva ersätta gärningsmannens rättegångskostnader. Detsamma gäller dem som direkt har åsamkats personskada med anledning av ett allvarligare brott. Med hänsyn till att anspråk på ersättning för sveda och värk m.m. ofta kan grundas även på andra omständigheter än det aktuella brottet och till att regeln annars skulle komma att omfatta ett alltför vitt område, bör dessa mål emellertid inte omfattas av den föreslagna undantagsregeln. För att brottsoffret inte skall förpliktas ersätta motpartens rättegångskostnader bör det i stället krävas att det finns särskilda skäl för en kvittning. Bestämmelsen bör ta sikte på fall där behovet av skydd för och stöd till brottsoffret är särskilt tydligt och det är särskilt angeläget att undvika vad som kan uppfattas som en kränkande betalningsskyldighet för brottsoffret gentemot gärningsmannen. Vid exempelvis mindre allvarliga trafikbrott eller andra mindre allvarliga brott där skadan orsakats av vårdslöshet bör normalt huvudregeln om ansvar för rättegångskostnader gälla. Undantagsregeln måste vidare ge utrymme för att beakta om ersättningen också har grundats på annat än den brottsliga gärningen, dvs. om rent civilrättsliga grunder har påverkat frågan om rätt till skadestånd och dess storlek. På motsvarande sätt som bör gälla för de fall där ersättning för kränkning har dömts ut blir det också möjligt att undanta sådana fall där en tillämpning av bestämmelsen skulle ge ett klart otillfredsställande resultat med hänsyn till omständigheterna i målet. Kravet på särskilda skäl ger enligt vår mening en rimligt avvägd avgränsning. Det ger vidare bestämmelsen en tillräckligt begränsad räckvidd för att en fakultativ lösning skall vara acceptabel. Behov av en särskild bestämmelse för närstående till dem som dödats genom brott finns enligt vår bedömning inte. Som framgått ovan är avsikten att dessa bör omfattas av regleringen. Försumlig processföring I enlighet med vad som föreslagits i promemorian bör ett undantag från tillämpningsområdet för den nya regeln göras för det fallet att den skadelidande är försumlig vid väckandet av talan eller i övrigt i sin processföring. Som föreslagits i promemorian bör undantaget regleras genom en hänvisning till bestämmelserna i 18 kap. 3 och 6 §§ samt 31 kap. 4 § RB. anser att detta undantag bör tillämpas mycket restriktivt och illustreras med exempel i förarbetena för att underlätta tillämpningen. Regeringen finner dock inte skäl att särbehandla de fall det här är fråga om i dessa avseenden. Syftet med de nu föreslagna bestämmelserna, att bidra till och upprätthålla ett rimligt mått av skydd för och stöd till brottsoffret, motiverar enligt vår bedömning inte att tillämpningen av reglerna om försumlig processföring m.m. i detta sammanhang begränsas jämfört med vad som annars gäller. Däremot bör regleringen på denna punkt i enlighet med vad Lagrådet anfört vara begränsad till att avse merkostnader till följd av försumligheten, och alltså inte innebära att möjligheten till kvittning helt slås ut. Den nu föreslagna regleringen har utformats med denna utgångspunkt. JO har invänt mot promemorians förslag att ta in bestämmelserna i skadeståndslagen (1972:207) och anfört att de systematiskt hör hemma i RB och bör arbetas in där. Till stöd för invändningen har i huvudsak anförts att de skadeståndsmål det här är fråga om inte är artskilda från andra mål om skadestånd enligt skadeståndslagen och att det därför saknas anledning att ta in särskilda bestämmelser om rättegångskostnader i nämnda lag. Generella regler om ansvar för rättegångskostnader finns i rättegångs- balken. Särskilda bestämmelser som enbart gäller i vissa typer av mål eller ärenden tas normalt in i den lag som reglerar dessa mål eller ärenden. JO:s påpekande om att det endast är grunderna för skadeståndsyrkandena som skiljer de nu berörda skadeståndsanspråken från andra är visserligen riktigt. Det är alltså inte fråga om någon särreglering som gäller samtliga mål om skadestånd. Inte desto mindre är det fråga om en särreglering. Med hänsyn till detta framstår det som lämpligast att placera bestämmelserna tillsammans med den materiella regleringen i enlighet med vad som förslagits i promemorian. anför att det bör övervägas uttryckliga hänvisningar till den särreglering det här är fråga om i 31 kap. 11 § RB och möjligen även i anslutning till huvudregeln i 18 kap. 1 § RB. Samfundet anför också att det av lagtexten bör framgå att syftet är att i det enskilda fallet ersätta de regler som annars skulle ha gällt enligt om ersättningsskyldighet för den skadelidande på grund