prop · GN03126 · 2000-01-01 00:00:00 — Därför föreslås också ändringar i exempelvis forumbestämmelser där begreppet används. En sådan ändring gäller 20 § betalningssäkringslagen, vilken behandlas i föregående avsnitt; den ändringen har trätt i kraft . Det föreslås också en ändring i 28 § lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet. Även här föreslås att huvudregeln skall vara att prövning skall göras av den länsrätt inom vars domkrets beslut om skatt enligt skattebetalningslagen skall meddelas. Undantaget är då beslut om skatt skall meddelas av i enligt vissa lagrum i skattebetalningslagen; härvid är den länsrätt behörig, inom vars domkrets beslut om åtgärd skall verkställas eller har verkställts. Ändringen av 28 § har beslutats av , men skall träda i kraft först . Det behövs en särskild forumbestämmelse beträffande beslut om tvångsåtgärder i samband med kontroller som utförs av . Forumfrågan skulle kunna lösas så att den länsrätt inom vars domkrets taxeringsbeslutet enligt tullagen skall meddelas skall vara behörig. Det torde dock kunna inträffa att den orten inte är densamma som orten där tvångsåtgärden skall vidtas eller har vidtagits. Det mest praktiska torde vara att prövningen sker där. Därför föreslår regeringen att den länsrätt, inom vars domkrets beslut om åtgärd skall verkställas eller har verkställts, skall vara behörig då fråga är om fall där beslut om tull eller skatt skall meddelas av . 7.7 Tullkontrollen beträffande intrång i viss immateriell äganderätt Regeringens förslag: De bestämmelser som finns i lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. tas in i tullagen; bestäm- melserna i den till lagen hörande förordningen tas in i tull- förordningen. får viss befogenhet att utfärda föreskrifter. Det tydliggörs att ansökningsavgift får tas ut även för ansökan om förlängning av ett ingripande. Det införs en bestämmelse av vilken framgår att ansvaret för kostnaderna för förstöring av varor som be- funnits vara varumärkesförfalskade eller pirattillverkade åligger svaranden, men att sökanden ansvarar mot staten för kostnaderna om ersättning inte kan utsökas hos svaranden. Ansvarsbestämmelsen i tullagen utformas så, att det klart framgår att den också omfattar brott mot förbudet i artikel 2 i förordningen (EG) nr 3295/94. Det klargörs att ansvaret att verkställa domstols dom om förstöring av varor åvilar endast beträffande sådana varor som kvarhålls av . Det införs en bestämmelse som klargör att rättig- hetsinnehavaren bär det ekonomiska ansvaret för skador som uppstår på varuprover vid undersökningar enligt artikel 6.1 i förordningen (EG) nr 3295/94 då varan befinns vara äkta. ges rätt att kräva att det ställs säkerhet för varuprov som lämnas ut för undersökning. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, med den skillnaden att utredningen inte föreslår några bestämmelser om rättighetsinnehavarens ekonomiska ansvar för skada på varuprov i samband med undersökning och rätt för att kräva att rättighetsinnehavaren skall ställa säkerhet för varuprov som lämnas ut för undersökning. Utredningen gör bedömningen att artikel 6.1 i förordningen (EG) nr 3295/94 inte medger att varuprover lånas ut till rättighetsinnehavaren för laboratorieanalys. Remissinstanserna: Remissinstanserna är positiva till Tullagsutred- ningens förslag. , och Svenska föreningen mot piratkopiering är dock kritiska till utredningens uttalanden beträffande möjligheten att låna ut varuprover till rättighetsinnehavaren för laboratorieanalys. Bakgrunden till regeringens förslag: En allmän översyn av lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. ingick i uppdrag. Utredningen har dessutom behandlat en till utredningen överlämnad skrivelse från till regeringen, dnr. Fi98/1468, i vilken styrelsen hemställer om vissa ändringar i de svenska bestämmelserna om tullkontroll beträffande varumärkesintrång. En av de fem frågor som styrelsen tar upp i sin skrivelse, avseende ändring i