prop · GN0379 · 2000-01-01 00:00:00 — I över- synen skall i första hand ingå frågor om användning av drogtester och andra medicinska kontroller samt frågor om användning av persondato- rer, e-post och internet i arbetet. Även andra integritetsfrågor som kom- mer upp under utredningsarbetets gång och där skyddet för den person- liga integriteten i arbetslivet kan vara allvarligt hotat skall tas upp av ut- redaren. Behovet av skydd för arbetssökande skall särskilt belysas. Utredaren skall utnyttja det arbete som utförts av tidigare utredningar och beakta det underlag som redan finns, t.ex. i betänkandet Medicinska undersökningar i arbetslivet (SOU 1996:63). Utredningen skall överläm- nas till regeringen . 12 Habilitering och rehabilitering Regeringens bedömning: bör ges i uppdrag att kart- lägga på vilket sätt landstingens barn- och ungdomshabiliteringar är tillgängliga för barn och ungdomar med olika funktionshinder i olika åldrar. Kartläggningen bör även omfatta samverkan med andra verk- samheter kring utformningen och innehållet i de samlade sociala, pe- dagogiska, psykologiska och medicinska insatserna till barnen och ungdomarna och deras familjer. Skälen för regeringens bedömning: Med habilitering och rehabilite- ring avses planerade och från flera kompetensområden sammansatta åt- gärder, bl.a. medicinska, pedagogiska, sociala, tekniska och arbetsinrik- tade insatser. Syftet med habilitering och rehabilitering är att ge den en- skilde möjlighet att återvinna respektive utveckla bästa möjliga funk- tionsförmåga och välbefinnande. Framförallt bör åtgärderna leda till en väsentligt ökad livskvalitet. I samband med handikappreformen tillfördes hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763), HSL två nya paragrafer 3 b och 18 b §§. Dessa tydliggör sjukvårdshuvudmännens ansvar för habilitering, rehabilitering och hjälpmedel för funktionshindrade samt för landstingens del även tolktjänst för döva. Av bestämmelserna framgår att habilitering och reha- bilitering skall planeras i samverkan med den enskilde och planerade och beslutade insatser skall framgå av en plan. Syftet med tilläggen var att säkra enskildas tillgång till fullgod habilitering och rehabilitering samt att utjämna skillnader mellan olika delar av landet och mellan tillgången till habiliterings- och rehabiliteringsinsatser för olika grupper av funktions- hindrade. Handikappreformen Inom ramen för handikappreformen beslutade också om ett tidsbegränsat stimulansbidrag 1997. Syftet med stimu- lansbidraget var att påskynda utvecklingen av habilitering och rehabilite- ring samt att minska de geografiska skillnaderna och skillnaderna mellan olika grupper. fick i uppdrag att fördela medlen samt att följa upp bidragets användning och effekter. skriver i sin slutrapport följer upp och utvärderar (1998:7) att stimu- lansbidraget åstadkommit en ökad medvetenhet om behov och nytta av habilitering och rehabilitering inom och i nära anslutning till hälso- och sjukvården. Detta har i sin tur lett till att ojämnheter över landet till viss del minskat och en ökad livskvalitet för många enskilda brukare, bl.a. genom att det stimulerat till tidiga åtgärder. Nya vård- och rehabilite- ringsprogram har också utarbetats. utredningar utvärdering visar att det fortfarande finns många som inte får sina habiliterings- och rehabiliteringsbehov tillgodo- sedda tillräckligt väl och att många områden därför behöver utvecklas ytterligare. Detta gäller både barn och vuxna. Exempel på eftersatta om- råden är rehabilitering för äldre med funktionshinder, personer med klas- siska neurologiska sjukdomar som MS och Parkinsons sjukdom samt in- satser för unga vuxna med funktionshinder. Behovet av utveckling av habiliteringen för barn och ungdomar med funktionshinder har också framhållits i flera utredningar och rapporter. En grundläggande förutsättning för en bra habilitering eller rehabilite- ring är bemötandet av den enskilde och att hänsyn tas till den enskildes egna önskemål vid