prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — Enligt regeringens mening är det angeläget att tillskapa en ordning som gör det möjligt för en svensk åklagare att snabbt och enkelt kunna utverka tillstånd att godta ett villkor som den andra staten ställer för att den skall vara beredd att hjälpa till i en svensk förundersökning. Regeringen kon- staterar, liksom promemorian, att frågan inte kräver särskild reglering i lag. Regeringen bör i stället i förordning generellt bemyndiga Riks- åklagaren att i dessa slags frågor ingå internationell överenskommelse genom att acceptera sådana villkor som ställs upp av den andra staten (se prop. 1973:90 s. 360). En sådan lösning kommer öka möjligheterna för svenska åklagare att få hjälp från utländska myndigheter som förfarandet förenklas. Bevismaterial som överlämnas från Bestämmelser om att villkor får ställas upp när svenska myndigheter överlämnar bevismaterial och annat material till en annan stat finns i 4 § tvångsmedelslagen. Det kan t.ex. handla om att egendomen som över- lämnats skall återlämnas när det utländska förfarandet avslutats. Bestäm- melsen är således begränsad till att gälla fall när egendom tas i beslag och överlämnas till annan stat enligt tvångsmedelslagens bestämmelser. I övrigt finns inga bestämmelser som reglerar möjligheten för åklagare eller domstol att ställa upp villkor för hur information eller bevismaterial som överlämnats till utländska myndigheter får användas eller hur materialet i övrigt får utnyttjas. I promemorian föreslås att bestämmelsen i 4 § tvångsmedelslagen i sak oförändrad tas in i den nya lagen och kompletteras med en generellt tillämplig bestämmelse enligt vilken åklagare eller domstol som lämnar ut upplysningar eller bevismaterial kan ställa upp villkor som begränsar rätten att använda materialet. Villkor skall enligt promemorians förslag kunna ställas upp endast om det följer av en internationell överens- kommelse som träffat med den staten. anser att villkor skall kunna ställas i den mån det inte strider mot en internationell överenskommelse som träffat med den ansökande staten. Det är ovanligt att svenska åklagare och domstolar utnyttjar möjligheten i 4 § tvångsmedelslagen att ställa villkor beträffande använd- ningen av egendom som överlämnas till annan stat. Likväl ansluter sig regeringen till promemorians förslag att försiktigt utvidga möjligheterna för svenska åklagare och domstolar att ställa villkor. Utgångspunkten för svenska åklagare eller domstol när de lämnar rättslig hjälp bör visserligen enligt regeringens mening i fortsättningen vara att det material som lämnas över till den andra staten får användas fritt och i andra sammanhang än vad den ursprungliga ansökan avsåg eller utnyttjas på det sätt som följer av den statens regler. Det kan emellertid inte helt uteslutas att svensk åklagare eller domstol i vissa särskilda fall kan se ett behov att kunna ställa upp villkor. Ett exempel är att materialet som överlämnas är aktuellt även i en pågående svensk förundersökning som är i ett känsligt utredningsskede och den svenska åklagaren vill ha garantier för att materialet inte används på ett sätt som kan skada den svenska utredningen. Ett annat exempel är att handlingar som ett svenskt företag åläggs eller är berett att förete innehåller affärshemligheter, för vilka sekretess gäller enligt svensk rätt och vars röjande skulle skada företaget. Ett tredje exempel är när material överlämnas som inhämtats genom hemlig teleavlyssning eller hemlig kameraövervakning. Enligt svenska regler skall sådant material förstöras bl.a. när domen vunnit laga kraft. Om sådant material överlämnas torde i de flesta fall finnas ett behov av att uppställa villkor om att materialet skall förstöras när det rättsliga förfarandet är avslutat i den ansökande staten. Enligt regeringens mening bör möjligheterna för svensk åklagare eller domstol att ställa villkor regleras i lag och bör inte, såsom föreslås i promemorian, hänvisa till föreskrifter i internationella avtal. Regeringen förordar en lagteknisk lösning som innebär att nuvarande bestämmelser i 4 § tvångsmedelslagen görs generellt tillämplig för all slags rättslig hjälp som lämnas enligt lagen. För att markera att bestämmelsen bör tillämpas med stor restriktivitet bör lagtexten stramas upp. Villkor som ställs upp skall vara nödvändiga. Om enskilds rätt berörs bör villkor kunna ställas mer frikostigt. Lagtexten bör också innehålla en uttrycklig föreskrift om att villkor inte får ställas om det skulle stå i strid med en internationell överenskommelse som är tillämplig i ärendet om rättslig hjälp Ändring av villkor Svensk rätt innehåller inga regler om vilket förfarande som skall använ- das om en utländsk myndighet återkommer till