prop · GN0327 · 2000-01-01 00:00:00 — Förbudet avser enligt lagtexten knivar, andra stick- eller skärvapen och andra föremål som är avsedda att användas som brott mot liv eller hälsa. Förbudet omfattar i princip sådana föremål som kan utgöra vapen enligt 4 kap. 5 § (olaga hot) och som även avses i förverkanderegeln i 36 kap. 3 § 2 . I propositionerna till knivförbudslagen finns det exempel på vad som avses med uppräkningen (prop. 1987/88:98 s. 14 f. och prop. 1989/90:129 s. 20). 23.2 Utgångspunkterna för regeringens bedömning och förslag Den vanligaste formen av dödligt våld i är knivvåld. En undersökning av som avsåg perioden t.o.m. mitten av framgår att detta i särskilt hög grad gäller det dödliga våld som begås av yngre gärningsmän. Någon anledning anta att förhållandena har förändrats föreligger enligt regeringens bedömning inte. Det är mot den bakgrunden angeläget att det från samhällets sida vidtas åtgärder för att minimera förekomsten av knivar och liknande föremål i sammanhang där dessa kan komma att användas vid brott mot liv och hälsa. Knivförbudslagen är en del i samhällets försök att minska förekomsten av knivvåld. Den mest praktiska nyttan av lagen är att den ger möjlighet att ta hand om och förverka knivar m.m. när dessa påträffas hos personer som omhändertas eller på annat sätt är föremål för ett polisingripande innan något allvarligare brott begås. Syftet med förbudslagstiftningen kan emellertid också sägas vara att tydligt markera att knivar och andra farliga föremål inte skall innehas på platser där risken för våldsbrott kan anses vara särskilt stor. Utredningen har gjort en utvärdering av lagstiftningen för att bl.a. bedöma om det finns skäl att utsträcka knivförbudet också till vissa platser dit allmänheten kan ha tillträde men som inte räknas som allmän plats, om ett generellt förbud att inneha vissa föremål bör införas samt om avgränsningen av de föremål som omfattas av förbud mot saluhållande och åldersgräns för överlåtelse enligt lagen är lämpligt avvägd. Generellt kan sägas att utvärderingen ger vid handen att bestämmelserna i knivförbudslagen i stort sett är väl avvägda och lätta att tillämpa och att lagen således fungerar relativt bra, inte minst vad gäller dess viktiga funktion som verktyg i polisens arbete med att förhindra brott. Regeringen delar utredningens uppfattning att vad som i första hand krävs för att minska förekomsten av knivinnehav på allmän plats m.m. inte främst är en strängare förbudslagstiftning utan en attitydförändring, framför allt bland ungdomar. I vissa avseenden finns det dock anledning att överväga en utvidgning av lagens tillämpningsområde. Knivförbudslagen fyller en viktig funktion genom att ge polisen möjlighet att ingripa i ett tidigt skede innan något allvarligare brott har begåtts. Det är därför viktigt att undersöka vilka möjligheter redan nuvarande regelverk ger i det avseendet när man bedömer behovet av att utvidga lagens tillämpningsområde. 24 Behovet av ändring i bestämmelserna om kroppsvisitation Regeringens bedömning: Någon ändring av bestämmelserna om kroppsvisitation bör inte göras. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon av remissinstanserna har gett uttryck för någon annan uppfattning. Skälen för regeringens bedömning: Vad gäller eventuella tolknings- och tillämpningsproblem av knivförbudslagen visar utvärderingen att lagen i sig inte ställer till några större sådana problem för polisen. Däremot uppstår det oftare osäkerhet i fråga om reglerna om kroppsvisitation. Bestämmelser om kroppsvisitation finns bl.a. i och i polislagen (1984:387). I sammanhanget bör särskilt nämnas bestämmelsen i 19 § andra stycket polislagen, enligt vilken en polisman får kroppsvisitera i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § . Bestämmelsen anknyter således till de regler om förverkande av knivar och andra farliga föremål som finns i 36 kap. 3 § , vilka direkt tar sikte på möjligheten att