planeringen av insatserna. Såväl Bemötandeutred- ningen som t.ex. utvärderingar från barn, ungdomar och vuxna (RBU) visar på brister i bemötandet. Enligt RBU är föräldrarna framförallt missnöjda med tillgänglighet, kontinuitet och tiden som personalen har till förfogande för barn och familj. Föräld- rar till barn med omfattande funktionshinder och stora omvårdnadsbehov är generellt mer missnöjda än andra, eftersom behoven och kraven är större både vad gäller resurser och specialistkompetens. har kartlagt habiliteringen samt insatsen råd och stöd enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) för barn och ungdomar upp till . Denna kart- läggning bekräftar bilden av att det ser mycket olika ut i landet både be- träffande vem som får vad och varifrån man får sina insatser. Socialsty- relsen visar också på stora skillnader mellan landstingen i fråga om hur de använder resurserna för habilitering respektive insatsen råd och stöd. konstaterar att en mer grundläggande kartläggning bör genomföras för att analysera kvaliteten i habiliterings- samt råd- och stödverksamheterna. Även utredningen om funktionshindrade elever i skolan uppmärksam- made i sitt slutbetänkande Funkis funktionshindrade elever i skolan (SOU 1998:66) habiliteringen för barn och ungdomar och dess betydelse, bl.a. för framgångsrika specialpedagogiska insatser och handledning till skolan. Utredningen konstaterade att den traditionella habiliteringen inom alla landsting främst riktade sig till barn och ungdomar med rörel- sehinder respektive utvecklingsstörning med och utan ytterligare funk- tionshinder. Habiliteringsinsatserna avtar med tilltagande ålder. Framför- allt är det förskolebarn som får stöd. De remissinstanser som yttrat sig i frågan stödjer utredningens förslag om en översyn av habiliteringsverk- samheten. Slutsatser En viktig slutsats som kan dras av de uppföljningsresultat som beskrivits ovan är att det fortfarande finns många som inte tillräckligt väl får sina rehabiliterings- och habiliteringsbehov tillgodosedda och att många om- råden behöver utvecklas ytterligare. När det gäller barn och ungdomar med funktionshinder handlar det om individer i utveckling. Det är ange- läget med tidigt insatta åtgärder även där omfattningen och varaktigheten av funktionshindret är svårbedömt. Insatser till barnen kan ofta ha mycket långsiktiga och i många fall även förebyggande effekter. Stödet måste inriktas på barnens och ungdomarnas hela utvecklingsperiod. Det finns därför, enligt regeringens bedömning, behov av att i första hand närmare kartlägga vilka grupper av barn och ungdomar som får respektive saknar habilitering och inom vilka områden som de inte har tillgång i tillräcklig omfattning till den habilitering de behöver. En sådan kartläggning bör även belysa kvaliteten i de insatser som ges. Enligt regeringens bedömning bör också ett förtydligande göras i LSS när det gäller syftet med insatsen rådgivning och annat personligt stöd och på vilket sätt insatsen kan vara ett komplement till åtgärder som ges enligt annan lagstiftning. Regeringen har behandlat den frågan i kapitel 8 i denna proposition. Mot denna bakgrund avser regeringen att ge i uppdrag att undersöka vilka åtgärder som behöver vidtas för att barn och ung- domar med olika funktionshinder och i olika åldrar skall få bättre tillgång till den nuvarande habiliteringen och rehabiliteringen. I det samman- hanget skall också undersöka hur habiliteringen sam- verkar med andra verksamheter kring utformningen och innehållet i de samlade sociala, pedagogiska, psykologiska och medicinska insatserna till barnen och ungdomarna och deras familjer. 