prop · GN03126 · 2000-01-01 00:00:00 — Vad beträffar tillgången till transportföretagens bokningsuppgifter stadgas i 7 § första stycket förordningen (1996:702) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen, m.m. bl.a. att upplysning om innehållet i inhämtade boknings- uppgifter får lämnas till bl.a. om uppgiften behövs i brottsbekämpande verksamhet för att klarlägga om brott eller brottslig verksamhet har förekommit, pågår eller planeras. Denna bestämmelse gäller även sådana bokningsuppgifter som inhämtat med stöd av tullagen. föreslår att det skall tas in en bestämmelse med motsvarande innehåll i den nya tullförord- ningen. Regeringen har för avsikt att göra detta. 7.9 Lagen om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. Regeringens förslag: Lagen behålls. Det införs bestämmelser som gäller införsel av gemenskapsvaror från annan medlemsstat i Europeiska unionen. Det införs bestämmelser som tydliggör att varor får föras till tullkontor och uppvisas för eller anmälas utan hinder av införselförbud eller -villkor. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att bestämmelserna i lagen skall tas in i den nya tullagen. Någon ändring i sak föreslås inte. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft något att erinra mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Syftet med tillskapandet av lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. var att sammanföra sådana bestämmelser som var gemen- samma för olika regleringsförfattningar. 1994/95:34, s. 116, konstaterades att det vid ett medlemskap i inte finns utrymme för nationella bestämmelser avseende införselrestriktioner som följer av EG- bestämmelser, men att bestämmelserna i lagen kunde bibehållas för sådana nationella restriktioner som vi själva kan önska behålla eller införa inom de ramar som EG-bestämmelserna tillåter. Lagen innehåller bestämmelser om på vilket sätt varor får hanteras utan hinder av införselförbud eller -villkor: varan får transiteras enligt tullförfarandet extern transitering, förvaras på tillfälligt lager eller tullager eller i frizon eller frilager, förstöras eller återutföras. Det anges särskilt att lagen inte gäller för införselrestriktion som följer av gemenskapsrätten eller för införsel av gemenskapsvaror från annan medlemsstat i den Europeiska unionen. Som nämns ovan har föreslagit att bestämmelserna i lagen skall tas in i den nya tullagen. Detta vore också den lämpligaste lösningen om bestämmelserna i fråga endast skulle avse icke- gemenskapsvaror som förs in i landet från tredje land. Det har emellertid, bl.a. i samband med beredningen av departementspromemorian Ny smugglingslag (Ds 1998:53), framkommit skäl för att dels förtydliga de nuvarande bestämmelserna, dels göra lagen tillämplig även då gemenskapsvaror förs in i landet från ett annat . Bestämmelserna i tullagstiftningen innebär att den som för in varor till gemenskapens tullområde utan dröjsmål skall transportera och uppvisa varorna för . De grundläggande bestämmelserna om detta finns i artiklarna 37 42 i tullkodexen. Sådana varor som omfattas av införsel- regleringar får, enligt lag, utan hinder av införselförbud och - villkor hanteras i den ordning som föreskrivs för de slag av tull- behandling som anges i lagen. lag innebär alltså en begränsning av räckvidden hos de införselregleringar som föreskrivs i en stor mängd författningar. Denna ordning förutsätter givetvis att även transporten och åtgärderna för att visa upp varorna får ske utan hinder av införsel- regleringarna. Detta bör emellertid anges uttryckligen i lagen. Den inre marknaden inom EU bygger på principerna om fri rörlighet för bl.a. varor. Detta kommer till uttryck i bl.a. artikel 28 i EG-fördraget. Där anges att kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsländerna. Bestämmelsen innebär alltså att nationella införselrestriktioner är otillåtna. Emellertid föreskrivs i artikel 30 i EG-fördraget att ett medlemsland kan införa