prop · GN03147 · 2000-01-01 00:00:00 — Även beträffande dessa fall gäller att några närmare kriterier för dispens inte bör anges i förväg utan de tillämpande myndigheternas prövning av om dispensförutsättningar föreligger får göras utifrån omständigheterna i varje enskilt ärende. Övrigt Ombudsmannen mot etnisk diskriminering anser att dispens inte bör vara avhängigt att sökanden är gift med en svensk medborgare. Enligt rege- ringens mening utgör dock det faktum att en utlänning gift sig med eller lever i samboförhållande med just en svensk medborgare ett tydligt tecken på hans eller hennes anknytning till . Dispensmöjligheten står också i överensstämmelse med artikel 6 punkt 4 a) konvention. I artikeln stadgas att varje konventionsstat i sin nationella lagstiftning skall underlätta förvärv av medborgarskap i staten för äkta makar till medborgare i staten. Den som är sambo med svensk medborgare likställs i praxis med den som är gift med svensk medborgare i fråga om möjligheten till dispens. Detta bör framgå av lagen. Enligt lagen (1994:1117) om registrerat part- nerskap tillämpas, som huvudregel, bestämmelser i lag eller annan för- fattning med anknytning till äktenskap och makar på motsvarande sätt på registrerat partnerskap och registrerad partner. Det finns därför inte något skäl att uttryckligen ange även registrerad partner i bestämmelsen. Där- emot skall en hänvisning till aktuell bestämmelse i den nya lagen om svenskt medborgarskap göras i lagen (1987:813) om homosexuella sam- bor så att den föreslagna bestämmelsen blir tillämplig även på homosexu- ella sambor. Möjligheten till dispens från kravet på styrkt identitet enligt första stycket trädde i kraft . I kravet på hemvist ligger att det bör vara legalt och oavbrutet (prop. 1997/98:178 s. 20). Någon ändring i den delen är inte avsedd. önskar dock ett förtydli- gande av innebörden i begreppet. Att hemvistet bör vara legalt innebär att utlänningen bör vistas i lagligen och således ha uppehållstillstånd i de fall som det krävs. Hemvistet bör också vara oavbrutet. Med detta avses att hemvisttiden inte bör anses avbruten om inte sökanden antingen tagit hemvist i ett annat land eller på annat sätt givit upp hemvistet i . En person bör normalt anses ha sitt hemvist på den ort där han eller hon bor och har för avsikt att kvarstanna. Hemvist på en viss ort an- ses alltså, som även nämnts ovan, föreligga om bosättningen med hänsyn till vistelsens varaktighet och omständigheterna i övrigt måste anses vara stadigvarande. Vid bedömningen bör, vid sidan av de faktiska förhållan- dena, hänsyn tas till sökandens avsikt (se regeringens beslut , Ku 1999/1876). De faktiska förhållandena tar sikte på objektivt konstaterbara omständigheter såsom familj, bostad och anställning. anser också att regeringen bör klargöra huruvida och i vilken mån kostnaden för att skaffa identitetshandlingar kan ha betydelse i s.k. identitetsärenden (jfr prop. 1997/98:178 s. 20). Av propositionen framgår att sökanden under vistelsen i landet skall ha gjort vad som skäligen kan krävas för att få fram godtagbara handlingar som kan styrka identiteten. Detta bör gälla även . Enligt regeringens mening bör den omständigheten att en sökande drabbas av kännbara ekonomiska konsekvenser om denne skall få fram godtagbara handlingar som kan styrka identiteten vägas in vid prövningen om sökanden gjort vad som skäligen kan krävas. Var gränsen går för vad som är en kännbar ekonomisk konsekvens måste dock avgöras från fall till fall. Några remissinstanser föreslår att kravet på hemvist i när det gäller möjligheten till dispens från kravet på styrkt identitet skall sänkas till . Mot bakgrund av att den aktuella bestämmelsen varit i kraft endast är det enligt regeringens uppfattning för tidigt att ta ställning till frågan om det finns skäl att sänka hemvisttiden i dessa fall. 11.3 Villkorad naturalisation Regeringens förslag: Som en konsekvens av förslaget om att tillåta dubbelt medborgarskap slopas systemet med villkorad naturalisation. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: är huvudregeln vid förvärv av svenskt medborgarskap genom naturalisation att sökanden inte tillåts ha kvar sitt utländska medborgarskap. Om det utländska medborgarskapet inte förloras automatiskt vid förvärv av det svenska, kan det som villkor för svenskt medborgarskap föreskrivas att sökanden visar att han eller hon erhållit medgivande till befrielse från det utländska medborgarskapet. Syftet med bestämmelsen är att undvika dubbelt medborgarskap. I artikel 16 konvention föreskrivs att en konventionsstat inte skall göra avstående från eller förlust av annat medborgarskap till ett vill- kor för förvärv av medborgarskap i staten i de fall avstående eller förlust inte är möjligt eller skäligen kan krävas. I konventionens förklarande text anges vidare att bestämmelsen syftar till att tillförsäkra att en person inte skall vara förhindrad från att erhålla ett lands medborgarskap på grund av att det inte är möjligt eller är svårt för personen att få befrielse från ett annat lands medborgarskap. Regeringen meddelade beslut rörande tillämpning av villkorskravet när det gäller iranska medborgare. Innebörden är att det inte längre skall ställas upp några villkor om att iranska medborgare skall befria sig från sitt iranska medborgarskap för att kunna bli svenska medborgare (se regeringens beslut , In1996/2175). Regeringens beslut har betydelse för hela problematiken kring villkorat medborgarskap. Med hänsyn härtill synes den ordning som tillämpas i i och för sig vara förenlig med artikel 16 i konventionen. I konsekvens med att dubbelt medborgarskap föreslås bli fullt ut tillåtet bör dock möjligheten att ställa villkor för naturalisation slopas. Som nämnts i avsnitt 5 om dubbelt medborgarskap är de resurser som de tillämpande myndigheterna lägger ner på frågor och bedömningar som hänger samman med villkorat medborgarskap inte obetydliga. Om bestämmelsen om villkorat medborgarskap tas bort underlättar det för den enskilde men kan även underlätta myndigheternas hantering av medborgarskapsärenden. 12 Undantag från krav på permanent uppehålls- tillstånd Regeringens förslag: Det krav på permanent uppehållstillstånd som föreskrivs i lagen skall inte gälla den som är medborgare i , , eller . När det gäller medborgare i övriga länder inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) skall ett tidsbegränsat uppehållstillstånd likställas med permanent uppehållstillstånd. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén har dock inte förslagit något undantag när det gäller uppe- hållstillstånd för medborgare i övriga länder inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget eller lämnar det utan erinran. Justitiekanslern ifrågasätter dock om de EG-rättsliga aspekterna beak- tats i tillräcklig grad vad gäller krav på permanent uppehållstillstånd, dvs. att ett krav på permanent uppehållstillstånd för andra än nordiska EU- medborgare kan innebära en diskriminering som strider mot EG-fördra- get. Skälen för regeringens förslag: När det gäller såväl vissa anmäl- ningsärenden som naturalisationsärenden föreslås att det skall ställas krav på permanent uppehållstillstånd för förvärv av svenskt medborgarskap. Kommittén föreslår att detta krav inte skall gälla för medborgare i de andra nordiska länderna. Justitiekanslern ifrågasätter om undantaget kan strida mot EG-fördraget. Undantag för medborgare i , , och Bakgrunden till det föreslagna undantaget för medborgare i de andra nor- diska länderna är en nordisk överenskommelse (protokoll) av angående befrielse för medborgare i , , och från att under uppehåll i annat nordiskt land inneha pass och uppe- hållstillstånd. Undantaget återfinns i 1 kap. 4 § utlänningsla- gen (1989:529). Enligt den förklarande texten till artikel 5 