omhänderta knivar och andra farliga föremål i risksituationer. Vad avser gällande rätt i övrigt på området kan hänvisas till den förtjänstfulla redogörelse som utredningen gjort för bestämmelserna om tvångsmedel, däribland kroppsvisitation. Av utredningens genomgång och analys av bestämmelserna om kroppsvisitation har inte framkommit att det finns behov av att ändra i dessa. Några sådana förändringar föreslås därför inte. 25 Frågan om en utvidgning av knivförbudslagens tillämpningsområde 25.1 Fordon på allmän plats Regeringens förslag: I knivförbudslagen införs ett förbud mot att inneha knivar m.m. i fordon på allmän plats. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig tillstyrker förslaget. avstyrker förslaget och pekar, i likhet med , på att vissa gränsdragningsproblem kan uppkomma. Skälen för regeringens förslag: Frågan om en bil som befinner sig på allmän plats utgör allmän eller enskild plats finns i några fall behandlad i praxis. Utredningen är av uppfattningen att en bil som befinner sig på allmän plats också utgör allmän plats och att det därför är förbjudet att inneha knivar m.m. i dessa fall. En utbredd uppfattning, som också finner stöd i rättspraxis, är emellertid att i vart fall en täckt bil utgör en enskild plats oavsett var den befinner sig och att knivförbudslagen därför inte är tillämplig på knivar och andra farliga föremål som anträffas i denna. Det kan således sägas råda viss osäkerhet om rättsläget. Som vi tidigare påpekat är den mest praktiska nyttan av knivförbudslagen att det ges möjlighet att ta om hand och förverka knivar m.m. hos personer som är föremål för omhändertagande eller annat polisingripande. Mot den bakgrunden framstår det enligt regeringen som otillfredsställande att det inte skulle vara möjligt att ingripa även när en kniv eller liknande återfinns i en bil på allmän plats. Å andra sidan är det viktigt att komma ihåg att ett sådant innehav är befogat. Personen i fråga kan ju exempelvis vara på väg ut på en fisketur eller för att jaga eller behöva kniven i något annat sammanhang som är helt legitimt. En sådan regel måste därför tillämpas på ett mycket nyanserat sätt, så att den personliga integriteten inte kränks onödigtvis. En rimlig förklaring till innehavet bör accepteras. Under förutsättning av att regeln tillämpas på ett sådant sätt anser dock regeringen att det är motiverat att låta ett förbud omfatta även fordon som befinner sig på allmän plats. Eftersom rättsläget framstår som något osäkert är det lämpligt att uttryckligen i lagtexten ange att det är förbjudet att inneha kniv i fordon som befinner sig på allmän plats. Begreppet fordon bör härvid ha samma innebörd som i fordonskungörelsen (1972:595). 25.2 Sjukhus, myndighets lokaler och liknande Regeringens bedömning: Innehavsförbudet bör inte utvidgas till att avse också enskilda platser på sjukhus, myndighets lokaler m.m. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: i , i och delar utredningens bedömning. och anser att det finns anledning att överväga en utvidgning av lagens tillämpningsområde till nämnda utrymmen. Skälen för regeringens bedömning: I debatten kring knivförbudslagen har det förekommit förslag om att förbjuda innehav av knivar m.m. på sjukhus, i myndighets lokaler och liknande ställen. har i ett tillkännagivande till regeringen (bet. 1996/97:JuU9, rskr. 1996/97:161) förutsatt att frågan om knivförbudslagens tillämplighet i rummet särskilt vad gäller sjukhus, socialkontor och liknande ställen får särskild belysning i beredningen av utredningens förslag. I vissa fall synes förslagen grunda sig på en missuppfattning om vad som i knivförbudslagens mening är att anse som allmän plats. Begreppet allmän plats i knivförbudslagen har samma innebörd som det har i . Med uttrycket allmän plats avses således plats inom- eller utomhus som är upplåten för eller frekventeras av allmänheten, t.ex. gata, torg, tunnelbane- eller järnvägsstation. Även