prop · GN0379 · 2000-01-01 00:00:00 — Handikapporganisationerna, utom NHR och DHB, tillstyrker. De fackliga organisationerna tillstyrker. De flesta landsting hänvisar till sina förtroendenämnder/patientnämnder som modell. Skälen för regeringens bedömning Synpunkter och klagomål på bemötandet Flera utredningar, bl.a. Utredningen om bemötande av äldre (SOU 1997:170) och Utredningen om bemötande av personer med funktionshinder (SOU 1999:121), har lyft fram behovet av en fristående och oberoende funktion, dit enskilda kan framföra synpunkter och klagomål på bemötande hos de myndigheter och andra offentliga organ som skall ge stöd och hjälp. Patientnämnderna inom hälso- och sjukvården har ofta nämnts som exempel på oberoende organ som har till uppgift att hjälpa enskilda och anhöriga i kontakten med hälso- och sjukvården. Det är viktigt att det hos myndigheter och andra offentliga organ finns en beredskap att ta tillvara de synpunkter och klagomål som allmänheten har på verksamheten. Det pågår också ett arbete med att utveckla olika former av klagomålshantering inom kommuner, landsting, socialförsäk- ringsområdet och inom arbetsmarknadsområdet. I många kommuner sker arbetet ofta inom ramen för det kommunala kvalitetsutvecklingsarbetet. Här har allmänna råd (SOSFS 1998:8) om kvalitetssys- tem inom omsorgen om äldre- och funktionshindrade haft betydelse. har också i sin rapport föreslagit en rutin för att hantera klagomål i form av en trestegsmodell. Inom hälso- och sjukvårdsområdet skall de s.k. patientnämnderna stödja och hjälpa enskilda patienter och bidra till kvalitetsutvecklingen i hälso- och sjuk- vården. Inom socialförsäkringsområdet diskuteras möjligheten att för- stärka servicen inom varje försäkringskassas centralkontor genom att skapa en funktion som är fristående från kassan och opartisk. En sådan funktion skulle därvid kunna bli en viktig del i kassornas utvecklingsar- bete samt i uppföljningen och dokumentationen av verksamheten. Slutli- gen har man inom valt att utveckla en central funktion för att mer effektivt kunna samla information om sin verksam- het, men också för att kunna ta emot synpunkter och klagomål på bemö- tande, ge råd om vart man kan vända sig och få ett system för uppfölj- ning. Verksamheten ingår i ordinarie verksamhet och budget. Klagomålshantering är ur rättssäkerhetssynpunkt ett viktigt komple- ment till möjligheten att överklaga. Varje huvudman måste föra fram så- dana klagomål till dem som har ansvar för den ifrågasatta verksamheten. Detta ställer krav på att tydliga rutiner utvecklas och att det finns en ge- mensam vilja att fortlöpande styra, följa upp, utveckla och dokumentera kvalitén i verksamheten. Det förekommer emellertid ibland så svåra frå- gor och så stora låsningar att det kan vara svårt att klara av problemen den ordinarie vägen. Enligt regeringens uppfattning behöver det då finnas möjligheter för den enskilde att gå vidare till en från den ordinarie verk- samheten fristående instans som inte varit inblandad i ärendet. Syftet med en sådan funktion bör, enligt regeringens uppfattning, vara att granska och behandla olika klagomål som rör den egna huvudman- nens område samt att ge råd, informera, utreda, föreslå lösningar och förmedla kontakter. Det bör klart framgå av huvudmannens utåtriktade information vem eller vilka hos huvudmannen som har denna funktion. Varje huvudman måste naturligtvis välja den lösning som fungerar bäst på respektive område. Som framgått ovan pågår ett utvecklingsarbete i detta avseende hos både kommuner och landsting samt inom socialför- säkrings- och arbetsmarknadsområdet. Det är angeläget att det arbete som huvudmännen startat för att hitta former för klagomålshantering fortsätter och utvecklas. 