prop · GN0327 · 2000-01-01 00:00:00 — Åldersgränsen i fråga om springstiletter och springknivar bör inte ändras. Utredningen bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig i frågan delar utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Det har bland annat från vissa av landets polismyndigheter framförts förslag om förbud mot saluhållande av farliga föremål, exempelvis förbud mot att saluhålla vissa farliga och ''''''''onödiga'''''''' knivar och förbud mot att sälja knivar m.m. till personer . När det gäller frågan om förbud mot att saluhålla knivar av särskilt farlig karaktär har regeringen förståelse för att dessa inte kan synas ha något existensberättigande. Vissa av dessa knivar har dock befogade användningsområden, som exempelvis dykarknivar och jaktknivar. Ett saluhållandeförbud kan, vilket också utredningen pekar på, medföra problem som är svåra att överblicka för den marknad som handhar försäljningen av sådana knivar. Ett annat problem är att på ett lämpligt sätt avgränsa den förbjudna kretsen, inte minst med tanke på att knivar i allmänhet har ett stort användningsområde och att nya typer av knivar ständigt dyker upp på marknaden. För att förebygga livsfarligt våld med tillhyggen bland unga kunde det i och för sig vara önskvärt om t.ex. personer inte hade tillgång till farliga föremål. Med hänsyn till det stora användningsområde som knivar och vissa andra farliga föremål rent faktiskt har är det enligt regeringens bedömning dock inte realistiskt att tänka sig att ungdomar inte skulle tillåtas ha tillgång till knivar m.m. i allmänhet. Ett förbud mot att försälja knivar m.m. till ungdomar kan därför enligt regeringens mening knappast få någon större praktisk betydelse. Att införa ett förbud mot att försälja vissa slag av knivar till ungdomar möter samma hinder som nämnts ovan. Slutligen kan det konstateras att flertalet av de knivar som kommer till användning vid brott mot liv eller hälsa är vanligt förekommande knivar, såsom t.ex. moraknivar, med annars naturliga och legitima användningsområden. Sådana måste få förekomma i samhället och ett förbud mot saluhållande och överlåtelse av endast vissa kategorier av knivar skulle med anledning härav troligen få en endast marginell betydelse. Vad avser förbudet mot överlåtelse av bl.a. gatustridsvapen till personer torde ingripanden med anledning av bestämmelsen sällan förekomma och har enligt utredningen inte medfört några tolknings- eller tillämpningsproblem. Regeringen delar utredningens bedömning att det saknas anledning att ändra åldersgränsen eller omfattningen i övrigt av förbudet. Vad särskilt gäller springstiletter och springknivar föreskrivs i knivförbudslagen att sådana inte får innehas av personer och inte heller överlåtas till personer . Regleringen härstammar från den tidigare gällande stilettförordningen. När denna inarbetades i knivförbudslagen ansågs det inte aktuellt att inskränka det förbjudna området som gällt och som var väl inarbetat. Några skäl för att nu ändra gällande bestämmelser har enligt regeringens bedömning inte framkommit. Sammantaget anser regeringen, i likhet med utredningen, att det inte är motiverat att ändra reglerna om saluhållande eller överlåtelse och inte heller åldersgränsen för innehav av springstiletter och springknivar. 27 Straffskalor Regeringens förslag: En särskild skala för grovt brott införs. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. Bland dem som tillstyrker återfinns , Riksåklagaren (som dock anser att straffmaximum bör höjas till ), i , i , i , i , och . ifrågasätter om det inte är tillräckligt att endast höja maximistraffet. ställer sig avvisande till att nu införa en särskild straffskala för grovt brott. En reform i den riktningen kräver enligt hovrätten ett annat underlag och bör ges en annan utformning. Hovrätten förespråkar i stället att möjlighet att utdöma ordningsbot införs. menar att skärpta påföljder sannolikt har ringa brottsförebyggande effekt. menar att förslaget främst syftar till att praxis vad gäller brott mot normalgraden skall bli mer nyanserad och ifrågasätter ett dylikt tillvägagångssätt för att åstadkomma detta. Skälen för regeringens förslag: Påföljden för brott mot knivförbudslagen är böter eller fängelse . Av den kartläggning som utredningen har gjort framgår att tillämpningen av straffskalan sker tämligen schablonmässigt. Hänsyn tycks sällan tas till omständigheterna kring brottet, såsom föremålets art eller i vilket sammanhang föremålet innehafts. En vanlig påföljd är penningböter, i de flesta fall tolvhundra kronor. Det kan dock märkas en tendens att se allvarligare på brottet. Förslag om straffskärpning för brott mot knivförbudslagen har framförts i olika sammanhang