och med stöd av föreskrifter i en konvention som innehåller automatiskt gällande villkor om användningsbegränsningar begär att få använda visst material eller information för andra ändamål eller begär att ett av uppställt vill- kor skall ändras. En sådan begäran blir att se som en ny begäran om rätts- lig hjälp. Den kan emellertid inte handläggas enligt de regler som gällde den ursprungliga framställningen. Då handlade det om att skaffa fram materialet, t.ex. genom ett beslag, och förfarandereglerna är anpassade till detta. När den nya framställningen görs finns redan materialet i den ansökande staten. Den anmodade staten skall därför endast ta ställning om materialet får användas för nya ändamål eller om villkoret inte skall gälla i ett visst avseende. Den nya lagen bör innehålla regler som gör det möjligt att snabbt och enkelt ta ställning till en sådan ansökan. Rege- ringen ansluter sig till promemorian och föreslår att den instans som har lämnat informationen eller materialet och villkor om användningsbe- gränsningar gäller skall kunna medge att uppgifter eller bevismaterial får användas även för annat ändamål än den ursprungliga framställningen. Regeringen vill med anledning av Justitiekanslerns påpekande framhålla att de konventioner som innehåller automatiskt gällande villkor om an- vändningsbegränsningar också innehåller föreskrifter om att den stat som lämnat informationen eller materialet kan dispensera från bestämmelser- na. Ett exempel är artikel 6.13 i narkotikabrottskonvention som föreskri- ver att, om den anmodade staten samtycker till det, upplysningarna kan användas för annat ändamål än vad som framgår av ansökan. Skulle en överenskommelse, mot förmodan, inte innehålla någon sådan möjlighet att dispensera från uppställda villkor delar regeringen uppfattning att då är domstolen eller åklagaren förhindrad att medge undantag från villkor. skall påpekas att detta torde i praktiken inte bli något problem eftersom de flesta stater har ett intresse av att de internationella överenskommelserna innehåller bestämmelser som ger staterna en möjlighet att dispensera från automatiskt uppställda villkor. 7.16 Immunitet m.m. Regeringens förslag: Bestämmelserna om immunitet för personer som efter kallelse reser till i enlighet med en internationell överenskommelse förs över till den nya lagen. Bestämmelsen förtydli- gas när det gäller immunitet för misstänkta som efter kallelse reser och frihetsberövade som överförs till för att höras här på be- gäran av svenska myndigheter. En ny regel införs om att den som rest till inte skall om detta har avtalats i en internationell över- enskommelse kunna tvingas att medverka i annan utredning eller annat förfarande än som var avsedd med kallelsen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. Skälen för regeringens förslag: I 8 § lag om samarbete på brottmålsområdet finns bestämmelser om immunitet för dem som rest till för att på ett eller annat sätt medverka i brottsutredningar. Immunitet gäller bara om den stöder sig på bestämmelser i en inter- nationell överenskommelse. Internationella avtal om rättslig hjälp innehåller regelmässigt sådana bestämmelser och i stort sett samtliga avtal som har ingått på området, såväl multilaterala som bilaterala, föreskriver sådana bestämmelser. I princip är bestämmelserna likadant utformade men vissa avvikelser förekommer. Bestämmelserna i 8 § bör med vissa justeringar och kompletteringar i sak oförändrade föras över till den nya lagen. I samband med tillkomsten av lag om samarbete på brottmålsområdet utvidgades immunitetsregleringens tillämpnings- område till att omfatta inte bara förfaranden inför domstol utan även vid utredning av brott som äger rum vid polis- eller åklagarmyndighet (prop 1990/91:131 s. 20 f och 25). Inte bara tilltalade i brottmål utan även misstänkta personer som reser till kan således åtnjuta immunitet. Bestämmelsen bör enligt regeringens mening förtydligas så att det framgår att immunitetsbestämmelserna även gäller misstänkta som t.ex. frivilligt inställer sig för förhör i på begäran av svensk åklagare. Den nuvarande regeln är utformad så att immunitet gäller för den som efter kallelse i enlighet med överenskommelsen har rest in i för att höras eller på annat sätt medverka vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott. Bestämmelsen bör även förtydligas så att det även i detta avseende klart framgår att den inte bara gäller den som rest till efter kallelse utan även omfattar t.ex. frihetsberövade personer som förs över till på begäran av svenska eller utländska myndigheter. Den immunitetsreglering som finns i avtalet med (artikel 14.2, se avsnitt 5.7.1) omfattar också ett åtagande för den ansökande staten att inte ålägga den person som