sekretessbestämmelserna, har redan tidigare behandlats av och lett till lagstiftning (ändring i 4 § lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. samt i 9 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen [1980:100]). Här återges endast de övriga, av Tullags- utredningen behandlade frågorna. första förslag gäller delegation. I den nuvarande lagen om tullkontroll av varumärkes- intrång m.m. och den därtill hörande förordningen finns ingen bestämmelse om att skall få utfärda föreskrifter för verkställigheten av bestämmelserna i lagen och förordningen. General- tullstyrelsen anför att det kan finnas behov av att ge ut mer detaljerade föreskrifter om handläggningen av ärenden rörande varumärkesförfalskade och pirattillverkade produkter och att detta bör möjliggöras genom att i den svenska förordningen ges rätt att ge ut föreskrifter i dessa frågor. Nästa förslag avser handläggningen av ansökningar om ingripande enligt artikel 3 i förordningen (EG) nr 3295/94. Enligt 4 § i den svenska förordningen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. skall en avgift tas ut för varje ansökan enligt artikel 3.4. anser att det inte helt klart framgår att en ny ansökningsavgift kan tas ut i de fall ett företag begär att övervakningen/kontrollen skall förlängas. Styrelsen anser att bestämmelsen bör utformas så att en ny ansökningsavgift skall tas ut för varje ny ansökan och varje ansökan om förlängning av tidigare medgiven övervakning/kontroll. anför vidare att bestämmelsen enligt styrelsens uppfattning ger utrymme för en differentierad ansökningsavgift som är beroende av hur länge ett ingripande i form av en längre tids övervakning/kontroll av viss typ av varusändningar skall pågå. Styrelsen anser också att det vore lämpligt att fastställa en övre gräns för hur ett ingripande enligt artikel 3 får omfatta och föreslår att ingripande bör få medges för högst per beslutstillfälle; detta skulle stå i överensstämmelse med bestämmelserna i flera andra medlemsländer. Den tredje fråga som tar upp gäller ersättningsskyldigheten för kostnader vid förstöring av gods som befunnits vara varumärkesförfalskat eller pirattillverkat. General- tullstyrelsen vill ha ett förtydligande; det bör framgå att 17 kap. utsökningsbalken och bestämmelserna om utsökningsavgift i förordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogdemyndigheterna skall tillämpas när verkställer domstols dom om förstöring av varor. Den som framställt yrkandet om förstöring skall då anses som sökande enligt 17 kap. utsökningsbalken. Styrelsen anför att varken den immaterialrättsliga lagstiftningen eller lagen om tullkontroll av varu- märkesintrång m.m. innehåller några bestämmelser om vem som skall betala kostnaderna för förstöring av varor. Därför bör bestämmelserna i 17 kap. utsökningsbalken tillämpas; för verkställighet av dom eller annan exekutionstitel tillämpas utsökningsbalkens bestämmelser om inte annat föreskrivits. Det fjärde och sista förslaget avser varuprover för laboratorieanalys. anser att lagstiftningen bör kompletteras med föreskrifter som klart uttrycker vilka regler som gäller vid utlämning av prover till rättighetsinnehavaren för testningsändamål. Styrelsen anför i huvudsak följande. får av rättighetsinnehavarens ombud ofta frågan om det är möjligt att få ta enstaka prov av de misstänkt förfalskade varorna i syfte att skicka dem till rättighetsinnehavarens laboratorium i utlandet för bedömning. Enligt styrelsens uppfattning har rättighetsinnehavaren inte någon dispositionsrätt över godset. Om rättighetsinnehavaren eller hans ombud vill ta prov för test i laboratorium i utlandet, får han ansöka om det hos behörig domstol, dvs. den instans som slutligen bedömer om det rör sig om en förfalskning eller inte. Vad som däremot skulle kunna beviljas är att prover lånas ut för laboratorietester här i landet. Detta kan vara betydelsefullt inte minst då det är fråga om pirattillverkade CD-skivor; det kan vara svårt att avgöra om en