tåg, båtar, hotell, restauranger, affärslokaler, teater- eller biograflokaler och dylikt utgör allmänna platser i den mån och allmänheten har tillträde till dem. Entréer och väntrum på ett sjukhus och i myndigheters lokaler kan således vara att betrakta som allmänna platser, nämligen om allmänheten kan sägas ha tillträde dit. Här är det alltså förbjudet att inneha knivar m.m. om innehavet inte är befogat. Utrymmen som undersökningsrum, vårdavdelningar och enskilda tjänstemäns arbetsrum torde dock inte omfattas av förbudet. Här gäller i stället interna regler som sjukhusen eller myndigheterna själva beslutar. Det är fullt möjligt för exempelvis ett sjukhus att förbjuda patienter att inneha knivar och att uppställa som krav att de lämnar i från sig en medförd kniv. Kniven kan då omhändertas för förvar personen befinner sig på sjukhuset och återlämnas när han går därifrån. Särskilt utsatta är exempelvis vissa psykiatriska mottagningar, akutmottagningar och socialkontor. Enligt de kontakter som utredningen har haft med sådana institutioner har dock inte någon utvidgning av förbudet i knivförbudslagen efterfrågats. Det tycks som om problemet med knivinnehav inte är särdeles stort och att de fall som uppkommer i regel blir lösta på sätt som ovan nämnts, genom tillämpning av interna regler Regeringen delar vidare utredningens uppfattning att det skulle bli svårt att på ett tillfredsställande sätt avgränsa ett straffbart område som sträckte sig även till undersökningsrum, enskilda tjänsterum m.m. Dessutom anser regeringen att det är klart tveksamt om ett sådant förbud är motiverat. Vad man vill komma åt är de fall där någon kan tänkas bli hotad av en knivförsedd person. Det är dock vanligtvis först när den hotfulla situationen uppstått som någon form av ingripande blir aktuellt. Personen i fråga har då i de flesta fall redan gjort sig skyldig till ett brott mot , t.ex. olaga hot eller försök till misshandel. Kniven kan under sådana förhållanden som regel beslagtas och förklaras förverkad på grund härav. Det kan således konstateras att de som närmast skulle beröras av en utvidgning av innehavsförbudet till att avse också enskilda platser på sjukhus, myndighets lokaler m.m. inte själva tycks anse att det finns behov av en sådan utvidgning, utan att eventuella problem med knivinnehav kan lösas genom tillämpning av interna regler. Som framgått ovan föreligger inte heller några andra bärande argument för en utvidgning av innehavsförbudet i nu aktuellt avseende. Regeringen anser tvärtom att nyttan av en sådan utvidgning kan ifrågasättas. Av dessa skäl instämmer regeringen i utredningens uppfattning att en utvidgning av knivförbudslagens tillämpningsområde till enskilda platser på sjukhus, myndighets lokaler m.m. inte bör ske. 25.3 Frågan om ett utvidgat förbud mot innehav av knivar, gatustridsvapen m.m. samt förbud mot innehav och saluhållande av vapenattrapper och liknande föremål Regeringens bedömning: Ett generellt förbud mot innehav av samtliga föremål som knivförbudslagen är tillämplig på bör inte införas. Detsamma gäller s.k. gatustridsvapen. Vad gäller saluhållande och innehav av vapenattrapper avser regeringen att återkomma till frågan i ett senare sammanhang. Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Det förbjudna området för innehav enligt knivförbudslagen utvidgas till att gälla föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen vid hot om brott mot liv eller hälsa. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig i fråga om ett generellt förbud mot innehav av samtliga föremål som knivförbudslagen är tillämplig på instämmer i utredningens bedömning. Vad däremot gäller ett totalförbud mot s.k. gatustridsvapen är samtliga (åtta stycken) som yttrat sig i frågan positiva till att det i vart fall bedrivs ett arbete i den riktningen. Samtliga remissinstanser som uttalat sig utom en instämmer i utredningens bedömning vad gäller frågan om ett generellt förbud mot innehav och saluhållande av vapenattrapper. anser att det bör finnas förutsättningar att införa ett försäljningsförbud för exakta reproduktioner av skjutvapen med vissa undantag. Vad gäller förslaget om ett förbud att på allmän plats inneha föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen vid hot om brott mot liv eller hälsa avstyrks detta av i , i , , och . Riksåklagaren och är tveksamma till förslaget. i respektive i tillstyrker i huvudsak förslaget. De som avstyrker förslaget anför bl.a. att bestämmelsens utformning är oklar och kan leda till gränsdragningsproblem. Även effektiviteten av ett förbud ifrågasätts. Skälen för regeringens bedömning Frågan om ett generellt förbud mot innehav av samtliga föremål som knivförbudslagen är tillämplig på Tanken på att införa ett generellt förbud, dvs. ett förbud mot att överhuvudtaget inneha vissa farliga föremål, har diskuterats i många sammanhang. Frågan väcktes redan i samband med införandet av stilettförordning och har varit uppe vid ett antal tillfällen, bl.a. vid införandet av knivförbudslagen och vid utvidgningen av densamma . Som utredningen påpekar har många av de föremål som faller under knivförbudslagens tillämpningsområde ett stort legalt användningsområde. Detta gäller t.ex. köksknivar, moraknivar, rakblad och sylar. Att helt eliminera förekomsten och brukandet av dessa är därför inte genomförbart eller ens önskvärt. Ett generellt förbud måste således vara förenat med undantag, såsom fallet är med det förbud som gäller , eller ett system med tillstånd. Ett förbud förenat med undantag skulle troligtvis leda till svåra tolknings- och tillämpningssvårigheter och därmed en betydande risk för godtycke och rättsosäkerhet. Ett system med tillstånd skulle, med hänsyn till den stora mängd tillstånd som med all sannolikhet skulle behöva sökas, bli relativt resurskrävande samt utan tvivel mycket svårkontrollerat. Ett totalförbud innebär vidare ett stort ingrepp i den personliga integriteten. Slutligen bör det påpekas att det finns en risk för att ett alltför omfattande förbud urholkar själva grunderna för knivförbudslagstiftningen, nämligen ståndpunkten att även knivar och andra föremål som är helt accepterade som redskap i olika sammanhang inte skall bäras i sammanhang där det finns särskilt stor risk för att de kommer till användning som våldsverktyg. Av dessa skäl anser regeringen i likhet med utredningen att ett generellt förbud inte bör införas. Frågan om ett totalförbud mot s.k. gatustridsvapen Även frågan om ett totalförbud begränsat till s.k. gatustridsvapen har diskuterats . Inför knivförbudslagens införande förordade flera remissinstanser ett totalförbud och departementschefen uttalade att hon hade svårt att se att s.k. gatustridsvapen hade något existensberättigande, varför hon närmast uppfattade förslaget att förbjuda dem på allmän plats som ett första steg mot ett mera generellt förbud. vapenutredning, som utvärderade knivförbudslagen efter ikraftträdandet, tog upp frågan i sitt slutbetänkande (SOU 1989:44 Översyn av vapenlagstiftningen). Utredningen ansåg dock att det var svårt att överblicka alla konsekvenser (bl.a. omnämndes speciella användningsområden för vissa farliga föremål, som t.ex. slangbågar vilka användes av sportfiskare för att skjuta ut bete) och att ett totalförbud skulle föra alltför långt. Denna inställning delades av regeringen. uttalade vid sin behandling av propositionen att mycket talade för att ett generellt förbud mot innehav av stiletter och gatustridsvapen allvarligt borde övervägas, men att detta borde ske i anslutning till den utvärdering av lagen som departementschefen förutskickat. I sitt delbetänkande anförde vapenutredning att starka skäl talar för att införa ett totalförbud mot gatustridsvapen men att ett sådant förbud dock borde vara förenat med ett tillståndsförfarande, vilket lämpligen regleras inom ramen för en samlad vapenlagstiftning. Utredningen avstod därför