inställt sig hos denna stat att vittna i något annat rättsligt förfarande eller att medverka i någon annan utred- ning än som avses i framställningen. Detta åtagande gäller endast i de fall personen i fråga inställer sig i den ansökande staten med bistånd från den anmodade staten, dvs. inte när en person självmant hörsammar en kal- lelse att resa till för förhör. Liknande bestämmelser finns på australiensisk begäran i andra bilaterala avtal som ingått om samarbete på straffrättens område. Man är från australiensisk sida inte beredd att medverka med att t.ex. föra över en frihetsberövad person till en annan stat för förhör om man inte har garantier för att den statens myndigheter inte utnyttjar situationen och tvingar personen i fråga att medverka även i andra brottsutredningar än den som avsågs med fram- ställningen. En sådan reglering är rimlig och har samma syfte och funk- tion som villkor om begränsningar i rätten att använda information och material som erhållit i ett rättshjälpsärende som är vanligt förekommande i internationella överenskommelser om rättslig hjälp (se härom avsnitt 7.15). Det föreslås därför att en sådan regel införs. Även denna bestäm- melse bör för sin tillämpning förutsätta att sådan immunitet har avtalats i en internationell överenskommelse. 7.17 Överklagande Regeringens bedömning: Inga särskilda regler om överklagande tas in i lagen. Promemorians förslag innehåller uttryckliga regler som begränsar möjligheterna att överklaga beslut som domstol fattar enligt lagen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. och tingsrätter anser att även avslagsbeslut i frågor om förordnande av offentlig försvarare och målsägandebiträde bör kunna överklagas. , som i övrigt inte har något att erinra mot förslaget, anser att det är rimligt att åklagaren ges möjlighet att överklaga varje beslut om användande av hemligt tvångsmedel om beslutet avviker från innehållet i åklagarens ansökan. Hovrätten över och anser att åklagares beslut om att överföra en frihetsberövad person som inte samtyckt skall kunna överklagas till domstol. Skälen för regeringens bedömning: Ingen av de lagar som reglerar det rättsliga samarbetet över gränserna innehåller särskilda regler om överklagande. I stället är vanliga regler om överklagande tillämpliga. Överklaganden är ytterst ovanliga och det finns knappast någon rätts- praxis på området. Åklagares beslut i ärenden om rättslig hjälp i brottmål kan enligt den nuvarande lagstiftningen inte överklagas. I stället gäller att lägre åkla- gares beslut kan överprövas av högre åklagare och i sista hand av Riks- åklagaren. Inte heller regeringens beslut kan överklagas. Däremot kan olika domstols beslut på området överklagas till högre instans. I promemorian föreslås att rätten att överklaga begränsas till att gälla vissa domstolsbeslut om tvångsmedel, nämligen tingsrätts beslut att fastställa beslag, att förordna om kvarstad eller att förelägga någon att lägga fram skriftligt bevis. Även tingsrätts beslut att avslå en ansökan om rättslig hjälp föreslås kunna överklagas. För hovrättens beslut föreslås att överklagandeförbud med ventil skall gälla, dvs. att beslutet endast får överklagas om hovrätten av prejudikatskäl tillåter detta. Andra beslut enligt lagen får enligt promemorians förslag inte överklagas. Pro- memorian motiverar förslaget bl.a. med att det är angeläget, inte minst av hänsyn till myndigheter i andra stater, att i den nya lagen ta in uttryckliga regler som klargör när ett beslut får överklagas eller inte och att det finns anledning att ge mindre utrymme för överklagande än i inhemska förfa- randen bl.a. mot bakgrund av att tyngdpunkten i förfarandet ligger utom- lands och att de svenska överklagandereglerna inte får utformas så att det svenska förfarandet utvecklas till en process i den utländska processen. Det påpekas att det förekommer att överklagandemöjligheterna i vissa länder i bland utnyttjas i rent förhalningssyfte. Remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Någon remissinstans har förordat att också beslut att avslå en begäran om offentlig försvarare eller målsägandebiträde bör kunna överklagas. Regeringen är för sin del inte beredd att på det föreliggande underlaget föreslå en sådan reglering som föreslås i promemorian. I stället bör, i vart fall tills vidare, samma möjligheter att överklaga gälla som i motsvarande svenska förundersökningar och rättegångar. Det är också i linje med den filosofi som den nya lagen bygger på, nämligen att svenska åklagare och domstolar skall bistå sina utländska motsvarigheter med samma åtgärder som kan vidtas i ett svenskt förfarande och på samma villkor och enligt samma förfaranderegler. Skulle det visa sig att rätten att överklaga, i likhet med