8.6 Brukarstöd Regeringens bedömning: En försöksverksamhet med personligt stöd till brukare med funktionshinder bör inledas i handikapporganisationer- nas regi. Olika metoder för hur ett sådant stöd kan utformas, organise- ras, administreras och finansieras bör prövas. Utredningens överväganden och förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser stöder förslaget. menar att förslaget behöver vara tydligare när det gäller syfte, innehåll, utformning och avgränsning mot andra liknande stöd. Av handikapporganisationerna avstyrker förslaget med motiveringen att handikapporganisationerna inte skall ta över samhällets uppgift. , hörselskadade och språkstörda barn anser att brukarstödscentra inte bör drivas av handi- kapprörelsen utan kopplas ihop med förslaget om klagomålshantering. Skälen för regeringens bedömning: De brister i bemötandet som ut- redaren pekar på inger stark oro. Många personer med funktionshinder har svårt att hävda sig i mötet med olika myndigheter och andra offent- liga organ. Det krävs oftast att vederbörande kan tala för sig och stå på sig. Många vänder sig till anhöriga eller brukarorganisationer för att få stöd i en sådan situation. Stöd kan också fås i andra former. I t.ex. för- valtningslagen (1986:223) föreskrivs i 9 § att den som för talan i ett ärende får anlita ombud eller biträde. I 11 kap. meddelas föreskrifter om god man och förvaltare. Det finns också möjlighet att få en kontaktperson. I samband med psykiatrireform genomfördes försöksverk- samhet med s.k. personligt ombud. Centrala uppgifter för ombuden har varit att företräda och bistå den enskilde i kontakterna med vård- och om- sorgsgivare och att samordna insatserna. Ombuden har också arbetat med frågor som berört sociala relationer, boende, arbete eller daglig verksam- het. har i sin uppföljning av reformen konstaterat att för- söksverksamheten fallit väl ut och rekommenderar att verksamheten ut- vidgas till att gälla hela landet. Mot denna bakgrund anser regeringen att verksamheten skall permanentas och göras landsomfattande. I budget- propositionen för har regeringen avsatt medel för att utveckla verksamheten med personligt ombud för psykiskt funktionshindrade per- soner. Regeringen avser att återkomma i frågan. Handikapporganisationerna har en lång tradition av att på olika sätt stödja och hjälpa sina medlemmar och deras närstående. Det kan vara genom psykosocialt stöd, personliga besök, rådgivning, information, kunskapsförmedling och direkt utbildning. Vissa organisationer kan också bistå med viss juridisk hjälp och rådgivning. Det finns således en mängd olika stödformer, både från samhällets sida och från olika intresseorganisationers. Efterfrågan på kvalificerat och tillräckligt stöd av detta slag är emellertid så väl doku- menterat att ett brukarstöd, byggt på handikapporganisationernas med- verkan, bör kunna skapa utrymme för ökad valfrihet för den enskilde och komplettera andra liknande insatser. Enligt regeringens uppfattning är utredarens förslag om personligt stöd till brukare med funktionshinder och till brukarstödscenter intressant, eftersom det bygger på handikapporganisationernas egen aktiva medver- kan. Organisationernas oberoende ställning i förhållande till huvudmän- nen bör därvid vara en tillgång i sammanhanget liksom de möjligheter till samarbete organisationerna emellan som förslaget ger utrymme för. Re- geringen finner därför att övervägande skäl talar för att brukarstöd till personer med funktionshinder bör prövas i en försöksverksamhet. Handi- kapporganisationerna själva bör komma överens om hur organisationen och lokaliseringen av brukarstödet bör se ut och vem som skall vara an- svarig för verksamheten. En successiv utbyggnad bör ske med tanke på att behovet av kompetenta personer är stort och troligen inte går att till- godose genast. Försöksverksamheten bör även syfta till att undersöka vilken utbildning de personer behöver som skall ge stödet. Erfarenheter från andra brukarstyrda verksamheter bör tas till vara. I detta samman- hang bör också prövas hur den kompetens som samlas i brukarstödsverk- samheten kan tas till vara i utformningen av det nationella program för kompetensutveckling som föreslås