från att lägga fram ett förslag om totalförbud i delbetänkandet och ville i stället ta upp frågan i sitt slutbetänkande. I slutbetänkandet konstaterar emellertid utredningen att den inte kunnat komma fram till en acceptabel utformning av ett totalförbud. Vad gäller remissinstansernas uppfattning i frågan bör det noteras att så gott som samtliga yttranden hänför sig till frågans behandling i utredningens delbetänkande och inte till dess slutbetänkande, där utredningen alltså redovisar en delvis annan uppfattning . Regeringen delar uppfattningen att de flesta av de föremål som går under benämningen gatustridsvapen inte har något egentligt existensberättigande. Som vapenutredning påpekat har dock vissa av dessa ett legitimt användningsområde. Ett totalförbud skulle därför behöva kompletteras antingen med undantagsregler eller ett tillståndsförfarande. Den första frågan att ta ställning till är dock om det överhuvudtaget är möjligt att tillräckligt klart avgränsa vad som avses med s.k. gatustridsvapen. Detta är enligt regeringens uppfattning en grundläggande förutsättning för att ett totalförbud skall kunna övervägas. Termen "gatustridsvapen" är juridiskt sett mycket oklar. I den nuvarande knivförbudslagen anges föremålen som "knogjärn, kaststjärnor eller andra sådana föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa". I förarbetena förekommer en omfattande exemplifiering av vad som avses med gatustridsvapen (prop. 1987/88:98 s. 17). Utöver vad som anges i lagtexten faller således under begreppet även föremål som batonger, karatepinnar, strypsnaror, rivhandskar, skarpslipade mejslar, blydaggar, s.k. precisionsslangbågar, morgonstjärnor, kedjor som har försetts med handtag samt ölburkar som har fyllts med cement. Som utredningen påpekar går det visserligen av detta att relativt lätt sluta sig till vad som utgör ett typiskt gatustridsvapen. Med hänsyn till den mängd skilda föremål av olika karaktär som avses uppkommer trots detta svåra avgränsningsfrågor, inte minst med tanke på att många av de föremål som avses är av enkel beskaffenhet. När det gäller det nuvarande förbudet mot innehav på allmän plats bidrar begreppet gatustridsvapen i sig självt, förenat med den miljö som förbudet avser, till att i stort sett klargöra vad som menas. I andra fall blir det genast mer problematiskt att bestämma vad som skulle omfattas av förbudet. Som utredningen påpekar torde den enda möjliga lösningen vara att räkna upp vilka föremål som är förbjudna, varvid det skulle krävas en ingående legaldefinition av varje särskilt föremål, så att inte bara en ändrad benämning kan leda till att föremålet faller utanför förbudet. Detta skulle medföra en mycket omfattande och komplex reglering. En sådan kasuistisk lagstiftningsteknik riskerar, även om den görs så uttömmande som möjligt, också att bli förhållandevis enkel att kringgå. Slutligen bör framhållas att knivförbudslagstiftningen till sin utformning närmast kan liknas vid en ordningsföreskrift. För att straffansvar för en överträdelse skall inträda krävs inte att gärningsmannen har något uppsåt att föremålet skall komma till brottslig användning. Om ett totalförbud mot gatustridsvapen infördes kan det därför ifrågasättas om det vore rimligt att bestraffa alla överträdelser. Det har således ifrågasatts om det alls kan anses straffvärt att inneha en ölburk fylld med cement i sitt hem om det inte finns något som helst uppsåt att den skall komma till användning vid brott. Om däremot uppsåt att begå t.ex. misshandel föreligger är förfarandet naturligtvis straffvärt. Sådana fall torde emellertid kunna bestraffas såsom förberedelse till misshandel. Av dessa skäl avstår regeringen från att lägga fram något förslag om ett generellt förbud mot gatustridsvapen. Innehav och saluhållande av vapenattrapper och liknande föremål Frågans tidigare behandling Efterbildningar av skjutvapen förekommer i varierande utformning. Så kallade vapenattrapper kan