och vissa har menat att fängelse bör komma i fråga i högre utsträckning. Straffet för brott mot knivförbudslagen måste emellertid enligt regeringens mening ses i ett bredare perspektiv. Ett misshandelsbrott eller olaga hot av normalgraden medför långt ifrån alltid ett fängelsestraff. Det kan då inte vara rimligt att ett brott mot knivförbudslagen regelmässigt följs av ett sådant. Att ha en kniv i sin ficka på en allmän plats kan inte vara mer straffvärt än att faktiskt bruka våld mot någon. I likhet med utredningen anser regeringen därför att det är följdriktigt att påföljden för ett brott mot knivförbudslagen i normalfallet är böter. Däremot delar regeringen i viss mån utredningens uppfattning att det bör finnas utrymme för en mindre regelmässig tillämpning av storleken på boten. Större hänsyn bör kunna tas till omständigheterna i det enskilda fallet. Sålunda bör upprepade brott mot knivförbudslagen eller fall där omständigheterna varit försvårande, exempelvis då en kniv innehafts på en särskilt skyddsvärd plats eller där innehavet annars framstått som särskilt farligt, medföra en strängare påföljd än det i praktiken gör . Det är dock viktigt att påpeka att strävan att nyansera straffmätningen inte får skymma det intresse som finns av att för normalfall ha en etablerad praxis som underlättar lagföring genom strafföreläggande. Straffskalan medger en nyanserad bedömning av storleken på böterna och är enligt regeringens mening i och för sig väl avvägd vad avser brott mot knivförbudslagen i normalfallet. Det kan emellertid finnas skäl att se strängare på vissa allvarliga brott mot lagen. Regeringen delar därför utredningens bedömning att en särskild skala för grovt brott bör införas. Som grovt brott bör framför allt bedömas att någon innehar föremål av särskilt farlig art eller innehav av farligt föremål i sammanhang där det föreligger synnerlig fara för att det skall komma till användning vid brott mot liv eller hälsa. Också innehav av större mängder farliga föremål bör kunna bedömas som grovt brott. Detsamma gäller en överträdelse av saluhållandeförbudet, om exempelvis överlåtelse skett i större skala eller om den har varit av särskilt farlig art, såsom annonsering, exponering eller försäljning till en krets av yngre personer. 28 Kostnadskonsekvenser Som framgår av avsnitt 22 föreslår regeringen att skall få vissa ytterligare uppgifter när det gäller tillämpningen av vapenlagen och utvecklingen av regelsystemet på området. Det föreslås också att skall få ett mer övergripande ansvar för att följa utvecklingen på vapenområdet, bl.a. skall styrelsen lämna en årlig rapport till regeringen. Dessa utvidgade uppgifter ligger väl i linje med roll som en stabsmyndighet inom polisväsendet. Det ökade resursbehov som de nya uppgifterna kan föra med sig torde till en del motsvaras av de besparingar inom polisväsendet som helhet som uppkommer genom att regelsystemet hålls uppdaterat och eventuella behov av förändringar uppmärksammas . Dessutom måste ett utökat ansvar på vapenområdet anses överensstämma med den allmänna målsättningen att öka de brottsförebyggande inslagen i polisens verksamhet. De nya uppgifterna bör därför rymmas inom den befintliga utgiftsramen. Vad sedan gäller de övriga enskilda förslagens inverkan på tillståndsmyndigheternas arbetsbelastning gör regeringen följande bedömning. Vad först gäller förslaget att tidsbegränsa tillstånden för vissa vapentyper att gälla i högst kan inledningsvis konstateras att detta kommer att få genomslag först när gått ut, och det blir aktuellt att förnya tillstånd. Avsikten är vidare att den som har flera tidsbegränsade tillstånd skall kunna få dessa prövade på nytt i ett sammanhang, vilket gör förfarandet mindre resurskrävande än vad som annars skulle bli fallet. Till detta kommer att den förnyade prövningen av de tidsbegränsade tillstånden i princip endast skall avse frågan om sökanden fortfarande har behov av vapnet/vapnen i fråga och således är av relativt enkel beskaffenhet. Vad sedan gäller förslaget om viss utvidgning av möjligheterna att förvara vapen hos annan än tillståndshavaren är detta avsett att ersätta det nuvarande systemet med anmälan som gäller , varför förslaget inte bedöms få särskilt stor inverkan på tillståndsmyndigheternas arbetsbörda. Den utökade prövningen av förutsättningarna för att erhålla prydnads- och minnesvapen kan komma att kräva ökade resurser. Emellertid är det sannolikt att bestämmelserna får den effekten att många av dem som skulle ansöka om sådant tillstånd fortsättningsvis avstår från att inkomma med ansökan. Det är inte möjligt att bedöma i vilken mån belastningen på tillståndsmyndigheterna kommer att öka eller minska till följd av förslaget. Förslaget