av utgången i målet. Uttryckliga hänvisningar av det slag samfundet efterfrågar kunde i och för sig vara av värde. Sådana hänvisningar saknas dock beträffande en rad liknande bestämmelser. Eftersom de lämpligen bör vara heltäckande finner vi inte tillräckliga skäl att föreslå sådana hänvisningar för just dessa fall. Att den särreglering det här är fråga om i det enskilda fallet ersätter de regler som annars skulle ha gällt enligt RB bedömer vi framgå med tillräcklig tydlighet också utan att det uttryck- ligen sägs i lagtexten. Information om bestämmelsernas innebörd I promemorian framhålls vikten av att en målsägande som för fram sina anspråk genom åklagaren ges information om vilka kostnadsrisker som finns, särskilt när det gäller de fall där enbart ersättningsanspråken förs upp till högre instans. Vidare anförs att detta lämpligast görs genom före- skrifter till åklagare om den information som bör lämnas till en måls- ägande samt att någon bestämmelse i lag inte behövs. Flera remiss- instanser har betonat vikten av information om kostnadsriskerna, särskilt vid överklagande. Regeringen delar promemorians bedömning på denna punkt och avser att genom kontakter med berörda myndigheter verka för att lämpliga informationsinsatser kommer tillstånd. Övrigt anför att gärningsman bör användas i stället för motpart i lagtexten, för att undvika tolkningen att kvittning även skulle kunna göras gällande mot en skadelidandes försäkringsbolag. Regeringen finner det lämpligast att använda uttrycket den skadestånds- skyldige . På detta sätt framgår det tydligare att bestämmelserna inte är avsedda att tillämpas i tvister mellan en skadelidande och dennes försäk- ringsbolag. Det framgår vidare att bestämmelserna omfattar också de fall där den skadeståndsskyldige på grund av s.k. principalansvar enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen är en juridisk person. I promemorian föreslås en övergångsbestämmelse enligt vilken de nya bestämmelserna endast skall tillämpas i de fall yrkandet om skadestånd har framställts efter ikraftträdandet. Lagrådsremissens förslag innefattade inte någon sådan bestämmelse. Lagrådet har dock anfört att det vore principiellt oriktigt att ändra spelreglerna på det sätt som remissförslaget innebär. I enlighet med denna synpunkt föreslår regeringen en övergångsbestämmelse med nämnd innebörd. I sammanhanget bör också nämnas att det av allmänna civilrättsliga grundsatser visserligen torde följa att äldre lag om skadestånd är tillämplig på skadefall som inträffat före ikraftträdandet. Bestämmelserna som här föreslås gäller dock inte skadestånd, utan ansvar för rättegångskostnader. Hinder mot att tillämpa bestämmelserna också när skadefallet inträffat före ikraftträdandet finns alltså inte. De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft . 7 Ekonomiska konsekvenser Förslaget tar sikte på mål mellan enskilda parter och påverkar det allmän- nas kostnader enbart i fall där brottsoffrets motpart har rättshjälp. I pro- memorian görs bedömningen att de där föreslagna bestämmelserna inte medför några beaktansvärda kostnader för det allmänna. och har instämt i detta. Regeringen gör ingen an- nan bedömning beträffande de bestämmelser som föreslås. 8 Författningskommentar 6 kap. 5 § Paragrafen som är ny innehåller särskilda bestämmelser om ansvar för rättegångskostnader för mål om skadestånd där ersättning för kränkning enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen har dömts ut. Bestämmelserna förutsätter att regler om fördelning av rättegångskostnader skall tillämpas i första hand. Bestämmelserna träder enbart in i de fall där den som har tillerkänts ersättning för lidande eller sveda och värk m.m. skulle bli ersättningsskyldig i förhållande till motparten enligt regler. Undantag görs i tredje stycket för fall av försumlighet från den skadelidandes sida. Möjligheten att inte förplikta ett brottsoffer att ersätta en motparts rättegångskostnader gäller i förhållande till alla rättegångskostnader i målet. Bestämmelsen är, som följer av ordalydelsen, enbart tillämplig när den skadelidande själv för talan, och alltså inte om ett försäkringsbolag har trätt i brottsoffrets ställe eller när staten för en regresstalan mot den skadeståndsskyldige efter att ha betalat ut brottsskadeersättning för brottet. Bestämmelsen i första stycket gäller fall där en skadelidande har tillerkänts ersättning för kränkning genom brott enligt 1 kap. 3 §. Undantag görs endast för de fall då särskilda skäl finns mot att begränsa den skadelidandes ansvar för rättegångskostnader.