i avsnitt 8.7. Det är viktigt att försöksverksamheten verkligen når ut till dem som behöver den. För att säkerställa att t.ex. personer med funktionshinder och utländsk bakgrund omfattas av försöksverksamheten bör handi- kapporganisationer öka sina ansträngningar att stödja dessa personer samt fördjupa sitt samarbete med invandrarorganisationerna. Vissa invandrare har svårare än infödda svenskar att få del av samhällets stöd till personer med funktionshinder. Det uppstår också lätt missförstånd då personer från andra länder och med en annan kulturell bakgrund möter anställda inom t.ex. , habiliteringen, och skolan. Behovet av personligt stöd från någon som har speciell kulturkompetens är stort. I skrivelse till (skr. 1998/99:125) har regeringen angett några områden som enligt regeringens mening särskilt bör uppmärksammas vid kommande fördelning av stöd ur Allmänna arvsfonden. Ett sådant om- råde är personligt brukarstöd. Försöksverksamhet med syfte att pröva hur ett sådant stöd, byggt på egen erfarenhet av funktionshinder, kan utfor- mas, organiseras, administreras och finansieras. Verksamheten bör följas upp och utvärderas. 8.7 Ökad kompetens om bemötande m.m Regeringens bedömning: - Ett nationellt program med en klar förankring i de handikappoli- tiska principerna bör ligga till grund för kompetensutvecklingsin- satserna på lokal och regional nivå. ut- bildningsstöd (Sisus) bör utarbeta och ha ansvar för programmet på central nivå. Till programmet bör det knytas ett råd med företrädare för berörda intressenter. - Sisus bör i samråd med och andra intressenter ta fram ett utbildningsunderlag för statsförvalt- ningen i handikappolitiska frågor. - Särskilda medel bör avsättas för en flerårig satsning på kompe- tensutveckling för personal inom olika samhällsområden kring frå- gor som rör bemötande av personer med funktionshinder. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna, däribland Socialsty- relsen, , , Svenska kom- munförbundet, , , , , och nästan alla handikapporganisationer tillstyrker förslaget i dess helhet. anser att utvecklings- aktiviteter måste knyta an till respektive verksamhets inriktning för att bli pedagogiskt framgångsrika. kan emellertid rådet tänka sig att visst faktamaterial och vissa metoder kan utarbetas centralt för myndig- heterna att användas i det egna kompetensutvecklingsarbetet. Ungefär samma inställning har i . Handikappom- budsmannen, , ungdomar och vuxna (FUB) och () är tveksamma till Sisus som sammanhållande för den operativa funktionen. Alla tillfrågade landsting är positiva. Av kommunerna är det endast som är tveksam till förslaget. Kommunen menar att bemötandekompetens skall finnas för att möta alla invånare och att särskilda grupper inte skall urskiljas. Skälen för regeringens bedömning: Personer med funktionshinder behöver ofta stöd från flera håll. Det kan t.ex. gälla habiliterings- eller rehabiliteringsinsatser, handikappersättning, assistans, ledsagarservice, hjälpmedel eller särskilt stöd i undervisningen. Många professionella be- dömare är involverade och det krävs ofta en rad kontakter och möten mellan den enskilde och dem som skall ge insatsen innan besluten är fat- tade. Flera huvudmän kan också vara inblandade. Vissa kommuner har valt att hålla samman alla insatser på handi- kappområdet i en primärkommunal enhet. Man bedömer att denna sam- ordning är nödvändig för att trygga en god kompetens hos personalen samt en god service och omsorg. I andra kommuner har t.ex. daglig verk- samhet organiserats som självständiga enheter under medan bostads- och servicefrågor handhas inom äldreomsorgen. Det finns också andra lösningar t.ex. med en omfattande verksamhetsintegra- tion. De organisatoriska lösningarna varierar mellan olika sektorer, lik- som utformning och innehåll i kompetensutvecklingen av personalen. Var och en av de anställda och de tjänstemän som den enskilde möter vare sig det gäller , skolan, förskolan, hälso- och sjukvården eller