vad som förekommer i andra stater, missbrukas i rent förhalningssyfte får frågan övervägas på nytt. Mot den bakgrunden bör den nya lagen inte innehålla några särskilda regler om överklagande utan de vanliga reglerna om överklagande bör gälla fullt ut. Det krävs inte heller några särskilda regler om att den utländska myndigheten har rätt att överklaga tingsrätts beslut att helt eller delvis avslå en ansökan. Om den utländska myndigheten själv ansökt t.ex. om bevisupptagning hos svensk domstol är myndigheten part i ärendet och kan överklaga ett avslagsbeslut till högre instans. I de fall ärendet an- hängiggjorts i tingsrätten av svensk åklagare, t.ex. en anmälan av ett verkställt beslag, är den svenska åklagaren part i ärendet och kan därmed överklaga ett negativt beslut för den utländska myndighetens räkning. 7.18 Återkrav av kostnader Regeringens bedömning: Regeringen kan utan särskilt bemyndigan- de i lagen meddela föreskrifter om att vissa slag av kostnader kan återkrävas av den ansökande staten. En upplysning om detta tas in i den nya lagen. Promemorians förslag innehåller bestämmelser om att ersättning till den som fullgjort något till följd av en ansökan om rättslig hjälp samt övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt den nya lagen skall betalas av staten samt ett bemyndigande till regeringen att föreskriva att vissa slag av kostnader kan återkrävas av den ansökande staten. Remissinstanserna: finner att den föreslagna regleringen av kostnadsfrågorna är rimlig. I övrigt har remissinstanserna inte särskilt yttrat sig över frågan. Skälen för regeringens bedömning: De internationella avtal som har ingått rörande rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 4.1) inne- håller bestämmelser som reglerar ansvaret för kostnader som uppkommit till följd av en ansökan om rättslig hjälp. Samtliga internationella avtal bygger på principen att det är den anmodade staten som skall stå för ordinarie kostnader till följd av den rättsliga hjälpen. För denna princip talar i första hand praktiska skäl. Det kan antas att kostnaderna för rättslig hjälp mellan staterna jämnar ut sig över tiden och att en kontoföring endast skulle innebära en fördyring (jfr. 1961:48 s. 15). Avtalen innehåller ofta en möjlighet att återkräva vissa speciellt angivna kostnader. Vilka kostnader som får återkrävas varierar mellan avtalen. Enligt rättshjälpskonvention får kostnader för över- förande av frihetsberövade för förhör och ersättning till sakkunniga vid bevisupptagning återkrävas. Enligt den nordiska överenskommelsen om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning (SÖ 1975:42) kan endast kostnad för annan sakkunnigbevisning än blodundersökning återkrävas. I de bilaterala avtal som har ingått finns ofta mot- svarande undantag som rättshjälpskonvention. Förverkande- konventionens kostnadsreglering innebär att den anmodade staten står för sedvanliga kostnader. Om åtgärden medfört stora eller extraordinära kostnader skall parterna samråda angående kostnadernas fördelning. Samma slags reglering finns i narkotikabrottskonventionen. Avtalen med och innehåller en kombination av denna typ av reglering och regleringen rättshjälpskonvention. I svensk rätt finns bestämmelser om kostnadsansvar endast rörande bevisupptagning. I 9 § lag om bevisupptagning i skall ersättning till den som utan att varit part inställt sig vid rätten eller fullgjort något till följd av ett ärende om bevisupptagning betalas av staten. Rätten skall därefter, enligt 10 § samma lag, i ett protokoll till den utländska domstolen ange denna kostnad eller annan kostnad som den rättslig hjälpen har medfört om inte regeringen efter avtal med den andra staten förordnat att visst slag av kostnader inte skall återkrävas. Regeringen har i 3 § i kungörelsen (1947:848) med särskilda bestämmel- ser om bevisupptagning åt domstolarna i vissa främmande stater angivit i vilken omfattning kostnaderna skall betalas av staten. Det finns inga regler om kostnader i tvångsmedelslagen, inte heller lag om samarbete på brottmålsområdet. Den möjlighet som rättshjälps- konvention ger att kräva ersättning för kostnader som uppstått vid över- förande av frihetsberövade har således inte utnyttjats av . Det finns inga särskilda regler om förfarandet när extraordinära kostnader skall fördelas mellan och annan stat enligt t.ex. förverkandekon- ventionen eller narkotikabrottskonventionen. I takt med att staterna kommer överens om nya och mer kostnads- krävande former av rättslig hjälp avtalas om nya möjligheter att återkräva kostnader. I utkastet till en om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål finns en artikel om rättslig hjälp i form av förhör genom videokonferens (se avsnitt 7.10). Artikeln anger att den