13 Individuella planer och samverkan Regeringens bedömning: bör noga följa utvecklingen när det gäller kommunernas och landstingens arbete med individuella planer enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) samt individuella habiliterings- och rehabi- literingsplaner enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL för personer med funktionshinder. bör också följa hur detta arbete samordnas med andra kompetens- och verksamhetsom- råden. bör förstärka och intensifiera sina rådgivnings- och informationsinsatser till huvudmännen om handläggning av och modeller för individuella planer enligt LSS och HSL och på det sättet medverka till att sådana planer upprättas i större utsträckning än . bör inom ramen för sitt informations- ansvar samlat redovisa de insatser som finns för barn och ungdomar med funktionshinder och deras familjer. Skälen för regeringens bedömning Individuella planer i olika former Enligt 10 § LSS kan den enskilde begära att en individuell plan med be- slutade och planerade insatser upprättas i samråd med den det gäller. Kommunen har enligt 14 § LSS ansvar för att insatser som tas upp i den individuella planen samordnas. Även åtgärder som vidtas av andra än kommunen eller skall redovisas. Planen skall omprövas fort- löpande och minst en gång . Syftet med planen är att den enskilde skall ges inflytande och överblick över de olika åtgärder och insatser som rör honom eller henne och bör omfatta olika behov som kan tillgodoses genom insatser från olika kompetens- och verksamhetsområden också utanför kommunen. I 3 b § HSL regleras landstingens ansvar för bl.a. habilitering, rehabi- litering och hjälpmedel. Tredje stycket lägger fast ett särskilt krav på landstingen att ta fram en individuell plan över planerade och beslutade insatser för personer med funktionshinder. Planen skall avse habilitering, rehabilitering och hjälpmedel. Syftet med planen är att samordna de olika habiliterings-, rehabiliterings- och hjälpmedelsinsatser som den enskilde kan behöva. Av planen bör syftet och målen med insatserna framgå. An- svaret för planen ligger på sjukvårdshuvudmannen. I propositionen Elever med funktionshinder ansvar för utbildning och stöd (1998/99:105) framhölls dessutom behovet av en medveten planering och utvärdering av åtgärderna till elever i behov av stöd utifrån elevens hela skolsituation och att åtgärdsprogram bör finnas i alla skolformer i det offentliga skolväsendet. Samverkan De individuella planerna enligt LSS och HSL utgör en viktig grund både för samverkan mellan olika nivåer och enheter inom kommun och lands- ting och mellan olika huvudmän. För den enskilde räcker det inte att de olika delarna i kedjan fungerar var och en för sig. Också samspelet mel- lan de olika delarna måste fungera. Om t.ex. skolan upprättar ett åt- gärdsprogram för en elev eller sjukvården en behandlingsplan är det vik- tigt att denna ingår i den individuella planen enligt LSS eller samordnas med den på annat sätt. På motsvarande sätt kan andra planer eller pro- gram bli en del av eller samordnas med den individuella planen. Om den enskilde inte omfattas av LSS kan t.ex. habiliteringsplanen med dennes medgivande ges samma sammanhållande funktion. Både och , liksom handi- kapporganisationerna, har i rapporter beskrivit hur omfattande antalet kontakter med myndigheter och andra instanser kan vara för barn med funktionshinder och deras föräldrar. beskriver t.ex. i sin rapport till regeringen för , med , en mamma som kon- staterat att familjen haft närmare hundra kontakter med anledning av bar- nets funktionshinder. De konstaterar också att många föräldrar bollas mellan olika myndigheter och instanser och mängden olika lagar för- svårar en överblick över ansvarsfördelningen som inte alltid är klar. För- äldrarna måste ofta fungera som spindeln i nätet och ständigt vara pådri- vande för att barnet skall få det stöd det behöver. konsta- terar i Handikappreformens slutrapport att vissa föräldrar har ett behov av ombud som för barnets och familjens talan eller fungerar som psykologiskt stöd som skulle underlätta tillvaron betydligt. Bemötande- utredningen drar samma slutsats i sitt betänkande. Regeringen föreslår därför i kapitel 8.6 att särskilda medel ställs till handikapporganisationer- nas förfogande för att pröva hur ett personligt brukarstöd kan utformas, organiseras