har således sin kompetens, sina värderingar och sin kunskap om varför t.ex. de regler som styr insatserna för personer med funktionshinder ser ut som de gör och vilken ideologi som präglar handikappolitiken. Funktionshindrade personers egen kompetens och erfarenhet tas inte tillvara i utbildnings- och fortbildningssammanhang i tillräcklig utsträckning. Brist på samsyn undersökningar visar att det finns en brist på samsyn hos olika huvudmän när det gäller att tolka regelverk, att göra behovsprövningar och att ge stöd och möjlighet till inflytande och valfri- het för den enskilde. Bedömningar i enskilda ärenden kan också variera mellan olika tjänstemän och enheter hos samma huvudman. Exempelvis kan olika socialkontor och lokala försäkringskassekontor bedöma samma persons behov på skilda sätt. Ett exempel som nämnts gäller hur behovet av stöd till barn med funktionshinder och deras familjer bedöms av olika försäkringskassor. Anställda inom olika samhällssektorer som arbetar med handikappfrågor upplever det som ett problem att inte tillräckligt ofta få träffa sina kolleger med liknande uppgifter inom en annan organi- sation eller ett annat verksamhetsområde. De menar att sådana kontakter skulle ge tillfälle att utbyta erfarenheter och diskutera frågor som är ge- mensamma och som har en avgörande betydelse för hur möten mellan människor gestaltar sig. De önskar få en bättre kompetens när det gäller områden som rör bemötande, inflytande, självbestämmande, etik och för- hållningssätt. Detta understryks i (SOU 1998:121) om anställdas arbetsförhållanden och attityder. Huvudmännen har ansvar för att den personal som i sitt arbete möter personer med funktionshinder får möjlighet att utveckla sin kompetens i olika frågor som hänger samman med funktionshindrade personers behov och stöd. Det pågår också på flera håll i landet insatser för att öka kun- skaperna i detta avseende. Regeringen delar dock Bemötandeutredning- ens uppfattning att det saknas mer systematiska och långsiktiga kompetensutvecklingsprogram i dessa frågor hos staten, landstingen och primärkommunerna. Traditionell kompetensutveckling i form av kortare kurser, enstaka studiedagar och liknande har naturligtvis betydelse men kan enligt regeringens uppfattning endast i begränsad omfattning för- ändra människors attityder och inställning. För att en förändring skall kunna komma till stånd i det avseendet krävs ett processinriktat långsik- tigt arbete och en kontinuerlig dialog på arbetsplatsen så att frågorna om bemötande, förhållningssätt och ideologin bakom de handikappolitiska målen hålls levande. Det ställer krav på ett tydligt ledarskap. Regeringen anser därför att huvudmännen i ökad utsträckning bör få möjligheter att trygga de anställdas kompetens i dessa frågor. På det sät- tet kan det växa fram en samsyn hos personal inom och mellan olika verksamhetsområden. Det bör också skapas ett utrymme för långsiktiga insatser. Funktionshindrade personers kompetens och erfarenheter bör tas tillvara i sådana sammanhang. Ett nationellt program för kompetensutveckling En nationellt program för kompetensutveckling bör utarbetas av handi- kapporganisationerna och berörda statliga och kommunala myndigheter tillsammans. Programmet bör utgå från förslag och ange mål och inriktning för en kompetensutveckling. Det nationella programmet bör utformas så att det kan utgöra en plattform och en ut- gångspunkt för huvudmännens insatser för kompetensutveckling för för- troendevalda, chefer, personal och andra som i sitt arbete möter personer med funktionshinder. Regeringen anser att utbildningsstöd (Sisus) bör få uppgiften att ta fram det nationella programmet och att hålla sam- man och driva programmet centralt. Programsamarbetet med berörda parter bör ske i ett särskilt kompetensutvecklingsråd med företrädare för bl.a. huvudmännen och handikapporganisationerna. Enligt regeringens uppfattning bör en stor del av den kompetensut- veckling som föreslås här ses som en