sägas utgöra efterbildningar som inte är, och i princip inte heller kan göras om till, brukbara skjutvapen. Ett annat begrepp är vapenrepliker, med vilket oftast avses föremål som är trogna kopior av skjutvapen. Vissa av vapenreplikerna utgör fungerande skjutvapen och faller då under vapenlagens bestämmelser. Förslag om att reglera innehav av vapenattrapper har framförts . Frågan var exempelvis aktuell i samband med att tillståndsplikt infördes för start- och signalvapen, men avfärdades då på grund av de gränsdragningsproblem som förelåg gentemot vanliga leksaksvapen (prop. 1986/87:154 s. 12 13). vapenutredning tog på nytt upp frågan om en reglering av tillhandahållandet av vapenattrapper. I syfte att få bort föremål som kunde förväxlas med riktiga skjutvapen och därför med framgång kunde användas som hjälpmedel vid rån och liknande brottslighet, föreslog utredningen en bestämmelse i knivförbudslagen om att ett föremål som har en sådan likhet med ett brukbart skjutvapen att det lätt kan förväxlas med ett sådant (vapenattrapp) inte skulle få importeras, saluhållas eller överlåtas. Frågan behandlades i prop. 1990/91:130 med förslag till ändringar i vapenlagen. Det noterades därvid att i stort sett samtliga remissinstanser varit kritiska mot förslaget. Departementschefen uttalade att hon visserligen hade föga förståelse för behovet av föremål som lätt kunde uppfattas som skjutvapen och att det var önskvärt att dessa kom bort från marknaden. Hon var emellertid inte övertygad om att merparten av de brott som begåtts med användning av vapenattrapper inte skulle kommit till stånd, om begränsningar när det gäller sådana funnits. Skälen för den föreslagna regleringen ansågs således inte ha tillräcklig styrka för att man skulle acceptera de problem som ett genomförande av förslaget skulle medföra, främst för tullen, men också för andra som kunde ha ett legitimt behov av vapenattrapper, t.ex. teatrar (prop. 1990/91:130 s. 52 53). Frågan om ett generellt förbud I samhället förekommer en mängd olika föremål som är mer eller mindre lätta att förväxla med farliga vapen. Det är naturligtvis klart otillfredsställande att sådana föremål kommer till användning vid brott, särskilt som det i dessa sammanhang ofta rör sig om allvarliga brott med inslag av hot mot liv eller hälsa, som exempelvis rån. Härtill kommer en risk för onödig eller rent av livsfarlig våldsanvändning i samband med att polisen skall ingripa mot någon som de uppfattat innehar ett farligt vapen. Av sådana skäl anser regeringen att det skulle vara önskvärt att en reglering beträffande i vart fall saluhållande av vapenattrapper infördes. Utredningen har inte ansett sig kunna förespråka ett generellt förbud mot innehav av vapenattrapper men däremot föreslagit att det skall vara förbjudet att inneha sådana föremål på allmän plats. Som skäl för sitt ställningstagande mot ett generellt förbud anför utredningen bl.a. svårigheterna att på ett lämpligt sätt avgränsa det förbjudna området. Utredningen är vidare tveksam till om ett generellt förbud mot innehav av vapenattrapper eller ett förbud mot att saluföra sådana, i sig skulle få någon sådan egentlig brottsförebyggande effekt att det kan uppväga olägenheterna med ett förbud. Regeringen inser svårigheterna med att utforma ett generellt förbud, inte minst med tanke på avgränsningsproblematiken. Enligt regeringens uppfattning är det emellertid angeläget att söka begränsa förekomsten av vapenattrapper och liknande föremål och anser att frågan om åtgärder för att uppnå detta bör bli föremål för fortsatt övervägande. Regeringen avser därför att återkomma till frågan i ett senare sammanhang. I avvaktan på detta arbete får även frågan om ett förbud mot att inneha vapenattrapper på allmän plats anstå. 26 Saluhållande och överlåtelse samt åldersgränsen i fråga om springstiletter och springknivar Regeringens bedömning: Ingen ändring bör göras i reglerna om saluhållande och överlåtelse.