och finansieras. Det är regeringens förhoppning att en sådan verksamhet kan bidra till ett bättre stöd för den enskilde eller dennes fa- milj. utvärdering av handikappreformen och psykiatrire- formen samt andra studier visar att få individuella planer har upprättats i kommuner och landsting och att samverkansfrågorna generellt måste få en centralare roll. Orsaken till att planer var så sällsynta uppges bl.a. vara att det saknas riktlinjer, tidsbrist, informationsbrist, att den en- skilde/familjen inte frågar efter någon plan eller orkar delta i fler möten, att det förekommer så många andra planer eller att det helt enkelt inte behövdes någon individuell plan. Att samverkan brister beror bl.a. på olika förhållningssätt, kulturella skillnader och språk i de olika verksam- heterna. En studie från RBU visar att av de föräldrar som deltagit i en enkätundersökning inom ramen för är missnöjda med myndigheternas samarbete sinsemellan. Modeller för planering och samverkan Regeringen anser att det är oroande att arbetet med individuella planer och former för samarbete och samverkan inte utvecklats i den takt som är önskvärd. presenterade ett förslag till processinriktad arbetsmodell för individuella planer som prövats i prakti- ken i . Erfarenheterna från visar att ett så- dant arbetssätt leder till ett ökat inflytande och ökad delaktighet för den enskilde men att samverkan ännu inte blivit en självklarhet. Inom ramen för psykiatrireformen prövades samverkansmodeller bl.a. i form av be- handlingsteam och vårdplaneringsteam. I den sistnämnda modellen pla- neras insatserna i partssammansatta vårdlag och vårdavtal sluts med be- rörda aktörer. I utarbetar Sosial- og helsedepartementet en vägled- ning till kommunerna om användandet av ansvarsgrupper eller andra samverkanslösningar som t.ex. kontaktpersoner. Med ansvarsgrupper avses samordning av kommunala tjänster till personer med funktionshin- der. En ansvarsgrupp enligt den norska modellen består av de fackperso- ner som har mest kontakt med den funktionshindrade tillsammans med denne och eventuellt berörda. För att ansvarsgruppen skall kunna fatta beslut om samordning bör de personer som ingår i gruppen ha befogenhet att fatta beslut å sin verksamhets vägnar. Den funktionshindrade bör dessutom ha en kontaktperson i gruppen. roll Det är angeläget att noga följer utvecklingen när det gäl- ler kommunernas och landstingens arbete med individuella planer enligt LSS och behandlings- eller rehabiliteringsplaner enligt HSL och hur ar- betet samordnas med andra kompetens- och verksamhetsområden. skall förstärka och intensifiera sina rådgivnings- och in- formationsinsatser till huvudmännen om handläggning av och modeller för individuella planer enligt LSS och HSL och på det sättet medverka till att sådana planer upprättas i större utsträckning än . Information om funktionshindrade barns rättigheter konstaterade i sin uppföljning av handikappreformen att informationen från kommunerna om LSS var bristfällig. Personer med omfattande funktionshinder har ofta stora svårigheter att själva söka upp och ta del av information. Bristande kunskap om det stöd som finns gör det svårt för den enskilde att söka lämpliga insatser. Handikappombuds- mannen framhåller i rapporten till regeringen för att föräldrar till barn med funktionshinder ofta får föra en kamp både för att få informa- tion om sina rättigheter och för att få de insatser man har behov av. Bar- nen och deras familjer berörs av ett flertal lagar och det är svårt att få en överblick över innehållet i lagstiftningen. Enligt bör människor med funktionshinder och, där det anses lämpligt deras familjer, få full information om sina rättig- heter. I och finns häften som beskriver rättigheterna för barn och unga med funktionshinder i respektive land. Regeringen bedö- mer att det bör ligga inom ansvarsområde att utveckla motsvarande information om rättigheterna, i första hand för barn och ungdomar med funktionshinder och deras familjer, i . 14 Statsbidrag till handikapporganisationerna Regeringens bedömning: Anslaget B 5 Bidrag till handikapp- och pensionärsorganisationer bör tillföras som bör fördelas till handikapporganisationerna . Från bör ytterligare till- föras, vilket innebär en sammanlagd nivåhöjning med . Därutöver bör anslaget tillföras ett engångsbelopp om för att underlätta övergången till nytt bidragssystem. Bakgrund har staten gett stöd till handikapporganisationernas all- männa verksamhet. Bidraget till handikapporganisationerna höjdes successivt fram men har legat på oförändrad nivå. har antalet handikapporganisationer ökat kraf- tigt. Cirka 70 handikapporganisationer sökte bidrag hos Social- styrelsen till sin allmänna verksamhet. Av dem har cirka en tredjedel bildats . Sammanlagt har organisationerna nu omkring 500 000 medlemmar och drygt 3 000 läns- och lokalföreningar. /74 fördelades sammanlagt till 24 riksorganisationer inklusive dens Samarbetsorgan (HSO). har 44 organisationer inklusive HSO fått nästan för motsvarande ändamål. Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att se över statsbidragen till handikapporganisationerna (dir. 1998:57). Orsaken var bl.a. det ökande antalet handikapporganisationer som sökte bidrag. Genom tilläggsdirektiv (dir. 1999:41) fick utredaren i uppdrag att redovisa hur handikapporganisationerna använt erhållna statsbidrag fördelat på kvinnor och män. Utredaren överlämnade betänkandet (SOU 1999:89) Statsbidrag till handikapporganisationer. Betänkandet har remissbehandlats. Regeringen utfärdade en ny förordning (SFS 2000:7) om statsbidrag till handikapporganisationer som skall träda i kraft . I motiven till förordningen (Fm 2000:1) framhåller regeringen bl.a. att av organisationernas redogörelse till bör det framgå hur fördelningen av män och kvinnor är bland medlemmarna, hur könsfördelningen är i de beslutande organen samt vilka ansträngningar som har gjorts för att rekrytera medlemmar med utländsk bakgrund. Skälen för regeringens bedömning: Handikapprörelsen är en viktig folkrörelse som berikar demokratin och som det därför är ett samhälls- intresse att stödja. Många av medlemmarna i handikapporganisationerna har till följd av sina funktionshinder svårt att som enskilda personer göra sig hörda, men de kan göra det samfällt genom sina organisationer. Han- dikapprörelsen gör en viktig samhällsinsats bl.a. genom att följa och rap- portera om livsvillkoren för funktionshindrade, peka på behov och bris- ter, föreslå lösningar och medverka både i debatten och i det konkreta arbetet för att bygga ett samhälle för alla. Dessa insatser är en förutsätt- ning för förverkligande av de handikappolitiska målen full delaktighet och jämlikhet för personer med funktionshinder. Handikapporganisatio- nerna kan också ses som en kanal mellan samhällets beslutsfattare och myndigheter å ena sidan och enskilda personer med funktionshinder å andra sidan, där informationen går i båda riktningarna. Stödet till handikapporganisationerna är således betydelsefullt ur de- mokratisk synpunkt och för att göra det möjligt för handikapporganisa- tionerna att bidra i arbetet med att förverkliga de handikappolitiska må- len. Frågan om stöd till handikapporganisationer behandlas i FN:s stan- dardregler. Enligt dessa bör staterna ekonomiskt och på annat sätt upp- muntra och stödja att handikapporganisationer bildas av människor med funktionsnedsättning, deras familjemedlemmar och/eller företrädare samt att de stärks (regel 18). Bidraget till handikapporganisationernas allmänna verksamhet bör höjas med som skall fördelas det tredje och fjärde kvartalet . bör ytterligare tillföras, vilket innebär en sammanlagd nivåhöjning av . Övergången till bidragsregler enligt den nya förordningen kan för ett fåtal organisationer medföra väsentliga svårigheter när organisationerna tvingas anpassa sin verksamhet till änd- rade ekonomiska förutsättningar. Ett engångsbelopp på bör tillföras för att underlätta övergången till de nya reglerna. bör få i uppdrag att fördela dessa medel till det fåtal organisationer som visar sig få störst svårigheter vid över- gången. 