prop · GN03126 · 2000-01-01 00:00:00 — En olägenhet är annars att vid framtida ändringar i paragrafen rätten till subdelegation automatiskt skulle uppkomma utan att finge en reell möjlighet att överväga lämpligheten härav. Om eventuellt skulle vilja hindra möjligheten till subdelegation, finge dessutom besluta uttryckligen om förbud mot en dylik delegation. Lagrådet föreslår därför att andra stycket inleds med följande ord: "Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, " För det fall att bemyndigandet skulle utgå kan nämnas att regeringen med stöd av 8 kap. 13 § tredje stycket regeringsformen i förordning som avses i första stycket får överlåta åt myndighet under regeringen att meddela bestämmelser i ämnet. 2 kap. 2 § De föreskrifter som avses i bemyndigandet i sista stycket kan antagas i huvudsak vara av den art att de kan beslutas med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen. Lagrådet ifrågasätter därför om bemyndigandet är behövligt. Om den rättsliga bakgrunden härtill, hänvisas till vad ovan anförts under 1 kap. 6 §. Om bemyndigandet behålls, föreslår Lagrådet att bestämmelsen inleds med följande ord: "Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, ... " Om skälen härtill, se vad ovan anförts under 1 kap. 6 §. 2 kap. 3 § I andra stycket anges att genom tulldatasystemet får överföra elektroniska dokument och andra upptagningar till en uppgiftslämnare. Såvitt Lagrådet kan överblicka finns det inte några allmänna föreskrifter som kan förhindra ett sådant förfarande (jfr 2 kap.12 § första stycket första meningen tryckfrihetsförordningen), så länge det inte strider mot sekretesslagen. Tvärtom framstår det med nutida teknik som tämligen naturligt; däremot bör föreskrifter meddelas när det är fråga om beslut eller om skyldighet för enskilda att lämna deklarationer och andra uppgifter i sådan form. Bestämmelsen kan inte heller utesluta rätten enligt 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen att få avskrift eller kopia av allmän handling. Det synes därför onödigt och i viss mån olämpligt att belasta modern lagstiftning med en sådan bestämmelse. Lagrådet förordar att den får utgå. 3 kap. 1 § Vad som anförts under 2 kap. 2 § gäller också andra stycket i förevarande paragraf. 3 kap. 3 § I bestämmelsen talas liksom flerstädes i lagtexten om förvaring av varor "i tillfälligt lager". EG:s tullkodex använder inte termen "tillfälligt lager" (även om det förekommer i tillämpningskodexens artikel 185, "magasins de dépôt temporaire") utan talar i stället om "varor i tillfällig förvaring" (definition i artikel 50, "marchandises en dépôt temporaire") och skiljer därmed tydligare mellan den tillfälliga förvaringen och "lagring i tullager" (t.ex. artikel 98.1, "stockage dans un entrepôt douanier") som är ett tullförfarande, dvs. en form av godkänd tullbehandling. Till saken hör att ett tullager enligt artikel 98.2 är "varje av tullmyndigheterna godkänt och övervakat ställe, där varor får lagras enligt fastställda villkor". Den definitionen borde efter sin ordalydelse omfatta även "tillfälliga lager", som enligt artikel 51.1 måste ha "godkänts av tullmyndigheterna" och där gods måste lagras "enligt de villkor som fastställs av dessa myndigheter". Att ändra termen "tillfälligt lager" för att undvika förväxling mellan sådant lager och tullager skulle bereda betydande praktiska svårigheter eftersom termen är vedertagen i svensk tullrätt, sedan den efter dansk förebild ("midlertidige oplag") föreslogs av (SOU 1994:89 s. 136), och används ymnigt i den svenska tulllagstift- ningen; det löser inte heller den antydda konflikten mellan artiklarna 51.1 och 98.2. Vad som anförts under 2 kap. 2 § gäller också tredje stycket i förevarande paragraf. 3 kap. 6 § Vad som anförts under 2 kap. 2 § gäller också andra stycket i förevarande paragraf. 3 kap. 9 § Enligt första meningen i paragrafen får en vara under vissa i övrigt angivna förutsättningar säljas, om den inte avhämtas "i rätt tid". Någon särskild tidsfrist för avhämtandet synes inte vara föreskriven. Enligt artikel 75.b) i EG:s tullkodex skall alla nödvändiga åtgärder, inklusive förverkande och försäljning, vidtas för att reglera situationen i fråga om bl.a. varor som inte förs bort "inom rimlig tid sedan de frigjorts". Lagrådet förordar att i meningen orden "i rätt tid" byts ut mot uttrycket "inom rimlig tid". 3 kap. 10 § Vad som anförts under 2 kap. 2 § gäller också andra stycket i förevarande paragraf. 