skiva är äkta eller pirattillverkad utan laboratorietest. Kostnaden för prover som lämnas ut för analysändamål skall betalas av rättighetsinnehavaren innan de lämnas ut. Varuprover torde också kunna lämnas ut till rättighetsinnehavaren, om importören skriftligen ger sitt samtycke. I praktiken tillämpas redan detta, i synnerhet i de fall då importören handlat i god tro. föreslår i SOU 1999:54, s. 134 f, att bestämmel- serna i lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. skall tas in i den nya tullagen och att skall få viss befogenhet att utfärda verkställighetsföreskrifter. Utredningen föreslår också att det skall klargöras att ansökningsavgift får tas ut även för ansökan om förlängning av ingripande och att det skall införas en bestämmelse av vilken det framgår att ansvaret för kostnaderna för förstöring av varor åligger svaranden, men att sökanden ansvarar mot staten för kostnaderna om ersättning inte kan utsökas hos svaranden. Det skall också klargöras att ansvaret att verkställa domstols dom om förstöring av varor åvilar endast beträffande varor som kvarhålls av . Slutligen föreslår utredningen att ansvarsbestämmelsen i tullagen skall utformas så, att det klart framgår att den också omfattar brott mot förbudet i artikel 2 i förordningen (EG) nr 3295/94. Utredningen lämnar däremot inte, som framgår ovan, något förslag beträffande utlämnande till rättighetsinnehavaren av varuprover för analys, då utredningen gör bedömningen att artikel 6.1 i förordningen (EG) nr 3295/94 inte medger detta. Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar Tullagsutred- ningens bedömning att de bestämmelser som finns i lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. bör tas in i tullagen, liksom att bestämmelserna i den till lagen hörande förordningen bör tas in i tullförordningen. Härvid skall naturligtvis vid utformningen av bestäm- melserna hänsyn tas till att förordningen (EG) nr 3295/94 har ändrats per . Regeringen anser också att bör ha befogenhet att utfärda föreskrifter enligt utredningens förslag. Verket skall således kunna utfärda föreskrifter om tidsgränserna för ingripanden, förvaring av kvarhållna varor, ställande av säkerhet, förlängande av tidsgräns enligt artikel 7.1 i förordningen (EG) nr 3295/94 samt verkställighet av domar om frigörande, ändring eller förstöring av varor. Såsom Lagrådet har påpekat är föreskrifter om tidsgränser för ingripanden, förlängande av tidsgränsen enligt artikel 7.1, förvaring av varor samt verkställighet av domar att anse som verkställighetsföreskrifter; något bemyndigande i tullagen behövs därför inte. Däremot föreslår regeringen mot bakgrund av det resonemang som regeringen för i kapitel 12 att det tas in en upplysning i tullagen om förekomsten av verkställighetsföreskrifter. När det gäller föreskrifter om ställande av säkerhet är det enligt regeringens mening mer tveksamt om de kan ses som rena verkställighetsföreskrifter. Även om en säkerhet som ställs för värdet av ett varuprov som lämnas ut för inspektion som Lagrådet anför gäller till förmån för varuinnehavaren, innebär den ett åliggande för den som har fått låna varuprovet. Därför finns det behov av en bemyndigandebestämmelse i denna del. Vad gäller avgifterna kan först konstateras att bestämmelsen i artikel 3.4 i förordningen (EG) nr 3295/94 har ändrats så att det numera anges att den sökande får debiteras en avgift avsedd att täcka de administrativa kostnaderna i samband med ansökan samt dessutom en avgift avsedd att täcka kostnaderna för genomförandet av beslutet i varje medlemsstat där beslutet om beviljande av ansökan gäller. torde härmed ha fått gehör för sitt önskemål att få ta ut avgift för täckande av kostnaderna för genomförandet av tullkontrollen. Vidare framstår det som rimligt att avgift skall få tas ut även vid ansökan om förlängning av ingripande enligt förordningen (EG) nr 3295/94. De svenska bestämmelserna bör utformas så att detta framgår tydligare. Det framgår av artikel 