15 Ikraftträdande och ekonomiska konsekvenser Förslagen i propositionen är av olika karaktär. De första träder i kraft medan många börjar förverkligas . Ytterligare några av förslagen införs successivt . Nationellt tillgänglighetscenter Ett nationellt tillgänglighetscenter bör skapas med uppgift att vara ett rådgivande organ i tillgänglighetsfrågor. Arbetet bör koncentreras till kunskapsuppbyggnad, rådgivning, utveckling och samverkan.. bör tillföras ökade resurser för att kunna fullgöra dessa uppgifter. För detta bör avsättas fr.o.m. . Finansiering: Inom ramen för de medel som anvisats för särskilda åt- gärder inom handikappområdet under anslag B 2 Vissa statsbidrag inom handikappområdet, utg.omr. Ökad tillgänglighet i offentlig miljö Enkelt åtgärdade hinder mot tillgängligheten i befintliga lokaler dit allmänheten har tillträde och på befintliga allmänna platser bör vara åtgärdade vid utgången av . Bestämmelser med den innebörden bör föras in i PBL med ikraftträdande . Mer precise- rade krav på tillgänglighet bör ställas vid nybyggnad och ändring av all- männa platser. bör få i uppdrag att utarbeta förslag till vad som skall betraktas som enkelt åtgärdade hinder och kravnivåer vid nybygg- nad och ändring. Åtgärderna riktar sig såväl till kommunsektorn som till privata fastighetsägare som äger lokaler dit allmänheten har tillträde. Regeringen avser att återkomma med lagförslag i frågan. Finansiering: Regeringen gör bedömningen att finansieringsprincipen ej skall tillämpas. Inga statliga medel tillförs då åtgärderna i stor utsträckning kan genomföras i samband med ordinarie underhållsarbete. Ökad tillgänglighet till transportsystemet Regeringen gör följande bedömning i propositionens avsnitt om kommu- nikationer: - tillgängligheten till transportsystemet bör fortlöpande förbättras och beaktas vid all planering och upphandling av infrastruktur, färdmedel, trafik och övriga tjänster, - arbetet för ökad tillgänglighet bör vägledas av att kollektivtrafiken bör vara tillgänglig 2010. Med detta mål som utgångspunkt skall en trafikslagsövergripande planering genomföras, där kollektivtrafik med stort utbud och resande prioriteras, - gällande föreskrifter om tillgänglighet för funktionshindrade till färd- medel inom olika trafikslag bör ses över och skärpas, i de fall det be- döms nödvändigt. En trafikslagsövergripande plan måste göras innan det är möjligt att beräkna vilka resurser som krävs för att kollektivtrafiken skall vara till- gänglig . En hel del, dock inte tillräckligt, har redan gjorts för att göra kollektivtrafiken tillgänglig. En lag om handikappanpassad kollek- tivtrafik gäller , men föreskrifterna som reglerar krav- nivåerna har inte förändrats . Nya föreskrifter är därför en viktig del i planeringen. Skärpta föreskrifter kommer att kräva investeringar i fordon och infra- struktur men även ge upphov till en del kostnader som har att göra med höjd kvalitet i trafik och tjänster. Innan myndigheterna har utarbetat förslag till föreskrifter och andra åtgärder som bör införas och angett tid- punkt för och i vilken takt det skall ske, är det inte möjligt att närmare beräkna vilka kostnader som kommer att uppstå. Förslag till plan och skärpta föreskrifter kan presenteras tidigast . Beslut om före- skrifter kan fattas tidigast och ikraftträdandet sker då tidigast . Det mest specifika målet bland förslagen är att kraven på tillgänglighet skall skärpas för kollektivtrafiken i tätort och att nya föreskrifter skall införas . Huvuddelen av kollektivtrafiken i tätort sker med buss. Eftersom nästan alla nya bussar som köps för att användas i tätort är av s.k. låggolvstyp är förutsättningarna goda för att kunna göra busstafiken i dessa områden helt tillgänglig. För exempelvis personer med rollator el- ler rullstol krävs endast montering av ramper. Att förse alla de 3 500 bussarna i tätortstrafik med ramper kostar (per ramp).