normal och reguljär del i varje hu- vudmans personalutbildningsansvar. Regeringen anser emellertid att staten bör medverka till att politiker, chefer och övrig personal som arbetar med handikappfrågor inom statliga, kommunala och landstings- kommunala verksamheter får ökad kunskap om området och om de grundläggande värderingar som präglar samhällets stöd till personer med funktionshinder. För att åstadkomma en sådan utveckling bör Sisus förstärkas samt förfoga över tillfälliga kompetensutvecklingsmedel för att stimulera huvudmännen och handikapporganisationerna att tillsammans ta initiativ till olika modellprojekt. Regeringen vill understryka vikten av att sådana modellprojekt på lokal och regional nivå omfattar flera samhällssektorer. Som tidigare nämnts är behovet av en samsyn i dessa frågor bland anställda inom , skolan, förskolan, hälso- och sjukvården, , arbetsförmedlingen, handikapporganisationerna etc. en förutsättning för att bemötandet av barn, ungdomar och vuxna personer med funktionshinder skall kunna förbättras. Programmet för kompetensutveckling bör även kunna bidra till en samsyn mellan enheter och tjänstemän hos samma huvudman när det gäller bedömningen av behov hos t.ex. barn med funktionshinder och deras familjer. Den kompetens som utvecklas i brukarstödsverksamheten (avsnitt 8.6) bör därvid tas tillvara. För skolans del innebär det föreslagna nationella programmet för kom- petensutveckling ett komplement till den treåriga satsning på kompe- tensutveckling av skolans personal som regeringen redan har aviserat i budgetpropositionen för . Den senare syftar bl.a. till att öka förut- sättningarna i arbetslagen och för vissa andra nyckelpersoner inom skolan att bättre kunna förstå och möta de behov som elever med varierande förutsättningar har (se vidare avsnitt 10). Genom den s.k. samverkanspropositionen 1996/97:63 har möjligheter skapats för att samverkan kan ske mellan olika myndigheter och organi- sationer inom rehabiliteringsområdet, den s.k. FRISAM-modellen. De enskilda aktörerna skall själva besluta om att driva samverkan efter lokala förutsättningar och behov. FRISAM innebär bl.a. att (), Arbetsmark- nadsstyrelsen (AMS), Arbetarskyddsstyrelsen (ASS) och skall ha som gemensamt mål att genom samverkan inom rehabiliterings- området uppnå en effektivare användning av tillgängliga medel i syfte att underlätta för den enskilde att försörja sig genom eget arbete FRISAM innebär även en samverkan på flera plan: mellan de centrala myndigheterna RFV, AMS, ASS och , mellan de lokala aktörerna försäkringskassa, primärvård, socialtjänst och arbetsförmedling samt mellan de olika handläggarna i olika samverkansgrupper kring handlingsplaner och åtgärder för de enskilda individerna. Det är ange- läget att erfarenheterna från FRISAM beaktas i huvudmännens arbete med att ta fram kompetensutvecklingsinsatser. Insatser för statsförvaltningens anställda Förtroendet hos allmänheten för statsförvaltningen är en viktig demokra- tifråga. Därför måste förvaltningen utvecklas på ett sätt som tillfredsstäl- ler medborgarnas behov och förväntningar. Den skall vara en föregångare och ett föredöme när det gäller att ha kompetent personal som kan möta människor på ett professionellt sätt. En anställd inom staten har ett särskilt ansvar att värna om grundläggande demokratiska värden i samhället behöver tjänstemän med god förvaltningskunskap, integritet, gott omdöme och ett etiskt förhållningssätt som väcker respekt. En viktig slutsats som dras av är att personer med funktionshinder i hög utsträckning upplever att det finns en klyfta mellan de handikappolitiska målen och det regelverk som styr insatserna och stödet till personer med funktionshinder och hur detta tar sig uttryck i verkligheten. Det finns enligt utredaren en otydlighet i det politiska budskapet om hur samhället ser på människor med funktionshinder och hur samhället behandlar och tillgodoser de behov av stöd, service och tillgänglighet som många