ansökande staten skall ersätta den anmodade medlemsstaten för kostnaderna för att upprätta en videolänk, kostnaderna för dess drift i den anmodade staten, arvode till tolkar som tillhandahålls av denne samt ersättning inklusive reseersättning, till vittnen och sakkunniga i den anmodade medlemsstaten, såvida den senare inte avstår från ersättning för en del av eller alla dessa utgifter. Bakgrunden till denna kostnadsregel är att det initialt kan uppstå stora kostnader att införskaffa den nödvändiga utrustningen för att genomföra en videokonferens och att den ansökande staten inte ska kunna tvinga fram sådana investeringar. När det gäller kostnadsansvaret för videokonferenser berörs detta även i resolutionen om skydd för vittnen inom ramen för kampen mot den organiserade internationella brottsligheten (se avsnitt 5.4.3). Enligt denna resolution skall den ansökande staten stå för kostnaderna för förhöret om man inte kommer överens om något annat med den anmodade staten. Den nya lagen bör bygga på den huvudregel som gäller internationellt dvs. att ordinarie kostnader för rättslig hjälp i brottmål skall betalas av den anmodade staten. Ersättning till den som har fullgjort något till följd av en ansökan, eller övriga kostnader för åtgärder som vidtagit till följd av ansökan, bör därför normalt betalas av den svenska staten. Någon ut- trycklig bestämmelse av denna innebörd, som föreslogs i lagrådsremis- sen, behövs inte. Detta följer av den generella hänvisningen till att åtgär- der skall vidtas under samma förutsättningar som i en svensk förunder- sökning eller rättegång. När det gäller ersättning till biträde till ett vittne som skall höras genom videokonferens, som inte har någon motsvarighet i en svensk rättegång, finns uttryckliga hänvisningar till rättshjälpslagen (1996:1619) och regler om rättegångsbiträde. Det är angeläget att inte komplicera eller låsa regleringen utan skapa utrymme för att, i takt med att överenskommelser träffas t.ex. om mer kostsamma former av rättslig hjälp rättslig hjälp med videokonferens och hemlig teleavlyssning är två exempel kunna justera återkravsregle- ringen utan att fortlöpande behöva ändra lagen. Regeringen bör därför meddela närmare föreskrifter om vilka kostnader som får återkrävas från den ansökande staten. Något särskilt bemyndigande för detta behövs inte. 8 Delning av förverkad egendom med annan stat förslag: Möjligheterna att dela förverkad egendom med annan stat utvidgas dels till att omfatta all förverkad egendom och inte bara föremål som förverkats, dels så att delning med annan stat skall kunna ske inte bara när verkställighet sker i av ett utländskt förverkandebeslut utan även när förverkande sker i och den andra staten bistått på ett eller annat sätt under brottsutred- ningen eller rättegången. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. har ställt sig positiv till förslaget och har bl.a. pekat på att förslaget ger positiva signaler i arbetet med internationell verkstäl- lighet av svenska förverkandefordringar och bidrar till ett effektivare in- ternationellt samarbete i anslutning till de internationella överenskom- melser som innehåller bestämmelser om förverkande. Denna positiva inställning delas av i och . har i även detta sammanhang påpekat att internationella verkställighetslagen borde bli föremål för en översyn. Skälen för regeringens förslag: Verkställighet i av utländska brottmålsdomar sker enligt bestämmelserna i internationella verkställig- hetslagen och enligt lagen (1963:193) om samarbete med , Fin- land, och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen). Enligt dessa två lagar kan verkställigheten i även omfatta utländska domar eller beslut om förverkanden (se 1 § i respektive lag). Den nordiska samarbetet bygger på en enhetlig nor- disk lagstiftning. När verkställighet av utländska förverkandebeslut skall ske i enligt internationella verkställighetslagen ställs ett krav på formell ömsesidighet upp, dvs. att det mellan och den ansökande staten finns ett bindande avtal. De internationella överenskommelser som är relevanta i detta sammanhang är brottmålsdomskonventionen, narkoti- kabrottskonventionen, förverkandekonventionen och det brittiska för- verkandeavtalet. Enligt 36 § internationella verkställighetslagen tillfaller penningbelopp eller annan egendom som förklarats förverkad med stöd av lagen den svenska staten. Om det är ett föremål som har förverkats kan dock rege- ringen enligt samma paragraf på begäran av den ansökande staten för- ordna att föremålet skall återlämnas till den staten. Bestämmelsen bygger på artikel 47 i brottmålsdomskonventionen som föreskriver att förverkad egendom som är av särskilt intresse kan återsändas till den ansökande staten om det påfordras.