8.1 a i förordningen (EG) nr 3295/94 att förstöring av varor som befunnits vara varumärkesförfalskade eller pirattillverkade skall ske utan kostnad för statskassan. Däremot anges inte vem som skall stå för kostnaderna. Det får förutsättas att avsikten är att detta skall regleras i nationell rätt. De bestämmelser om förstöring av varor som avses i artikel 8.1 a finns i svensk rätt i bl.a. 41 § varumärkes- lagen. Om ett varukännetecken som olovligen förekommer på en vara inte kan utplånas eller ändras utan att varan förstörs, får domstolen besluta om förstöring av varan. Bestämmelsen är utformad som en rätt för rättighetsinnehavaren att begära att åtgärden vidtas. Det är inte fråga om ett förverkande i straffrättslig mening; i stället har rättighetsinnehavaren ett privaträttsligt anspråk på att egendomen skall förstöras. För svaranden är det med utsökningsbalkens terminologi fråga om en förpliktelse som inte avser betalningsskyldighet. Utsökningsbalkens bestämmelser om kostnadsansvar vid verkställighet av sådana förpliktelser är tillämpliga såvitt avser kronofogdemyndighetens verksamhet. Enligt bestämmelserna om tullkontroll beträffande intrång i immateriell rättighet skall dock i vissa fall verkställa beslut om förstöring. Därför behövs det en bestämmelse i tullagen om kostnadsansvaret i fall då är verkställande myndighet. Något skäl att avvika från den huvudregel som gäller enligt 17 kap. 2 § utsökningsbalken, nämligen att ansvaret emot staten för kostnaderna för verkställigheten av ett beslut om säkerhetsåtgärd skall åligga den som ansöker om åtgärden, finns enligt regeringens mening inte. En bestämmelse bör därför införas enligt vilken kostnadsansvaret emot staten åligger den som från början ansökt om ingripande, dvs. Syftet med en bestämmelse om vem som har ansvaret emot staten är givetvis att säkerställa att staten får ersättning för kostnaderna. Det yttersta ansvaret för verkställighetskostnaderna bör dock på samma sätt som då verkställigheten sker enligt utsökningsbalken åligga svaranden, den som har tappat målet. I praktiken skall därför först vända sig till svaranden för att få ersättning för kostnaderna. Om ersättning inte kan fås från denne, kan vända sig till rättighetsinnehavaren. Bestämmelsen i tullagen bör utformas så att denna ordning klart framgår. Därför bör det i bestämmelsen anges att svaranden ansvarar för Tull- verkets kostnader, men att sökanden ansvarar emot staten för kost- naderna, om ersättning inte kan utsökas hos svaranden. Företrädare för har också under hand framfört synpunkten att det behövs ett förtydligande beträffande vilken myndighet som har ansvaret för förstöringen av varorna i fall då såväl som kronofogdemyndigheten är inblandade i verkställigheten av domstols dom. Rimligtvis bör ansvaret att verkställa dom om förstöring av varor åvila endast beträffande sådana varor som kvarhålls av . Att så är fallet bör givetvis framgå av lagtexten. har gjort bedömningen att bestämmelserna i artikel 6.1 i förordningen (EG) nr 3295/94 möjligen kan anses ge rättig- hetsinnehavaren rätt att låna prover för analys och att det inte kan vara tal om någon djupare analys; att varan får inspekteras kan enligt utredningen inte anses innebära att den får analyseras på ett sådant sätt att den ändras eller skadas. Det är i och för sig riktigt att en bokstavstolkning av artikeln kan ge vid handen att så är fallet. Bestämmelsen måste dock sättas in i sitt sammanhang. Hänsyn måste tas till det övergripande syftet med förordningen (EG) nr 3295/94 och till den faktiska situation som rättighetsinnehavaren och tullmyndigheten befinner sig i. Den moderna tekniken har möjliggjort tillverkning av piratkopior som det är i stort sett omöjligt att skilja från originalen utan laboratorieanalyser. Även den omständigheten att tullkontrollen numera också omfattar intrång i patenträtt innebär att det föreligger ett behov av att kunna företa tekniska analyser för att fastställa om ett intrång skett. Av