restriktioner (inklusive förbud) för bl.a. införsel och transitering, om förbudet eller restriktionen grundas på vissa i artikeln närmare angivna skyddshänsyn. Det har visat sig att en rad nationella restriktioner är gällande enligt denna bestämmelse även i förhållande till andra EU-länder. Andra restriktioner är gällande med stöd av anslutningsfördrag. På grundval av bestämmelsen i EG-fördraget och anslutningsfördraget har inregränslagen stiftats. I lagen anges vilka befogenheter har vid införsel och utförsel över gräns mot andra EU-länder. I lagen finns en uppräkning av sådana varor som omfattas av restriktioner vilka anses tillåtna enligt EG-fördraget. Inregränslagen är tillämplig endast på de uppräknade varorna. När det gäller levande djur, produkter av djur, m.m. finns det dessutom bestämmelser i förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m., vilken även den införts på grundval av EG-fördraget och anslutningsfördraget. I och med att det finns nationella införselrestriktioner som är gällande vid införsel från andra EU-länder, finns det ett behov av att på motsvarande sätt som lag reglera hur sådana varor får hanteras utan hinder av restriktionerna. En lämplig lösning är att ta in bestämmelserna lag och att anknyta dem till de förfaranden som finns föreskrivna i inregränslagen och förordningen om införsel av levande djur m.m. På motsvarande sätt som när det gäller införsel från tredje land bör det även finnas en bestämmelse om transporten fram till platsen för sådana förfaranden. I det lagstiftningsärende som gäller en ny smugglingslag föreslås en bestämmelse enligt vilken anmälan skall ske utan dröjsmål vid närmaste bemannade tullplats. Bestämmelsen lag bör givetvis korrespondera med den bestämmelsen. Enligt 17 § inregränslagen får ta hand om en vara, om det behövs för genomförandet av en kontroll enligt lagen. I det nämnda lagstiftningsärendet föreslås att den bestämmelsen skall förtydligas. Enligt förslaget skall nämligen få ta hand om en vara även på den grunden att varan inte får föras in till eller ut från landet till följd av ett införselförbud eller -villkor. Av 17 a § samma lag framgår att den som fört in varan eller varans ägare får återutföra varan. Vidare finns det i 17 d § samma lag en bestämmelse om förstöring av varor. Slutligen finns det i förordningen om införsel av levande djur m.m. bestämmelser om myndighets åtgärder vid införsel av bl.a. levande djur. Även dessa åtgärder bör av praktiska skäl få vidtas utan hinder av införselförbud eller -villkor. Regeringen föreslår att lagen om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. behålls och att bestämmelserna ändras i enlighet med det ovan anförda. Lagen skall givetvis tillämpas endast i den utsträckning som EG-rätten medger det. Att så är fallet bör markeras i lagtexten genom att det anges att bestämmelserna i lagen gäller om inte annat föreskrivits . 7.10 Tillhandahållande av lokaler Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelse behålls. Utredningens förslag: Ansvaret att utan kostnader för staten ställa lokaler och anordningar till förfogande för undersökning och tullklarering m.m. åläggs den som driver anläggning för land-, sjö- eller lufttransport. Remissinstanserna: anför följande. Det är ändamåls- enligt att överföra ansvaret för tillhandahållandet av lokaler från transportföretagen till den som driver en anläggning. Enligt såväl nuvarande tullagen som förslaget skall lokaler tillhandahållas utan kostnad för staten. Detta har lett till att det på flygplatserna såväl de statliga som övriga finns stora utrymmen för tullens behov som utnyttjas i mycket ringa omfattning och som förorsakar betydande kostnader för flygplatshållarna. Det beror på att det saknas incitament för tullen att hålla kostnaderna nere. När det gäller den normala resande- kontrollen vore det därför enligt verkets mening mer ändamålsenligt att tullen betalade hyra för de lokaler som erfordras. När det å andra sidan