om icke-diskriminering konvention utgör nämnda artikel inte något hinder mot att före- skriva generösare regler för vissa staters medborgare. Tillämpningen av artikel 5 i denna Europarådskonvention måste ändock prövas mot EU- rätten. I artikel 17 i EG-fördraget anges att varje person som är medbor- gare i en medlemsstat skall vara unionsmedborgare. EG-fördraget reglerar dock inte det nationella medborgarskapet, vilket alltjämt faller inom medlemsstaternas kompetens. När medlemsstaterna reglerar frågor om nationellt medborgarskap, och uppehållstillstånd, måste medlemsstaterna respektera principen om att diskriminering på grund av nationalitet är förbjuden (artikel 12 i EG-fördraget). Enligt artikel 307 första stycket i EG-fördraget påverkas inte internationella avtal som ingåtts med icke medlemsstater före anslutningen till Europeiska Unionen (EU) av bestämmelser i fördraget. Ett undantag från krav på permanent uppehållstillstånd för nordiska medborgare följer, som nämnts ovan, av en nordisk överenskommelse. Denna överenskommelse har ingåtts före det svenska medlemsskapet i EU och kan inte anses oförenlig med EG-fördraget. Regeringen anser mot denna bakgrund att kravet på permanent uppe- hållstillstånd inte bör gälla för medborgare i de andra nordiska länderna. För nordiska medborgare bör, i enlighet med vad som ovan anförts, inte ställas krav på uppehållstillstånd överhuvudtaget. Undantaget för nor- diska medborgare bör komma till uttryck i lagen. Undantag för medborgare i andra EES-länder än , , och Medborgare i andra EES-länder än , , och har en principiell rätt till bosättning i på en rad olika grunder, som arbetstagare, egna företagare, tillhandahållare och mottagare av tjänster, studerande och som anhöriga. Även den som inte tillhör någon av dessa kategorier men som har egna medel för sin försörjning har rätt till uppehållstillstånd. Det innebär att de allra flesta EES-medborgare har rätt till uppehållstillstånd i ett annat land inom EES-området. Uppehållstillstånd för en EES-medborgare skall utfärdas i en särskild handling och skall gälla med undantag för uppehållstillstånd som beviljas i vissa fall där det från början står klart att vistelsen inte är avsedd att vara permanent, exempelvis studerande. Ett femårstillstånd skall kunna förlängas och förlängs i med . Förslag finns dock inom EU att förlängning skall ske . Det finns EU-länder som i vart fall vid förlängning ger icke tidsbegränsade tillstånd. EES-tillstånd beviljas även för vissa tredjelandsmedborgare som är anhöriga till EES-medborgare (3 kap. 5 b § utlänningsförordningen). Förlängning av ett EES-tillstånd innebär i princip också en prövning av att förutsättningar för tillstånd fortfarande föreligger. Den prövningen är dock närmast en formsak eftersom reglerna ger de flesta EES- medborgare rätt till bosättning i ett annat EES-land. I vissa fall där uppehållstillstånd beviljats under förutsättning att sökandens försörjning är tryggad får uppehållstillståndet omprövas . Medborgare i länder inom EES beviljas således regelmässigt uppe- hållstillstånd (jfr 3 kap. 5 a och 5 b §§ utlänningsförordningen [1989:547]). Ett sådant uppehållstillstånd skall beviljas i en särskild handling. För den som är arbetstagare skall detta också innehålla en sär- skild förklaring (3 kap. 8 § utlänningsförordningen). Även för andra än arbetstagare skall uppehållstillståndet utformas på visst sätt (jfr direktiv /364/EEG, artikel 2.1). Ett femårigt uppehållstillstånd för en EES- medborgare är inte helt jämförbart med ett permanent uppehållstillstånd. Vissa skillnader finns såväl när det gäller förutsättningarna för tillstånden som när det gäller rättsverkningarna. Det finns exempelvis större möjligheter att återkalla ett EES-tillstånd än ett permanent uppehållstillstånd (3 kap. 5 c § utlänningsförordningen). Det kan också vara enklare att få ett EES-tillstånd än ett permanent