4 kap. Kapitlet behandlar de olika former av godkänd tullbehandling som regleras i tullkodexen. Efter vissa inledande allmänna bestämmelser behandlas vissa av dessa former i 8 - 19 §§. Den föreslagna bestämmelsen i 1 § behandlar de former av godkänd tullbehandling som inte blir föremål för mera detaljerad kompletterande reglering i de följande bestämmelserna och tjänar därför endast till upplysning om var bestämmelserna om dessa tullbehandlingsformer står att finna. Det framstår som naturligare att bestämmelsen placeras sist i kapitlet. Bestämmelsen, som då blir 23 §, kan föregås av underrubriken . 4 kap. 2-4 §§ Vad som anförts under 2 kap. 2 § gäller också bemyndigandena i paragraferna. 4 kap. 7 § EG-förordningar är direkt tillämpliga och bör inte återges i annan form. Detta kan innebära att kompletterande svenska lagregler måste utformas utan sedvanliga krav på konsekvens och fullständighet. EG-förordningen och de svenska föreskrifterna måste alltså läsas sida vid sida. I förevarande lagförslag har regeringen valt att fortlöpande hänvisa till relevanta bestämmelser i de EG-förordningar som behandlar samma ämnen som lagen. Detta förfarande har fördelar från pedagogiska synpunkter. Läsaren av lagtexten får på så sätt en anvisning om var den grundläggande regleringen återfinns. Sådana hänvisningar förutsätter en besvärlig avvägning mellan att ta med för mycket och för litet. Hänvisningen bör göra klart vilket ämne som behandlas i EG-förordningen men får inte innebära ett återgivande eller en tolkning av förordningen. I allmänhet har regeringen i förevarande lagförslag lyckats väl med denna avvägning. På några punkter får dock anses att texten blivit så utförlig att utformningen överskrider gränsen för det tillåtna. I para- grafens första stycke återfinns det kanske tydligaste exemplet på ett sådant förhållande. Lagrådet förordar att första stycket ges följande lydelse: "Bestäm- melser om tullfrihet för varor av försumbart värde finns i artiklarna 27 och 28 i rådets förordning (EEG) nr 918/83 av om upprättandet av ett gemenskapssystem för tullbefrielse." Motsvarande ändringar av rent redaktionell natur bör göras i vissa andra bestämmelser. Med den nu föreslagna utformningen av första stycket kan det inte i andra stycket sägas att något "följer av" första stycket. Andra stycket kan som en specialbestämmelse inledas med orden : "och annan skatt skall inte tas ut". 4 kap. 8 och 9 §§ Förordningen (1987:1119) om en konvention om ett gemensamt transiteringsförfarande, varigenom innehållet i den i första stycket 1 angivna konventionen transformerades till svensk rätt, har upphävts genom förordningen (1994:1607) om upphävande av vissa tullförfattningar. Konventionens innehåll som sådant utgör därför inte längre gällande svensk intern rätt. Det är vidare oklart i vilken utsträckning konventionens bestämmelser har direkt effekt. Punkten 1 med hänvisningen till konventionen bör utgå, varvid första stycket kan skrivas i en följd. Vid föredragningen inför Lagrådet har blivit upplyst att anledningen till upphävandet var medlemskap i , eftersom EG tillträtt konventionen. Lagrådet förordar att det under den fortsatta beredningen undersöks, om det i anledning av EG:s anslutning till konventionen har införts ytterligare förordningsföreskrifter vartill bör hänvisas i första stycket. Vad som sägs under 2 kap. 2 § gäller också bemyndigandena i 8 och 9 §§. 4 kap. 11 § I paragrafen bör göras samma ändring som förordas under 3 kap. 9 §. 4 kap. 12 § Vad som sägs under 2 kap. 2 § gäller också andra stycket i förevarande paragraf. 4 kap. 13 § I första stycket finns en rad hänvisningar till artiklar om export och återexport i EG-förordningar. Enligt bemyndigandet i andra stycket får regeringen meddela föreskrifter som kompletterar bestämmelserna i dessa artiklar. Delegationsregeln i 8 kap. 9 § första stycket regeringsformen omfattar emellertid endast föreskrifter om tull på införsel av vara. Någon annan möjlighet till delegation finns inte heller. Bestämmelsen i andra stycket bör därför utgå. 4 kap. 14, 16, 18 och 20 §§ Vad som sagts under 2 kap. 2 § gäller också bemyndigandena i förevarande paragraf. 5 kap. 4 § I överensstämmelse med 4 kap. 8 § taxeringslagen bör paragrafen ges följande lydelse: "Om en fråga som avses i 3 § har avgjorts av allmän förvaltningsdomstol, får inte ompröva frågan." I vad mån får ompröva egna beslut som inte överklagats får bedömas enligt allmänna förvaltningsrättsliga grundsatser. 5 kap. 8 § Vad som sagts under 2 kap. 2 § gäller också tredje stycket i förevarande paragraf. 5 kap. 9 § Enligt bemyndigandet i andra stycket får regeringen föreskriva att säkerhet skall ställas för andra skatter än tull. Delegationsregeln i 8 kap. 9 § första stycket regeringsformen omfattar inte några andra skatter än tull. