prop · GN03126 · 2000-01-01 00:00:00 — En mycket viktig del av arbete ligger i att kartlägga täckföretag och täckorganisa- tioner och att analysera deras arbetssätt. Detta är en mycket svår uppgift som bl.a. kräver ett samarbete mellan västländernas underrättelse- och säkerhetstjänster. Det råder inget totalförbud mot export av varor till länder som har program för produktion av massförstörelsevapen. Detta innebär att mycket väl kan ge till- stånd till sådan export enligt lagen om strategiska produkter. I dessa sammanhang sker ett informationsutbyte mellan och inspektionen. informerar även flera andra myndigheter, bl.a. och Försvarsmakten. ser det också som mycket viktigt att kunna lämna information till företag. Orsaken är att den enskilde säljaren oftast inte har en aning om att de produkter han överlåter är ämnade att användas i massförstörelsevapen, dels på grund av användningen av täckföretag, dels då det kan vara fråga om helt oskyldiga produkter som utgör en liten del i processen för framställning av massförstörelsevapen. Tusental olika typer av sådana oskyldiga produkter omfattas av tillståndsplikt enligt lagen om strategiska produkter och är därmed föremål för exportkontroll. Företagen skall normalt informeras av vid exportklareringen om vilka exportkontrollregler en vara omfattas av. Det finns flera problem i detta sammanhang. För det första delges tullens information först i samband med export, långt efter det att avtalet mellan säljare och köpare har slutits. Den preventiva informationsverksamhet som bedriver har bl.a. som syfte att avtal överhuvudtaget inte skall komma till stånd. För det andra har erfarit en okunskap hos de svenska företagen om exportklareringssystemet som kan leda till att företagen inte får den information av som produkten kräver. Ett tredje och mycket stort problem är att inte har möjlighet att ge in- formation om den oerhörda mängd produkter som inte omfattas av exportkontroll, men som ändå utifrån bedömningarna i det enskilda fallet kan träffas av den s.k. catch all-klausulen; enligt artikel 4 i rådets förordning (EG) nr 3381/94 om upprättande av gemenskapsordning för kontroll av export av strategiska vapen, har regeringen möjlighet att belägga en vara med exportförbud om det kan misstänkas att varan kan komma att användas i tillverkning av massförstörelsevapen. Det är uppfattning att kunskapen hos de flesta företag som berörs av bestämmelserna rörande strategiska vapen är mycket dålig och att en sådan okunskap kan leda till allvarliga problem om export av en viss vara sker till ett land som inte borde få tillgång till denna. behöver därför ha möjlighet att informera företag om bestämmelserna och i sam- band därmed göra företagen medvetna om dels hur andra länder arbetar för att få tag i produkterna, dels problemet med att till synes oskyldiga produkter kan ha stor betydelse i produktion av massförstörelsevapen. En begränsning i möjlighet att genomföra en effektiv informations- verksamhet ligger i att har dålig kunskap om vilka företag det är som är intressanta i sammanhanget. Detta är det problem som till stor del kan lösas genom att får tillgång till den typ av information som samlat in. ser också denna information som en nöd- vändighet för att på bästa sätt skall kunna utföra regeringens uppdrag. har inte någon invändning mot att uppgifterna, efter ett utlämnande från , omfattas av sekretess även hos och har inte behov av att få uppgifterna på medium för automatisk databehandling. Skälen för regeringens förslag: De uppgifter som och vill ta del av omfattas av sekretessen enligt 9 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen. Det är enligt regeringens mening uppenbart att en möjlighet att in- hämta uppgifter från är ett värdefullt redskap såväl vid tillsyn enligt lagen om kontroll av narkotika som i verksamhet för att motverka spridning av massförstörelsevapen. Det är också uppenbart att en ordning där uppgifterna kan lämnas utan en prövning av i varje enskilt fall skulle innebära att arbetet kunde bedrivas på ett effektivare sätt. Vidare torde de aktuella upp- gifterna normalt avse företag. I den mån de avser enskilda personer, torde det vara fråga om dessa i deras egenskap av näringsidkare. Något hinder ur integritetssynvinkel kan enligt regeringens mening inte anses föreligga. Uppgifterna kommer att omfattas av sekretess hos såväl som . Sekretess gäller bl.a. i statlig myndighets () tillsyn enligt lagen om kontroll av narkotika, för uppgift om enskilds affärs- eller driftsförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Detta framgår av 8 kap. 6 § sekretesslagen jämfört med 2 § sekretessförordningen samt punkt 40 i bilagan till sekretessförordningen. Att sekretess gäller i polismyndighets verksamhet för att förebygga, uppdaga, utreda och beivra brott framgår av 5 kap. 1 § sekretesslagen. Sekretess till skydd för den enskilde finns reglerad i 9 kap. 17 § sekretesslagen. Enligt regeringens mening talar övervägande skäl för att Läkemedels- verket och skall ha rätt att på begäran erhålla uppgifter om export och import av varor från . När det gäller skall dock, i enlighet med hemställan, uppgiftsutlämnandet begränsas till att gälla uppgifter som rör export av varor. Regeringen föreslår att detta uppgiftsutlämnande i likhet med vad som gäller för utlämnandet av uppgifter till bl.a. och regleras i tullagen. 12 Bemyndiganden Regeringens förslag: Bestämmelser som bemyndigar regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter beträffande avgifter för bl.a. tullförrättningar tas in i den nya tullagen. I övrigt torde de föreskrifter som regeringen eller efter regeringens bemyndigande, kan komma att meddela med några få undantag få karaktären av verkställighetsföreskrifter. I dessa delar föreslås inga bemyndigandebestämmelser i tullagen. För att underlätta tillämpningen av lagen föreslås dock att det i de aktuella paragraferna tas in en upplysning om att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, meddelar verkställighetsföreskrifter. Skälen för regeringens förslag: I den nuvarande tullagen finns ett flertal delegationsbestämmelser som ger regeringen rätt att meddela ytterligare föreskrifter. Det finns också i 119 § en bestämmelse om subdelegation som ger regeringen rätt att bemyndiga att meddela föreskrifter i de ämnen som nämns i de bestämmelser i tullagen som räknas upp i paragrafen. Samma konstruktion har valts i den av föreslagna nya tullagen samt i den lagrådsremiss som föregått denna proposition. Lagrådet har i sitt yttrande särskilt behandlat frågan om bemyndigan- den i tullagen. Lagrådet konstaterar inledningsvis att regeringsformen i princip inte medger att rätten att besluta föreskrifter om skatt delegeras till regeringen, men att det i 8 kap. 9 § första stycket regeringsformen finns ett uttryckligt undantag beträffande importtullar. Lagrådet konstaterar också att 8 kap. 9 § regeringsformen inte omfattar några andra skatter än tull och inte heller exporttull. Lagrådet påpekar att inte bara de materiella reglerna utan också de regler som avser grunderna för taxerings- och uppbördsförfarandet i 8 kap. regeringsformen räknas till föreskrifter om skatt. Lagrådet anför att de grundläggande förfarandereglerna på tullområdet numera kan i huvudsak antas finnas i EG:s rättsakter. Lagrådet påpekar vidare att förfaranderegler som inte tillhör det obligatoriska lagområdet kan beslutas av regeringen inom ramen för den så kallade restkompetensen samt att vissa regler om förfarandet kan vara av det slag att de kan meddelas som verkställighetsföreskrifter. Lagrådet konstaterar att EG-förordningar, med tanke på att överlåtit beslutanderätten på normgivningsområdet till , bör kunna anses likställda med svensk lag och att det härav torde följa att regeringen även här har rätt att besluta om verkställighetsföreskrifter. Lagrådet påpekar dock att verkställighetsföreskrifter, oavsett om huvudförfattningen skulle vara en EG-förordning eller en lag, inte får innehålla något som kan upplevas som ett nytt åliggande för enskilda eller något som kan betraktas som ett tidigare inte föreliggande ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Mot bakgrund av detta resonemang ifrågasätter Lagrådet behovet av merparten av bemyndigandena i tullagen. Vad beträffar de bemyndiganden i den föreslagna lagen som innebär att regeringen får meddela kompletterande föreskrifter beträffande exportförfarandet och ställande av säkerhet för annan skatt än tull anser Lagrådet att bemyndigandena skall utgå, då delegation i dessa ämnen inte är möjlig enligt regeringsformen. Lagrådet har även uttalat sig om den föreslagna bestämmelsen om delegation av rätten att meddela föreskrifter till . Lagrådet anför att rätten till subdelegation har så nära anknytning till huvudbemyndigandet att den bör komma till uttryck i denna paragraf; annars är en olägenhet vid framtida ändringar i paragrafen att rätt till subdelegation automatiskt skulle uppkomma utan att finge en reell möjlighet att överväga lämpligheten härav. Som Lagrådet anför återfinns i huvudsak de grundläggande förfarandereglerna på tullområdet i tullkodexen och tillämpnings- kodexen. De bestämmelser som ålägger enskild att exempelvis anmäla och deklarera införsel eller betala tull finns i EG-rättsakterna. Även de bestämmelser som anger ramarna för inom vilken tid tull skall betalas finns i tullkodexen. Därför torde av allt att döma huvuddelen av de kompletterande föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommer att meddela få karaktären av sådana neutrala bestämmelser vars enda syfte är att fylla ut befintliga bestämmelser, utan att skapa nya förpliktelser för enskild. De får således karaktären av verkställighetsföreskrifter. Som Lagrådet påpekar grundar sig regeringens behörighet att meddela föreskrifter om verkställighet av lag på 8 kap. 13 § regeringsformen. Det krävs därför inget bemyndigande i lag. Däremot kan det finnas ett värde i att det i lag upplyses om förekomsten av verkställighetsföreskrifter. tar upp denna fråga i Normgivningsmakten enligt regeringsform (tredje upplagen, 1999, s. 145). anför bl.a. att en upplysning i lagtexten om existensen av verkställighetsföreskrifter måste anses ha ett betydande informationsvärde för både de rättstillämpande organen och allmänheten. Utan en sådan upplysning är det inte lätt för den som läser lagen att förstå att just en viss bestämmelse i lagen till skillnad från andra är preciserad genom en verkställighetsföreskrift. menar att det därför framstår som ett rimligt krav att lagtexten anger omfattningen av regeringens behörighet att meddela materiella verkställighetsföreskrifter. Detta bör dock lämpligen inte ske genom ett formligt bemyndigande utan genom en erinran om existensen av verkställighetsföreskrifter. Regeringen delar dessa åsikter. Tullagstiftningen är en komplex och tämligen tung materia. I den mån det är möjligt att lägga in upplysningar som kan underlätta något för läsaren bör detta göras. Regeringen föreslår därför att det i de aktuella lagrummen i tullagen tas in upplysningar om verkställig- hetsföreskrifter. Det finns emellertid ett par undantag från huvudregeln att bemyndigandebestämmelser inte behövs i tullagen. I 11 kap. i den föreslagna tullagen finns bestämmelser om avgifter. Enligt 11 kap. 3 § första meningen sker tullförrättning på tullplats utan kostnad för allmänheten inom de områden och på de tider som regeringen föreskriver. Här är det fråga om verkställighetsföreskrifter. I paragrafens andra mening anges att regeringen får föreskriva att tullförrättning även i andra fall skall ske utan kostnad för allmänheten. Vidare anges i 11 kap. 5 § att regeringen får föreskriva att avgifter skall betalas för tillstånd till betalningsanstånd och utfärdande av tullräkning. I dessa fall framstår det som mer tveksamt att anse att det blir fråga om rena verk- ställighetsföreskrifter. Då det är fråga om avgifter är emellertid genom stadgandet i 8 kap. 9 § andra stycket regeringsformen delegation av föreskriftsrätten möjlig. Regeringen föreslår därför bemyndigande- bestämmelser besträffande föreskrifter om dessa avgifter. I enlighet med Lagrådets yttrande avseende subdelegation till föreslår regeringen att bemyndigandebestämmelserna utformas på så sätt att i dem anges att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter. Det finns ytterligare ett område där det enligt regeringens mening finns behov av en bemyndigandebestämmelse i tullagen. Som framgår av bl.a. avsnitt 7.7 föreslår regeringen att de bestämmelser som kompletterar förordningen (EG) nr 3295/94, bl.a. de som finns i lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m., skall tas in i den nya tullagen. Även i denna del innehåller förslag till ny tullag och lagrådsremissen en delegationsbestämmelse. Lagrådet har kommenterat också denna bestämmelse. Regeringen behandlar denna fråga i avsnitt 7.7. 13 Ekonomiska konsekvenser Det övergripande syftet med förslagen är att ge den svenska tullagstiftningen ett innehåll som underlättar en smidig hantering i tullförfarandena för såväl näringslivet som myndigheterna. Flera förslag är av närmast lagteknisk karaktär, då de endast innebär förtydliganden av en redan gällande ordning. I den delen kommer förslagen givetvis inte att innebära några kostnader. Inte heller de förslag som innebär ändring i sak kan enligt regeringens mening medföra några beaktansvärda statsfinansiella konsekvenser. 14 Författningskommentar 14.1 Förslaget till tullag 1 kap. 1 § Den svenska tullagstiftningen består i första hand av bestämmelserna i tullkodexen och tillämpningskodexen. De nationella bestämmelserna får endast ha karaktären av kompletteringar till dessa rättsakter. Det synes därför mest konsekvent att första stycket utformas så att det står klart att lagens tillämpningsområde är fastlagt genom tullkodexen och tillämpningskodexen. I förslaget till ny tullag har inarbetats lagen om tullkontroll av varumärkesintrång m.m. (7 kap.). Eftersom denna lag endast innehåller bestämmelser som kompletterar en EG-rättsakt, bör denna rättsakt redovisas i tullagen. Även bestämmelsen i 4 kap. 6 § är en komplettering till en EG-förordning, nämligen förordningen (EEG) nr 918/83 av om upprättandet av ett gemenskapssystem för tullbefrielse. För att inte tynga de inledande bestämmelserna föreslås att hänvis- ningarna till rättsakterna redovisas i de relevanta kapitlen. Andra stycket har utformats i det syftet. 2 § Paragrafen motsvarar 1 § andra-fjärde styckena gällande tullag. 3 § I 1 § första stycket andra meningen i den nuvarande tullagen anges att det som sägs om tull i lagen även gäller andra skatter samt sådana avgifter som skall tas ut för varor vid import från tredje land, om inte annat uttryckligen anges eller framgår av sammanhanget. En bestämmelse med sådan utformning kan leda till tillämpningssvårigheter. Det kan vara svårt att se av sammanhanget huruvida bestämmelsen bara skall gälla tull och inte andra skatter. Ett exempel härpå är 9 a § i den nuvarande tullagen. Den bestämmelsen tillämpas så att den inte gäller andra skatter än tull, trots att detta knappast kan anses framgå av sammanhanget. Här föreslås därför att vad som i tullagens kompletterande bestämmelser till EG-rätten sägs om tull alltid skall gälla även andra skatter som skall tas ut för varor vid import, om inte annat uttryckligen anges. För tydlighets skull och för att bestämmelsen inte skall kunna uppfattas stå i strid mot specialbestämmelser i exempelvis 9 c kap. mervärdesskattelagen (1994:200) anges att det är fråga om skatt som skall betalas till . I de paragrafer där hänvisning görs till EG-rättsliga regler anges dock när dessa skall gälla även andra skatter än tull. Ytterligare en ändring är att begreppet "avgifter som skall tas ut för varor vid import från tredje land" har utgått. Skälen härför har utvecklats i avsnitt 5.2. 4 § Paragrafen motsvarar med viss redaktionell ändring 85 § nuvarande tullförordning. Bestämmelsen får anses vara av sådant slag att den bör flyttas till tullagen. 5 § De uttryck som definieras särskilt är huvudsakligen dels desamma som i 2 § gällande tullag och som kommenteras i prop. 1994/94:34 s. 123-125, dels vissa av de uttryck som definieras i tullförordningen. "Tullagstiftning" har förts in under uppräkningen i stället för i ett särskilt stycke. Definitionen behövs då den definition av tullagstiftningen som finns i artikel 1 i tullkodexen endast omfattar de bestämmelser på gemenskapsnivå och nationell nivå som antagits för att genomföra tullkodexen. Genom den i denna paragraf valda definitionen omfattas exempelvis även de delar av tullagen som avser skönstulltaxering, tulltillägg och förseningsavgift samt annan skatt än tull som skall betalas till . Det i den nuvarande definitionen använda begreppet "" har ersatts av begreppet "" för att det skall framgå att det är fråga om tullkodexen och de bestämmelser på gemenskapsnivå som antagits för att genomföra denna. Definitionen av det svenska tullområdet, svenskt territorium, skiljer sig språkligt från den nuvarande definitionen. Någon ändring i sak är dock inte avsedd. Definitionen av tullförrättning har hämtats från 18 kap. 1 § tull- ordningen; den bör ingå i tullagen, eftersom begreppet används där; se 11 kap. 3 och 4 §§. Definitionen av fartyg har hämtats från 1 kap. 1 § sjötrafik- förordningen (1986:300). Den omfattar utöver vanliga skepp och båtar även bl.a. svävare och vattenskotrar. Definitionen av fordon motsvarar den definition som finns i 2 § i den nuvarande tullförordningen. Eftersom dessa uttryck används i lagen bör definitionen av dem finnas i lagen. När det gäller fartyg och fordon behövs definitionerna för att även bl.a. svävare skall omfattas. Något behov av definitioner av transportmedel och luftfartyg torde inte föreligga. 6 och 7 §§ Paragraferna motsvarar 16 och 17 §§ i den nuvarande tullagen. 2 kap. 1 § Bestämmelsen motsvarar i sak 11 § i den nuvarande tullagen. 2-6 §§ Bestämmelserna i 2, 3, 5 och 6 §§ motsvarar med vissa redaktionella ändringar 12 14 §§ i den nuvarande tullagen, med tillägg av hänvisningarna till tullkodexen och tillämpningskodexen. I 3 § har emellertid i enlighet med Lagrådets rekommendation det andra stycket, enligt vilket får genom tulldatasystemet överföra elektroniska dokument och andra upptagningar till en uppgiftslämnare, tagits bort. I 4 § har den bestämmelse som finns i 9 § tullregisterlagen (1990:137) tagits in. Bestämmelsen bedöms passa bättre in i tullagen. 1994/95:34, s. 129, anges att bestämmelsen i 13 § i den nuvarande tullagen om när ett elektroniskt dokument skall anses ha kommit in till bör ses som en komplettering av bestämmelsen i artikel 222.2 i tillämpningskodexen, enligt vilken en tulldeklaration som gjorts med skall anses ha avlämnats när EDI-meddelandet har mottagits av tullmyndigheterna. Bestämmelsen, som tagits in i 2 kap. 5 § i den föreslagna tullagen, utgör också en komplettering till den grundläggande bestämmelsen om när en handling skall anses ha kommit in till en myndighet i 10 § förvaltningslagen. 7 § I 15 § i den nuvarande tullagen anges att beslut i ett ärende som har väckts genom ett elektroniskt dokument får meddelas genom ett sådant dokument. Det har från såväl som näringslivets sida framhållits att det vore lämpligare att beslut kan meddelas genom elektroniska dokument även då ärendet väckts genom ett pappers- dokument. I praktiken läggs även sådana ärenden in i tulldatasystemet. Genom den här föreslagna bestämmelsen blir detta möjligt. 3 kap. 1 § De primära krav som ställs vid införsel av varor till det svenska tullområdet finns i tullkodexen. Det kan naturligtvis inte bli tal om att återge dessa i tullagen. Däremot synes det vara av värde att hänvisa till de artiklar där sådana bestämmelser finns. I prop.1994/95:34 s.105 uttalades att hänvisningar till enskilda artiklar i EG-rättsakter bör undvikas, eftersom ändringar i artikelnumreringen i en rättsakt annars leder till behov av lagändring. Denna princip har dock inte tillämpats konsekvent i tullagstiftningen, se t.ex. 31 § andra stycket gällande tullag och 3 kap. 4 och 5 §§ lagen om frihet från skatt vid import, m.m. Fördelen med hänvisning till artikelnummer får anses överväga nackdelarna. 2 § Paragrafen motsvarar i sak 6 § i den nuvarande tullagen. Se vidare prop. 1994/95:34 s. 125. 3 § Paragrafen motsvarar i sak 9 § i den nuvarande tullagen. 4 § Paragrafen motsvarar 9 a § i den nuvarande tullagen; se avsnitt 6.4. 5 § Paragrafen motsvarar 19 § i den nuvarande tullagen. 6-11 §§ Paragraferna innehåller bestämmelser om tillfälliga lager. 7 § motsvarar i sak 47 § i den nuvarande tullagen. Den paragrafen riktar sig dock i första hand till fraktförare . Vad som avses med begreppet fraktförare framgår inte. Begreppet har använts också i 1973 och tullagar utan angivande av innebörden. Det ligger nära till hands att anse fraktförare vara den som utför transporten/befordringen av varan. Att så inte är fallet framgår dock av 47 § första stycket andra meningen. I transportsammanhang förekommer begreppet fraktförare i luftfartslagen (1957:297) och lagen (1974:610) om inrikes vägtransport. I fråga om godstransporter är fraktförare enligt dessa lagar den som ingått avtal med en avsändare om att transportera/befordra gods. Själva tran- sporten/befordringen kan dock utföras av annan än den avtalsslutande transportören; se 31 § luftfartslagen och 6 § lagen om inrikes väg- transport. I järnvägstrafiklagen (1985:192) förekommer inte begreppet fraktförare; den som svarar för och utför godsbefordran är järnvägen. Den som ingår avtal med en avsändare om transport av styckegods till sjöss benämns i sjölagen (1994:1009) transportör och om det gäller hel- eller delbefraktning är bortfraktaren den som genom avtal för befordran av gods bortfraktar ett fartyg till annan. Förevarande paragraf omfattar alla transportmedel. Den är en komplettering och precisering av bestämmelserna i artikel 38 i tullkodexen; se prop. 1994/95:34 s. 141. Skyldigheterna enligt den artikeln vilar på den som fört in varorna till gemenskapen. Det synes därför lämpligt att rikta uppläggnings- skyldigheten till den som befordrat varan, vilket ju i fråga om luftfarts- och vägtransporter normalt torde vara fraktföraren. På så sätt behöver det för järnvägs- och sjötransporter okända begreppet inte användas. 8 § motsvarar 48 § i den nuvarande tullagen. 9 § motsvarar 29 § i den nuvarande tullförordningen, med den skillnaden att uttrycket i rätt tid på Lagrådets inrådan har ersatts av inom rimlig tid . Bestämmelsen får anses vara av sådant slag att den bör flyttas till lagen. Paragrafen avser fall då tull och annan skatt har betalats och utlämning medgivits, men varuägaren ändå inte avhämtar varan. Bestämmelsen utgör en komplet- tering till artikel 75 b i tullkodexen enligt vilken alla nödvändiga åtgärder, inklusive förverkande och försäljning, skall vidtas för att reglera situationen i fråga om varor som inte förs bort inom rimlig tid sedan de frigjorts. I sin kommentar till 29 § i den nuvarande tullförordningen anförde bl.a. (SOU 1994:89 s. 296) att det inte borde finnas någon föreskrift i tullagstiftningen beträffande situationer då vara i motsvarande fall förvaras på enskilds lager, då denna situation närmast är ett civilrättsligt mellanhavande mellan lagerhavaren och varuägaren. Bestämmelsen i 10 § har hämtats från 52 § i den nuvarande tullagen. 11 § motsvarar 53 § i den nuvarande tullagen. Visserligen finns det i artikel 15 i tullkodexen en sekretessbestämmelse, men det framgår inte helt klart om denna även gäller enskilda . Bestämmelsen i tullagen bör därför behållas. 12 § Regeringen fattar beslut om att en flygplats skall utgöra en internationell gemenskapsflygplats enligt artikel 190 b i tillämpnings- kodexen. Något uttryckligt lagstöd härför finns emellertid inte. Därför föreslås att en sådan bestämmelse införs i 12 § andra stycket.