detta följer att en möjlighet att företa laboratorieanalyser torde vara en förutsättning för att tullkontrollen skall bli ett effektivt hjälpmedel i kampen mot intrång i immateriella rättigheter. Det kan tilläggas att bestämmelsen anses medge sådana analyser i såväl som och även i och . Regeringens bedömning är således att bestämmelsen i artikel 6.1 i förordningen (EG) nr 3295/94 inte kan anses hindra att rättig- hetsinnehavaren och andra som berörs av ingripandet ges rätt att låna varuprover för analys i laboratorium. Regeringen finner vidare att det för att bestämmelsen skall kunna tillämpas finns behov av vissa kompletterande nationella bestämmelser. Genom bestämmelserna i artikel 7.1 i förordningen (EG) nr 3295/94 finns en naturlig gräns för inom vilken tid analysen måste vara genomförd; om inte efter anmälan om uppskjutet frigörande eller kvarhållande har underrättats om att ärendet har hänskjutits till den behöriga myndighet som skall fatta beslut i sakfrågan eller om att den vederbörligen bemyndigade myndigheten har vidtagit temporära åt- gärder, skall varorna frigöras under förutsättning att alla tullformaliteter har uppfyllts och att kvarhållningen återtagits. kan i lämpliga fall förlängas med . Det säger sig självt att analysen måste vara genomförd före det att nyssnämnda tidsfrist löpt ut. Någon nationell bestämmelse om inom vilken tid analysen måste vara genomförd torde därför inte behövas. Däremot finns det behov av bestämmelser om ansvaret för de eventuella skador på varuprovet som analysen kan medföra. Det torde inte gå att undvika att de analyser som måste genomföras ibland kan leda till att varuprovet ändras eller skadas. Det är självklart att den som fått låna varuprovet skall bära det eko- nomiska ansvaret härför om undersökningen visar att varan är äkta. Han skall med andra ord ge importören eller exportören ersättning för den skada på varuprovet som analysen medfört. Att så är fallet bör komma till uttryck i lagen. I många fall torde det vara fråga om tämligen små belopp, men det kan givetvis förekomma kontroller av mer värdefullt gods. Med hänsyn härtill bör det införas en möjlighet för att kräva att det ställs säkerhet för varuprovet innan han får det för analys. skall således göra en bedömning av om det i det enskilda fallet finns behov av ställande av säkerhet. Som framgår av redogörelsen för gällande rätt finns det inte i den svenska lagstiftningen någon straffbestämmelse som tar sikte på brott mot förbudet enligt artikel 2 i förordningen (EG) nr 3295/94. Ansvarsbestämmelserna i den nya tullagen bör utformas så att de också omfattar sådan brottslighet. Regeringen föreslår att bestämmelserna i lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. tas in i den nya tullagen och att de utformas i enlighet med det ovan anförda. 7.8 Polisens och medverkan Regeringens förslag: Bestämmelserna om polisens och Kustbevak- ningens medverkan i kontrollverksamhet ändras endast på så sätt att den föreslagna bestämmelsen om tulltjänstemans rapporte- ringsskyldighet och befogenhet att lämna rapporteftergift också blir tillämplig på kustbevakningstjänsteman vid dennes medverkan i Tull- verkets kontrollverksamhet. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, utom i två hänseenden: För det första ingår enligt utredningens förslag befogenheten att anbringa lås, förseglingar och igenkänningsmärken på transportmedel m.m. samt att tillfälligt ta hand om registreringsbevis och liknande handlingar (59 § första stycket i den nuvarande tullagen) inte i de befogenheter som polisman och kustbevakningstjänsteman har vid medverkan i kontrollverksamhet. För det andra lägger utred- ningen inte något förslag om rapporteringsskyldighet och rapporteftergift beträffande kustbevakningstjänsteman. Remissinstanserna: anser att även befogenheten att anbringa lås, förseglingar och igenkänningsmärken på transportmedel m.m. samt att tillfälligt ta hand om registreringsbevis och liknande hand- lingar skall