uppehållstillstånd. Innan uppehållstillstånd beviljas på grund av anknytning genom äktenskap sker exempelvis ingen prövning av seriositeten i förhållandet om det är fråga om ett EES-tillstånd, något som däremot är fallet när det gäller permanent uppehållstillstånd. Ett krav på permanent uppehållstillstånd för att en EES-medborgare skall kunna bli svensk medborgare skulle innebära att EES-medborgaren skulle vara tvungen att ansöka om en form av uppehållstillstånd som han eller hon inte behöver och i de flesta lägen inte heller har någon som helst glädje av. Även om kraven för medborgarskap i och för sig inte omfattas av gemenskapsrätten torde det inte stå i samklang med EG- reglerna att kräva att en EES-medborgare innehar permanent uppehållstillstånd för att svenskt medborgarskap skall beviljas. Förhållandet är något annorlunda för tredjelandsmedborgare som är berättigade till EES-tillstånd på grund av anknytning till en EES- medborgare. För sådana tredjelandsmedborgare kan ett permanent uppehållstillstånd innebära väsentliga fördelar och de som kan få ett permanent uppehållstillstånd i får därför antas välja den möjligheten framför ett EES-tillstånd. Mot denna bakgrund anser regeringen att det finns skäl att i medborgarskapshänseende likställa ett tidsbegränsat uppehållstillstånd (EES-tillstånd) med permanent uppehållstillstånd när det gäller medborgare i andra EES-länder än , , och . Undantaget bör komma till uttryck i lagen. 13 Behörighet att göra ansökan och anmälan Regeringens förslag: Den som fyllt skall även fortsättningsvis få göra anmälan eller ansökan utan hinder av att han eller hon står under annans vårdnad. De nuvarande begränsningarna i fråga om ställföreträdares rätt att lämna in anmälan tas bort. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 13 § första stycket MedbL gäl- ler att den som fyllt själv får göra ansökan eller anmälan enligt MedbL även om han eller hon står under annans vårdnad. Bestämmelsen infördes för att ge personer som fyllt självständighet i medborgarskapshänseende. Personer som fyllt bör enligt regeringens mening även fortsättningsvis ha rätt att självständigt ta ställning till frågor som rör deras medborgarskap. Mot denna bakgrund och med beaktande av att det fortfarande finns länder där rättsordningen föreskriver att personer som är eller däröver står under annans vårdnad, anser regeringen att bestämmelsen bör få en motsvarighet i den nya lagen. Av 13 § andra stycket MedbL framgår att anmälan, bortsett från fall som anges i 2 a § MedbL, inte får göras genom förmyndare eller vård- nadshavare. Innebörden av denna föreskrift är att en person som visserli- gen har uppnått myndig ålder men som inte är kapabel att företa rätts- handlingar inte kan bli svensk medborgare genom anmälan av ställföre- trädare (dvs. god man eller förvaltare utsedd enligt bestämmelserna i 11 kap. 4 § respektive 7 § ). Vidare saknas möjlighet att göra anmälan genom ombud. Alternativet för dessa personer är i stället att ställföreträdaren upprättar en ansökan om naturalisation. Regeringen anser att det inte finns några godtagbara skäl till att de nu berörda grupperna skall vara hänvisade till att ge in ansökan om naturali- sation i stället för anmälan. Bestämmelsen bör därför inte ges någon mot- svarighet i den nya lagen. 14 Förlust av svenskt medborgarskap genom preskription Regeringens förslag: Förlust av svenskt medborgarskap genom pre- skription skall även fortsättningsvis inträda vid ålder för den som aldrig haft hemvist i . Preskription skall dock inte ske om det leder till statslöshet. Kommitténs förslag stämmer i stort överens med regeringens. Kom- mittén föreslår att preskription skall inträda vid ålder. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget eller lämnar det utan erinran. och anser att nuvarande åldersgräns skall behållas främst med beaktande av att myndighetsåldern i många länder är . Skälen för regeringens förslag: I 8 § MedbL finns bestämmelser om preskription av svenskt medborgarskap. Innebörden av dessa är att en svensk medborgare som är född utomlands och som aldrig haft hemvist här och inte heller uppehållit sig här under förhållanden som tyder på samhörighet med landet förlorar sitt svenska medborgarskap när han eller hon fyller . Om ansökan görs får dock Statens in- vandrarverk medge att medborgarskapet behålls. Bestämmelsen om pre- skription av svenskt medborgarskap har till syfte att förhindra att barn till utlandssvenskar får behålla sitt svenska medborgarskap i flera generatio- ner trots att samhörigheten med gått förlorad. Ett svenskt medborgarskap bör grunda sig på någon form av anknyt- ning till som inte ligger alltför långt tillbaka i tiden. Det bör där- för även i fortsättningen finnas bestämmelser om preskription av svenskt medborgarskap. Preskription inträder när den person som berörs fyller . Denna åldersgräns har sin grund i att det vid MedbL:s tillkomst i ett flertal länder saknades möjlighet till självständig naturalisation före tjugoett års ålder. Tjugotvåårsgränsen innebar således att personer med hemvist i ett sådant land hade möjlighet att ansöka om medborgarskap i det landet utan att ens för inträda i statslöshet. Kommittén föreslår att preskription skall inträda först vid ålder. Kommittén motiverar förslaget med att tidpunkten för preskription bör fastställas med beaktande av att den enskilde skall ges god tid på sig att ansöka om naturalisation i vistelsestaten samt dessutom såsom myndig hinna överväga frågan om han eller hon skall ansöka om att behålla det svenska medborgarskapet. Regeringen instämmer i Statens invandrarverks och Utlänningsnämn- dens uppfattning att de som är berörda har tillräckligt god tid på sig att avgöra om de vill ansöka om att behålla sitt svenska medborgarskap. tillåter i princip alla länder att personer som fyllt kan ansöka om självständig naturalisation. Den nuvarande åldersgränsen bör därför inte ändras. Nuvarande regler innebär att när det gäller vuxna finns det inte något hinder mot att preskription av svenskt medborgarskap leder till statslöshet. Den risk för statslöshet som således föreligger bör undvikas. Därtill kommer att de nuvarande reglerna inte är förenliga med konvention. Enligt artikel 7 punkten 3 i konventionen får förlust av medborgarskap leda till statslöshet endast om medborgarskapet förvärvats genom bedrägligt förfarande, lämnande av osanna uppgifter eller undanhållande av relevanta sakförhållanden. Mot denna bakgrund föreslås att preskription av svenskt medborgarskap inte skall ske om det skulle leda till att personen kommer att sakna medborgarskap. En effekt av att preskription aldrig får leda till statslöshet är att svenska medborgare som riskerar att förlora sitt medborgarskap kan låta bli att före ålder ansöka om naturalisation i sitt hemvistland och på så sätt undvika preskription av det svenska medborgarskapet. Denna kon- sekvens bör i förekommande fall accepteras eftersom en i utlandet född svensk medborgares underlåtenhet att före ålder ansöka om medborgarskap i vistelsestaten som regel får antas vara betingad av en stark känslomässig samhörighet med . 15 Befrielse från svenskt medborgarskap efter ansökan Regeringens förslag: Befrielse från svenskt medborgarskap i de fall då sökanden har hemvist i får vägras endast om det föreligger särskilda skäl. För den som har hemvist utomlands får liksom befrielse inte vägras. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Den som vill bli befriad från sitt svenska medborgarskap kan i enlighet med 9 § MedbL ansöka om det hos . Befrielse får inte vägras den som har sitt hemvist utom riket. För det fall sökanden saknar utländskt medborgarskap, skall som villkor för befrielsen från svenskt medborgarskap föreskriva att han eller hon förvärvar medborgarskap i något annat land. Förslaget att principen om undvikande av dubbelt medborgarskap skall överges får sannolikt konsekvenser för i vilken omfattning en bestäm- melse om befrielse från svenskt medborgarskap fortsättningsvis kommer att tillämpas. De som efter frivilligt förvärv av utländskt medborgarskap inte längre önskar behålla det svenska medborgarskapet blir ju framöver hänvisade till att ansöka om befrielse. En viss ökning av antalet befriel- seansökningar torde därför vara att vänta. Enligt 9 § första stycket MedbL får befrielse inte vägras den som har sitt hemvist utom riket. Svensk praxis är emellertid mer generös än så och innehav av dubbelt medborgarskap utgör i princip alltid tillräckligt skäl för bifall till en befrielseansökan. Denna ståndpunkt har sin grund i att det normalt saknas skäl att förvägra någon befrielse från svenskt medborgarskap om personen i fråga innehar medborgarskap även i någon annan stat. Den praxis som således tillämpas bör komma till uttryck i lagen. Det bör ske genom att det anges att befrielse i de fall då sökanden har hemvist i får vägras endast om det föreligger särskilda skäl. Med särskilda skäl avses i sammanhanget att sökanden genom att avsäga sig sitt svenska medborgarskap skulle uppnå otillbörliga fördelar gentemot svenska staten, t.ex. då sökanden är misstänkt för brottslighet här i landet och avsägelsen skulle försvåra eller omöjliggöra ett utlämnande hit. Ett annat exempel kan vara då sökanden under pågående värnpliktstjänstgöring ansöker om befrielse från sitt svenska medborgarskap vilket med omedelbar verkan skulle innebära att personen i fråga inte längre omfattades av skyldigheten att fullgöra värnplikt här. Det får ankomma på de tillämpande myndigheterna att i varje enskilt fall pröva om det föreligger sådana omständigheter som kan utgöra sär- skilda skäl för att vägra någon med hemvist i befrielse från det svenska medborgarskapet. 16 Säkerhetsärenden Regeringens förslag: Säkerhetsärenden skall avgöras av Migrationsver- ket som första instans. beslut skall kunna överklagas till regeringen. Såväl den sökande som skall ha rätt att överklaga ett sådant beslut, om beslutet gått parten emot. Med säkerhets- ärende avses ett ärende där hos har förslagit att ansökan avslås av skäl som rör rikets säkerhet eller allmän säkerhet. I ett säkerhetsärende skall förvärvet av svenskt medborgarskap gälla från och med den dag då beslutet har vunnit laga kraft. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig är positiva till förslaget eller lämnar det utan erinran. Rikspolisstyrel- sen/Säkerhetspolisen är positiv till förslaget att säkerhetsärenden skall kunna avgöras i två instanser. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering ifrågasätter förslaget att regeringen skall bli överinstans i säkerhetsären- den. anser att den ordinarie instansordningen för övriga förekommande ärenden skall vara tillämplig även för säkerhets- ärenden. Skälen för regeringens förslag: Ett av de villkor för naturalisation som uppställs i 6 § MedbL är att sökanden fört och kan förväntas komma att föra en hederlig vandel. Som ett led i prövningen av om detta villkor är uppfyllt begär i naturalisationsärenden där sökanden fyllt ett s.k. kontrollbesked hos (Säkerhetspolisen). Syftet med denna begäran är att utröna om det finns några hinder av säkerhetsmässig karaktär mot att bevilja sökanden svenskt medborgarskap. I de fall då ett medborgarskapsärende visar sig innefatta någon säker- hetsaspekt har och genom 9 a § MedbL getts möjlighet att under vissa förutsättningar överlämna ärendet till regeringen för avgörande. För att ett överlämnande skall ske krävs att ärendet bedöms ha betydelse för rikets säkerhet eller annars för allmän säkerhet. Då ett överlämnande sker prövar regeringen ärendet som första instans och det finns inte någon möjlighet att överklaga regeringens beslut. Däremot är sökanden oförhindrad att återkomma med en ny ansökan.