gäller yrkesmässig import- och exportverksamhet är det dock fortfarande rimligt att kostnaderna bärs av den kommersiella verksamheten. Skälen för regeringens förslag: Enligt 67 § i den nuvarande tullagen skall transportföretag som befordrar resande från tredje land utan kostnad för staten ställa de lokaler och anordningar till förfogande som enligt vad verket bedömer behövs för undersökning och tullklarering av resgods och fordon som resande för med sig, för förhör, kropps- visitation och kroppsbesiktning av resande samt för tullpersonal under uppehåll i tjänstgöringen. I SOU 1999:54 föreslås att detta ansvar i stället skall åläggas den som driver anläggning för land-, sjö- eller lufttransport. Utredningen har inte närmare motiverat den föreslagna ändringen. Den berörs mycket kortfattat i författningskommentaren (s. 199). Där konsta- teras endast att skyldigheten att ställa lokaler och anordningar till förfogande åligger transportföretagen samt att den som driver exempelvis hamnen eller flygplatsen i praktiken är bättre ägnad att fullgöra denna skyldighet. Vidare konstateras att det också är så det fungerar. Av remissinstanserna är det endast som kom- menterar förslaget. Verket motsätter sig visserligen inte förslaget, men pekar, som framgår ovan, på helt andra frågeställningar, som inte berörts av utredningen. Likartade synpunkter har under hand framförts av . Regeringen har inte för avsikt att ändra den nuvarande ordningen att lokalerna och anordningarna skall ställas till förfogande utan kostnad för staten. Regeringen menar vidare att det inte finns skäl att på grundval av det presenterade underlaget ändra den nuvarande bestämmelsen. Regeringen föreslår därför att en bestämmelse motsvarande den nuvarande 67 § tullagen tas in i den nya tullagen. 8 Tulltillägget Regeringens bedömning: I avvaktan på att den särskilde utredare som tillkallats för att göra en översyn av skattetilläggsinstitutet slutför sitt arbete lämnas inga förslag till ändring i bestämmelserna om tulltillägg. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , och betonar vikten av en skyndsam reform av tulltilläggsinstitutet och att härvid de särpräglade förhållandena på tullområdet beaktas. menar att tillämpningen av tulltilläggen redan nu bör nyanseras genom beaktande av bl.a. de särskilda förhållandena på tullområdet. anför bl.a. att det är av vikt att börjar tillämpa de ursäktskriterier som finns fastlagda för tulltillägg. Skälen för regeringens bedömning: I 82 86 och 88 95 §§ tullagen finns bestämmelser om tulltillägg. Tulltillägget, som är en administrativ sanktion, riktar sig i huvudsak mot brister vid fullgörande av anmälnings- eller uppgiftsskyldigheten i tullbehandlingen av den kommersiella importen. Bestämmelserna om tulltillägg överensstämmer i huvudsak med bestämmelserna om skattetillägg i bl.a. taxeringslagen (1990:324). Bestämmelsen om befrielse från tulltillägg skiljer sig dock från motsvarande bestämmelser om skattetillägg genom att befrielse när det gäller tulltillägg kan göras helt eller delvis. 1986/87:166 förklarades (s. 109) detta med att förhållandena på tullområdet när det gäller deklarationsskyldighetens fullgörande i vissa avseenden skiljer sig från motsvarande förhållanden på den inrikes beskattningens område. Det framhölls att företag med en omfattande importverksamhet skall lämna ett stort antal deklarationer, ofta under stark tidspress, och att varubeskrivningarna kan vara besvärliga, underlaget bristfälligt eller svårtolkat m.m. Regeln om nedsättning av tulltillägg sades främst vara avsedd att tillämpas i fall då ett helt tulltilläggsbelopp framstår som en orimligt sträng sanktion med hänsyn till felets art och föreliggande ursäktande omständigheter, som felaktigheten inte är tillräckligt ursäktlig för att sanktionen skall kunna efterges helt. I propositionen framhölls att föreskrifterna bör tillämpas generöst i fråga om personer som är ovana vid tullsystemet medan det finns anledning