människor med funktionshinder har. Regeringen har i avsnitt 6 slagit fast att handikappaspekterna skall be- aktas inom alla samhällsområden. Statliga myndigheter skall bedriva ett aktivt och målinriktat arbete för att medvetandegöra och bevaka dessa frågor i sitt kvalitetsarbete, i sin tillsyn och i sin utåtriktade verksamhet. Myndighetscheferna har ett särskilt ansvar för att anställda har den kom- petens som behövs för att kunna verka för de handikappolitiska målen. Regeringen har också i propositionen Statlig förvaltning i medborgar- nas tjänst (prop. 1997/98:136) uttalat att ökad uppmärksamhet bör ägnas åt kompetens- och utbildningsfrågorna inom den statliga förvaltningen för att stimulera myndigheternas kompetensförsörjning och främja kvali- tetsarbetet inom förvaltningen. Som en följd av regeringens förslag in- rättades . Rådet skall bl.a. verka för att statsförvaltningen har en gemensam förvaltnings- kultur och förvaltningsetik och stödja myndigheternas utveckling i det här avseendet. Regeringen vill understryka vikten av att Statens kvalitets- och kom- petensråd i sitt stöd till myndigheternas personalutvecklingsinsatser ver- kar för att dessa frågor ingår som en naturlig del i arbetet med att för- bättra de anställdas kompetens. Det nationella kompetensutvecklingspro- gram i bemötandefrågor m.m. som redogjorts för ovan kan med viss komplettering bilda underlag härför. Därutöver fordras, enligt regering- ens bedömning, särskilt riktade insatser till verkschefer och högre chefer i myndigheterna. Regeringen har för avsikt att uppdra år Sisus att i sam- råd med och andra intressenter för- bereda och genomföra en särskild informationsinsats riktad till nyckel- personer inom statsförvaltningen om myndigheternas ansvar för de han- dikappolitiska frågorna. Regeringen beräknar att behöver avsättas för och lika mycket för för att förstärka Sisus anslag med an- ledning av uppgifterna i samband med det nationella kompetensutveck- lingsprogrammet. Utöver detta anser regeringen att Sisus bör få disponera t.o.m. för att stödja olika modellprojekt för kompetensutveckling. 8.8 Forskning Regeringens bedömning: Den socialvetenskapligt inriktade handi- kappforskningen bör tillföras ytterligare resurser. Utredningens förslag och överväganden: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Samtliga instanser som yttrat sig över förslaget, däribland , tillstyrker. Skälen för regeringens bedömning Handikappforskningens dilemma Funktionshindrade människors livsvillkor har i hög grad påverkats av de senaste årens förändring av den offentliga sektorn, eftersom många av dem är starkt beroende av hur den fungerar. Det finns emellertid ingen djupare kunskap om hur denna förändring påverkat funktionshindrades levnadsvillkor eller i vilken mån människor oftare upplever sig dåligt bemötta av dem som arbetar inom denna sektor. Förändringar av det offentliga regelsystemet kan ha oavsiktliga konsekvenser för funktions- hindrade personers villkor, förändringar som behöver följas upp och granskas. För att personer med funktionshinder skall kunna få det stöd de kan ha rätt till från stat och samhälle krävs en systematisk kunskap om deras livsvillkor. En sådan kunskap är dessutom en förutsättning för att yrkesutbildning och annan vidareutbildning skall kunna utvecklas och hålla hög kvalitet. Forskning om funktionshinder och handikapp tar till en del upp dessa frågor. Vid många universitet och högskolor finns forskningsprojekt i handikappfrågor och på flera håll har det gjorts medvetna, ambitiösa satsningar för att stärka handikappforskningen. Det finns ett antal pro- fessorer som forskar i skilda ämnen med anknytning till handikapp. De centra för handikappforskning som finns vid , , och har bildat ett nätverk för samverkan, där även handikappforskare från högskolor som saknar formella centra kan delta. Enligt regeringens uppfattning är dessa centrumbildningar värdefulla och det är viktigt att gemensamma insatser görs.