om en något mera ingående prövning vid ansökan om tillstånd att inneha fler än fyra jaktvapen kommer sannolikt att medföra en viss ökad belastning på tillståndsmyndigheterna. Det är även avseende dessa ärenden svårt att på förhand avgöra hur stor ökningen kommer att bli. Några avsevärda mängder torde det dock inte bli fråga om. Som förslaget är utformat torde prövningen i flertalet fall inte heller bli av särskilt komplicerad natur. Även här kan de nya bestämmelserna vidare komma att utgöra en i viss mån hämmande faktor på antalet ansökningar. Förslaget om ett generellt krav på säkerhetsskåp leder till att behovet av att meddela särskilda förvaringsföreskrifter kommer att minska i avsevärd utsträckning, vilket således gör att resurser frigörs hos tillståndsmyndigheterna. Sammanfattningsvis kan sägas att det är svårt att på förhand avgöra i vilken omfattning antalet ärenden hos tillståndsmyndigheterna kommer att öka till följd av regeringens förslag i dessa delar. Det kan dock konstateras att den sakliga prövning som skall göras i flertalet fall inte är av alltför komplicerad beskaffenhet. Vidare bör vägas in den omständigheten att ett nytt ärendehanteringssystem är under installation hos polisen, vilket torde komma att leda till en mer effektiv och rationell handläggning av vapenärendena. Till detta kommer att några av förslagen innebär direkta resursbesparingar hos tillståndsmyndigheterna. Vad slutligen gäller förslagen om inspektion av förvarande av skjutvapen och kontrollen av förbudet mot innehav av skjutvapen på allmän plats kan konstateras att detta utgör åtgärder som får ses som en del av polismyndigheternas normala brottsförebyggande arbete och kan därför inte bedömas föranleda ökade kostnader. Sammantaget gör regeringen den bedömningen att de kostnadsökningar som reformen kan komma att ge upphov till ryms inom befintliga kostnadsramar. I ett samhällsekonomiskt perspektiv torde reformen kunna leda till besparingar för staten bl.a. i form av minskad brottslighet. 29 Författningskommentar 29.1 Förslag till lag om ändring i vapenlagen (1996:67) 2 kap. 1 § Den nya bestämmelsen i första stycket c innebär att det i stället för godkännande av polismyndighet uppställs krav på tillstånd för att yrkesmässigt ta emot skjutvapen för reparation eller översyn. Den som yrkesmässigt driver sådan verksamhet skall alltså ha tillstånd. För tydlighetens skull bör det påpekas att detta inte innebär att det för sådan verksamhet är ett krav att den bedrivs yrkesmässigt. Det är tvärtom fortfarande möjligt att lämna över ett skjutvapen för reparation eller översyn till den som skulle ha rätt att låna och självständigt handha vapnet (se 4 kap. 3 §). Vid utformningen av bestämmelsen har hänsyn tagits till Lagrådets synpunkter. Enligt den nya bestämmelsen i första stycket d gäller i fråga om skrotning ett motsvarande krav på tillstånd vare sig verksamheten bedrivs yrkesmässigt eller inte. I sak innebär detta inte någon större ändring i förhållande till vad som tidigare gällde om krav på godkännande av polismyndighet. Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 11. 3 § I punkten b anges de förutsättningar som en sammanslutning skall uppfylla för att kunna ges tillstånd att inneha egna skjutvapen. Bestämmelsen anger vidare för vilka huvudsakliga ändamål ifrågavarande organisationer får meddelas tillstånd. Enligt den nya bestämmelsen i 11 kap. 2 § k får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka sammanslutningar som skall anses uppfylla nämnda krav. Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 6.2. 4 § I paragrafen har i förtydligande syfte gjorts ett tillägg enligt vilket tillstånd att inneha skjutvapen får meddelas endast om den enskilde behöver vapnet för ett godtagbart ändamål. Tillägget syftar till att klargöra att behovsrekvisitet endast är relevant för de ändamål som är förenliga med vapenlagstiftningen. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Tillägget behandlas närmare i avsnitt 6.1.1. 5 § Enligt bestämmelsen i andra stycket andra meningen, som är ny, skall ett skjutvapen för vilket tillstånd meddelas för skjutning vara lämpat för det ändamål som tillståndet skall avse. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 6.1.2. 5 a § I paragrafen, som är ny, anges förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen med huvudsakligt prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde. Bestämmelsen innebär en skärpning i förhållande till tidigare lagstiftning. Utöver vad som tidigare gällde krävs således för tillstånd att vapnet görs varaktigt obrukbart. Undantag görs för det fallet att det föreligger särskilda skäl för att vapnet skall få behållas i brukbart skick. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 6.1.4. 6 § Enligt bestämmelsen i andra stycket, som är ny, skall tillstånd till innehav av helautomatiska skjutvapen och enhandsvapen för flerskott alltid tidsbegränsas till att gälla i högst om inte särskilda skäl talar mot det. Med skjutvapen för flerskott avses ett vapen som kan avfyra mer än en skott utan omladdning. Med särskilda skäl avses undantagssituationer då det står klart att innehavarens behov av vapnet är av permanent karaktär. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 6.1.3. 8 § Ändringen i andra stycket innebär att skyttesammanslutningar bytts ut mot sådana sammanslutningar som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se avsnitt 6.2. 10 § Ändringarna i andra stycket innebär att tillstånd att driva handel med skjutvapen alltid skall begränsas till sin omfattning. Enligt bestämmelsen skall det i tillståndet således anges vilka typer av skjutvapen och vilket antal av varje typ av skjutvapen det avser. Ändringen syftar till att klargöra att generella tillstånd till handel med skjutvapen inte får meddelas. Tillstånd får således inte beviljas för andra typer av skjutvapen än för vilka sökanden uppfyller kraven på kunskap och yrkesmässighet. Antalet skall anpassas till vad som behövs med hänsyn till den förväntade omsättningen. Naturligtvis måste även sökandens möjligheter att anordna säker förvaring av skjutvapen beaktas i detta sammanhang. Av bestämmelsen i tredje stycket, som är ny, följer att en vapenhandlare inte har rätt att inneha andra helautomatiska skjutvapen än sådana som har anskaffats för en viss köpare. Vapenhandlaren skall således kunna visa att det finns en köpare till vart och ett av de helautomatiska skjutvapen som han i egenskap av vapenhandlare har i sin besittning. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Ändringarna behandlas närmare i avsnitt 8. 13 § Ändringen innebär att skyttesammanslutningar bytts ut mot sådana sammanslutningar som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se avsnitt 6.2. Ändringarna i övrigt är av endast språklig karaktär. 14 § Ändringarna utgör följdändringar till ändringar i lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. och tullagen (1994:1550) samt de förändringar som har gjorts i polisens organisation där är högsta ansvariga myndighet i länet. Ändringen innebär sålunda dels att frihamn bytts ut mot frizon eller frilager , dels att bytts ut mot polismyndigheten . Den tidigare andra meningen i första stycket har utgått på grund av att det förfarande som avses ( hemtagning under förfogandeförbud ) är tillåtet enligt lagen om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. I enlighet med detta har vidare bestämmelsen i andra stycket utgått. 16 § Enligt bestämmelsen i andra meningen, som är ny, krävs särskilt tillstånd vid varje införseltillfälle för att föra in helautomatiska skjutvapen till . Generellt införseltillstånd får således inte meddelas för sådana vapen. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8. 3 § Ändringen i punkt a innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot sådan sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se avsnitt 6.2. 4 § Ändringen i första stycket innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot sådan sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se avsnitt 6.2. 6 § Ändringen i första stycket innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot sådan sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se avsnitt 6.2. Ändringarna i övrigt är av endast språklig karaktär. 8 § Ändringen innebär att skyttesammanslutning bytts ut mot sådan sammanslutning som avses i den nya bestämmelsen i 2 kap. 3 § b. Se avsnitt 6.2. Ändring, reparation och skrotning av skjutvapen 3 § Ändringen utgör en följdändring till ändringen i 2 kap. 1 § första stycket c och d. 5 kap. Förvaring och transport av skjutvapen och ammunition 2 § Bestämmelsen i första stycket, som är ny, innebär en skärpning av de generella förvaringsbestämmelserna. Skjutvapen skall, när de inte brukas, alltid förvaras i säkerhetsskåp eller i lika säkert förvaringsutrymme. Med det sistnämnda menas att förvaringsutrymmet minst skall utgöra ett likvärdigt alternativ till ett godkänt säkerhetsskåp. Som exempel kan nämnas egenhändigt konstruerat säkerhetsskåp eller kassun. Delad förvaring av skjutvapen är således inte längre ett godtaget förvaringsalternativ. I andra stycket anges vissa undantag från det generella förvaringskravet. De föremål som omfattas av undantaget skall dock förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem, vilket innebär att tidigare förvaringskrav alltjämt gäller i dessa fall. Detsamma gäller beträffande ammunition. I fråga om förvaring av ammunition finns dessutom bestämmelser i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. Ändringarna behandlas närmare i avsnitt 9.1. 