att vara mer restriktiv när det gäller dem som yrkesmässigt importerar varor. Dessa är eller bör vara väl förtrogna med vad som skall iakttas. lämnar inga förslag till ändringar i sak av tulltilläggsbestämmelserna i sitt slutbetänkande. Utredningen hänvisar till att regeringen tillkallat en särskild utredare för att göra en översyn av skattetilläggsinstitutet. Utredningen antar att den översynen inte kommer att begränsas till skattetilläggsinstitutet i taxeringslagen utan kommer att beröra också andra sanktionssystem med i princip samma uppbyggnad, som tulltilläggsinstitutet. Överväganden om och i så fall vilka ändringar som behövs för att tillfredsställa kravet på en rimlig nyansering av tulltillägget och dess förenlighet med bör enligt utredningen anstå till dess att de kan samordnas med översynen av skattetilläggsreglerna. lägger dock till att tull- tilläggsreglerna redan nu bör kunna tillämpas med beaktande av de särskilda förhållandena på tullområdet vad gäller deklarationsförfarandet samt den i direktiven angivna utgångspunkten för den särskilde utredaren av skattetilläggsinstitutet (SOU 1999:54 s. 145). Som konstaterat har regeringen tillsatt en särskild utredare för att göra en översyn av skattetilläggsinstitutet. Den särskilde utredaren skall enligt direktiven (dir. 1998:34) bl.a. kartlägga den nuvarande tillämpningen av skattetilläggsreglerna och mot bakgrund av de problem som uppmärksammats utforma ett sanktionssystem som uppfyller högt ställda krav på effektivitet, förutsebarhet, likformighet och rättssäkerhet samt också de krav som kan ställa på förfarandet. Uppdraget är inte begränsat till skattetillägg enligt taxeringslagen, det avser skattetilläggsinstitutet i sin helhet och därför också bl.a. tulltillägget, som är skattetilläggets motsvarighet på tullområdet. Regeringen delar därför bedömning, att det inte vore rationellt att nu överväga ändringar i bestämmelserna om tulltillägg. Förhållandena på tullområdet skiljer sig naturligtvis från förhållandena på övriga skatteområdet. Deklaranterna måste beakta inte bara interna svenska regler utan även EG:s komplexa tullrättsnormer och andra medlemsstaters tullrättspraxis. Som nämner kan till- förlitlig information om EG-normernas rätta tolkning vara svåråtkomlig i och information om tullrättspraxis i andra EU-stater kan saknas helt. Vidare kan dokumentationen som följer med importsändningar vara bristfällig och det kan vara svårt att upptäcka brister eller avhjälpa dem, inte minst eftersom dokumentationen ofta är på främmande språk. Själv- klart skall tulltilläggsbestämmelserna tillämpas med beaktande av dessa särskilda förhållanden. Som angivits ovan har detta särskilt lyfts fram vid utformningen av bestämmelserna om befrielse från tulltillägg. 9 Förstöring av varor Regeringens förslag: Artikel 56 i tullkodexen kompletteras med en bestämmelse i tullagen som anger när förstöring av varor får ske. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Det är endast två instanser som berör förslaget närmare. Alkoholinspektionen tillstyrker förslaget och påpekar att det kan röra sig om stora kvantiteter av exempelvis starköl, där senaste datum för förtäring har gått ut, eller om en typ av alkoholdryck vars försäljningsvärde inte står i rimlig proportion till lagringskostnaderna. Kammarrätten i anser, att även om EG-reglerna i och för sig inte kräver att precisering sker av situationer när förstöring får ske bör i vart fall en tillämpningsbestämmelse formuleras så att den inte som den föreslagna bestämmelsen måhända gör kan tolkas som en uttömmande beskrivning av när varor får förstöras. Bakgrunden till regeringens förslag: Bestämmelser om beslag och förverkande i tullsammanhang finns i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Enligt 17 § skall beslagtagen egendom omhändertas och förvaras av , om inte annat följer av särskild författning eller beslut av åklagare. Förverkad egendom skall enligt 22 och 23 §§ försäljas. Även den föreslagna lagen om straff för smuggling m.m. innehåller bestämmelser om beslag och förverkande. Om försäljning inte kan ske, torde egendomen kunna förstöras med stöd av 6 § lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Den svenska tullagstiftningen innehåller inga bestämmelser om förstöring av beslagtagen egendom utöver bestämmelsen i 40 § tullagen, som avser varor som skall försäljas genom försorg: om varan är skadad eller förskämd eller om köpeskillingen inte kan beräknas täcka minst kostnaden för försäljningen eller om annars finner att det finns särskilda skäl, får varan i stället förstöras. En vidare bestämmelse finns i tullkodexen. Enligt artikel 56 i tullkodexen får, om omständigheterna så kräver, tullmyndigheterna låta förstöra varor som uppvisats för tullen. Innehavaren av varorna skall underrättas och kostnaderna för förstöringen skall bäras av denne. Förutsättningen för att tullmyndigheterna skall få förstöra varor är således att omständigheterna kräver det. Någon specifikation av vad som skall anses vara sådana omständigheter finns inte i EG-rätten. Det synes ankomma på medlemsländerna att närmare precisera i vilka fall förstörelse kan komma i fråga i den nationella tullagstiftningen. Så har skett bl.a. i den tyska Zollverwaltungsgesetz. Av 13 § framgår att förstöring av varor kan komma i fråga då varor, som får säljas av tullmyndigheten, inte kan säljas. När det gäller tillfälligt omhändertagna varor krävs även att varorna riskerar att förstöras eller minska väsentligt i värde eller att förvaringen av varorna medför kostnader som är orimligt höga eller blir besvärlig. Ytterligare en förutsättning är att det inte har varit möjligt att i stället sälja varorna. En bestämmelse om förstöring av varor finns också i den nederländska tullagen; enligt 7 kap. 53 § kan beslagtagna varor säljas eller i särskilda fall förstöras, om den tullskyldige inte har uppfyllt sina förpliktelser enligt tullagstiftningen efter det att han underrättades om beslagsbeslutet. Denna tidsgräns gäller inte om varorna är utsatta för snabb, påfallande värdeminskning eller om förvaringen av varorna eller underhållet av dem medför fara eller höga kostnader. Också den danska toldloven innehåller en kompletterande bestämmelse om förstöring av varor. Enligt 83 § andra stycket, som avser beslagtagna varor, skall varor, som inte avhämtats efter utgången av den månad då slutligt beslut i saken fattats, säljas av tull- och skattemyndigheterna på offentlig auktion. Varor, som myndigheterna anser vara okuranta eller osäljbara, kan dock efter nämnda tidsfrist förstöras under tullkontroll. Tidsfristen kan efter ansökan förlängas, dock högst till . Skälen för regeringens förslag: har framfört synpunkten att det bör införas bestämmelser som utvidgar möjligheten att förstöra beslagtaget gods före dom om förverkande, när värdet av det beslagtagna inte står i rimlig proportion till kostnaderna för förvaringen. Som redovisats ovan finns det i artikel 56 i tullkodexen en bestämmelse enligt vilken tullmyndigheterna får förstöra varor som uppvisats för tullen, om omständigheterna kräver det. Utgångspunkten synes vara att detta skall kunna ske utan att det föreligger något beslut om förverkande av varorna. Förstöring av varor är en långtgående åtgärd. Den skall givetvis tillgripas endast i fall då andra åtgärder inte kan vidtas. Regeringen föreslår därför att artikel 56 i tullkodexen kompletteras med en bestämmelse i den svenska tullagen, i vilken närmare anges när förstöring får ske. Av bestämmelsen skall förutsättningarna för att förstöring skall få tillgripas framgå. Avsikten är således att bestämmelsen skall vara uttömmande. Den situation som nämner, att värdet av de beslagtagna varorna inte står i rimlig proportion till kostnaderna för förvaringen av varorna, bör vara en sådan omständighet som kan läggas till grund för ett beslut om förstöring. Ytterligare sådana omständigheter bör vara att varorna