kunna användas av polisman vid medverkan i kontroller. påpekar att det i praktiken är Kustbevak- ningen som utövar all kontroll av sjötrafik. anför bl.a. följande. Det torde så gott som aldrig förekomma att prejar fartyg. Därför bör formuleringen i bestämmelsen härom i tullagen vara att det är som får preja fartyg. Vidare bör befogenheten att anbringa lås, förseglingar och igenkänningsmärken på transportmedel och att tillfälligt ta hand om registreringsbevis och liknande handlingar även tillkomma kustbevakningstjänstemän vid medverkan i kontroller. Dessutom bör för tydlighets skull bestämmelsen om anmälan om misstanke om brott och rapporteftergift omfatta kustbevaknings- tjänsteman, även om det kan hävdas att rätt att lämna rapporteftergift redan följer av 3 § andra stycket förordningen (1983:124) om Kustbevak- ningens medverkan vid polisiär övervakning. Vidare bör bestämmelsen om tullkontroll av sjötrafiken tas in i tullagen i stället för i tullförordningen. Skälen härför att det är fråga om sådana intrång i de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna som bör tas in i lag och att det skulle stämma bättre överens med den ordning som gäller för gränskontroll av personer. bör också erhålla självstän- dig rätt att via erhålla bokningsuppgifter. Skälen för regeringens förslag: Den svenska gränskontrollen utförs av , polisen och (se bl.a. prop. 1999/2000:64 om polissamarbete m.m. med anledning av anslutning till Schengen, s. 51 och 54). har huvudansvaret för kontrollen av varor, medan polisen har huvudansvaret för kontrollen av personer. ansvarar för kontrollen till sjöss avseende såväl varor som personer. har ett självständigt ansvar för tull- kontrollen av sjötrafiken i den meningen att någon begäran om bistånd från inte förutsätts. Operativt finns dock ett nära samarbete mellan och . Enligt de nuvarande bestämmelserna har såväl polismyndighet som befogenhet att anbringa lås, förseglingar och igen- känningsmärken på transportmedel, containrar och andra varor som står under tullkontroll samt att tillfälligt ta hand om registreringsbevis och liknande handlingar vid medverkan i kontrollverksamhet. Regeringen ser inga skäl att ändra denna ordning. Det är som har det övergripande ansvaret för den kontroll som utförs inom ramen för tullkodexens och tullagens bestämmelser. Det vore därför inte lämpligt att kontrollbestämmelserna utformades på ett sätt som skulle innebära att exempelvis får vidare befogenheter än , även om det i praktiken är som utför prejning av fartyg. Av detta följer att bestämmelsen om prej- ning av fartyg inte bör ändras. Den bestämmelse om skyldighet att rapportera misstanke om brott och rapporteftergift som finns i 3 § andra stycket förordningen om medverkan vid polisiär övervakning kan knappast anses omfatta brott mot tullagstiftningen. Eftersom det givetvis kan inträffa att kustbevakningstjänstemän får kännedom om misstänkta brott mot tullagstiftningen när de medverkar i kontrollverksamhet finns det anledning att införa en bestämmelse om rapporteringsskyldighet och rapporteftergift beträffande brott mot tullagstiftningen som gäller kustbevakningstjänstemän. Den bestämmelse som föreslås reglera tull- tjänstemans rapporteringsskyldighet och befogenhet att lämna rapport- eftergift bör därför vara tillämplig också på kustbevakningstjänstemän vid deras medverkan i kontrollverksamhet. Som påpekar kan den tullkontroll av sjötrafiken som genomför innebära intrång i de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna. Därför finns också den bestämmelse som fastställer kontrollbefogenheterna i den föreslagna tullagen. Bestämmelsen i tullförordningen är en komplettering som inte i sig ger myndigheten ytterligare kontrollbefogenheter. Vidare skall den föreslagna proportiona- litetsbestämmelsen givetvis även gälla sådan kontrollåtgärd enligt tullagen som vidtas av polisman eller kustbevakningstjänsteman, liksom den föreslagna bestämmelsen om ramarna för användning av våld.