3 § Bestämmelserna i paragrafen, som delvis är nya, anger förutsättningarna för förvaring av skjutvapen hos någon annan än tillståndshavaren. De nya bestämmelserna innebär en viss lättnad i förhållande till de tidigare bestämmelserna i det att en något större möjlighet att förvara sina skjutvapen hos annan erbjuds. Huvudregeln är dock fortfarande att det är tillståndshavaren själv som skall ta hand om och förvara sina vapen. För att förvara skjutvapen hos annan krävs att innehavaren inte själv kan ta hand om sina skjutvapen eller att det annars föreligger särskilda skäl. Exempel på vad som menas med särskilda skäl finns i avsnitt 9.3. Eftersom det införts ett generellt krav på att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp finns det anledning att påpeka att det förhållandet att en vapeninnehavare av någon anledning inte innehar ett godkänt säkerhetsskåp eller motsvarande inte utgör tillräckligt skäl för att medge förvaring hos annan. som innehar skjutvapen måste vara beredd att uppfylla kraven på säker förvaring i och för sig. För att få förvara skjutvapen hos annan krävs tillstånd. I förtydligande syfte har en hänvisning gjorts till bestämmelserna om utlåning av skjutvapen, vilket inte kräver tillstånd. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Enligt första stycket sista meningen skall tillstånd att förvara skjutvapen hos annan tidsbegränsas. Hur tillståndet skall avse får avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Bestämmelsen har placerats i enlighet med Lagrådets förslag. Till följd av att det enligt de nya bestämmelserna är tillståndsmyndigheten som prövar frågan om förvaring hos annan inom ramen för ett tillståndsförfarande har den tidigare bestämmelsen i första stycket sista meningen utgått. 4 § Enligt bestämmelsen i andra meningen, som är ny, skall ett skjutvapen som transporteras vara oladdat och, om det lämpligen kan ske, isärtaget och nerpackat. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 9.2. 6 § Paragrafen är ny. Av bestämmelsen följer att det, i likhet med vad som gäller för knivar och liknande föremål enligt lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, som huvudregel är förbjudet att medföra skjutvapen på allmän plats m.m. Bestämmelsen har på Lagrådets förslag fått en något annorlunda utformning i förhållande till motsvarande bestämmelse i lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Avsikten är dock att bestämmelsen skall tillämpas på motsvarande sätt. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10. 7 § Paragrafen, som är ny, innebär att alla som har tillstånd att inneha skjutvapen är skyldiga att tillåta kontroll av förvaringen. Sådan kontroll får utföras av tillståndsmyndigheten. Kontrollen skall föregås av underrättelse inom skälig tid före förrättningen. Kontroll av förvaring kan genomföras som stickprovskontroller eller på förekommen anledning. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 9.4. 6 kap. Återkallelse av tillstånd, omhändertagande av vapen och ammunition, m.m. 1 § Ändringarna i första stycket innebär för det första att tillstånd att inneha skjutvapen eller att föra in skjutvapen till skall återkallas om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet har således utgått. För det andra innebär ändringarna att grunderna för återkallelse enligt tidigare punkt a och b har utgått, eftersom återkallelse i de fallen kan ske med stöd av grunden att tillståndshavaren visat sig vara olämplig att inneha vapen. Slutligen har ytterligare en grund för återkallelse införts, nämligen att tillståndshavaren utan godtagbar anledning vägrat polismyndigheten tillträde för att kontrollera att förvaringsbestämmelserna följs. Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 13. Enligt andra stycket, som är nytt, äger vad som sägs i första stycket motsvarande tillämpning på tillstånd att förvara skjutvapen hos någon annan. Bestämmelsen har införts som en följd av att krav på tillstånd föreskrivs i detta fall. 2 § Ändringen innebär att tillstånd att inneha ammunition skall återkallas om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det fakultativa momentet har således utgått. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 7. 3 § Ändringen innebär att ett tillstånd att driva handel med skjutvapen skall återkallas om tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel, om förutsättningarna för tillståndet inte längre finns eller om det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet. Det fakultativa momentet har således utgått i dessa fall.