löper risk att bli fördärvade eller att minska väsentligt i värde. Av bestämmelsen i tullagen bör också framgå att beslut om förstöring får fattas endast om gjort bedömningen att försäljning av varorna inte är möjlig. Den föreslagna bestämmelsen är avsedd att omfatta bl.a. sådana situationer som avses i 40 § tullagen; en särbestämmelse beträffande varor som skall säljas behövs därför inte. 10 Överklagandereglerna 10.1 Bakgrund Överklagandereglerna i den nuvarande tullagen ändrades per , i samband med att den nya organisationen av trädde i kraft. hade i tilläggsdirektiv fått i uppdrag att redo- visa de ändringar som behövdes med anledning av omorganisationen. Utredningens förslag presenterades i delbetänkandet SOU 1998:127 Tullagens överklaganderegler m.m. vid en omorganisation av . Utredningen föreslog bl.a. att beslut av skulle överklagas hos allmän förvaltningsdomstol samt att regeringen skulle kvarstå som besvärsinstans endast i vissa administrativa ärenden. Vad beträffar den föreslagna instansordningens förhållande till artiklarna 243 och 244 i tullkodexen menade utredningen att det i vart fall inte var uppenbart att det fanns något EG-rättsligt hinder mot att ett beslut av en regional tullenhet överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, men ges in till som har att ompröva beslutet på antingen regional eller central nivå. Tvärtom, menade utredningen, fick det anses föreligga övervägande skäl för att en ordning av detta slag är väl förenlig med grundtankarna i artiklarna 243 och 244. Utredningen påpekade att en sådan ordning också var väl förenlig med den allmänna regel om överklagande som kommer till uttryck i 22 a § förvaltningslagen (1986:223). lämnade också i sitt delbetänkande ett förslag om införande av en bestämmelse om dröjsmålstalan. Enligt förslaget skulle det, om i ett ärende som väckts skriftligen av en enskild inte meddelat beslut från det att ärendet väckts eller inom den tid som avses i artikel 6.2 tredje stycket i tullkodexen, anses som att framställningen avslagits. Därvid skulle rätt att överklaga till allmän för- valtningsdomstol föreligga. De flesta remissinstanserna godtog utredningens förslag beträffande instansordning. Några instanser ställde sig dock tveksamma till om den föreslagna ordningen uppfyllde kravet på tvåstegsförfarande i artikel 243 och föreslog därför att sådana bestämmelser om ett självständigt överklagbart omprövningsbeslut som föreslås i Ds 1998:42 Effektivare omprövning av förvaltningsbeslut skulle införas i tullagen. Förslaget om dröjsmålstalan avstyrktes av hälften av de remissinstanser som berörde förslaget, nämligen , Kammarrätten i , Kammarrätten i , Länsrätten i , Länsrätten i län och . Förslaget tillstyrktes av och . Även , och såg positivt på det. delade bedömningen att EG-rätten kräver att det finns en tidsfrist för beslutsfattande i den nationella lagstiftningen, men ansåg att rättsverkan av underlåtenhet att meddela beslut borde vara bifall och inte avslag på gjord framställning. Regeringen behandlade förslag till nya över- klaganderegler i prop. 1998/99:79. Regeringen lämnade här samma förslag till ny instansordning som utredningen. Regeringen påpekade att ärendet beträffande ett nytt omprövningsförfarande var under beredning inom och att det i avvaktan på resultatet av det arbetet framstod som lämpligast att tills vidare behålla det gällande förfarandet för omprövning. Regeringen anförde också att den avsåg att återkomma till frågan sedan lämnat sitt slutbetänkande. Rege- ringen lämnade inte något förslag till bestämmelser om dröjsmålstalan. Regeringen påpekade att den av utredningen föreslagna ordningen inte har någon motsvarighet i svensk rätt och att den också skiljer sig från vad som föreslogs beträffande dröjsmålstalan av Fri- och rättighets- kommittén. Det kunde också med den föreslagna ordningen föreligga en risk att outredda ärenden hamnar i domstol och att handläggningstiderna därigenom blir ännu längre.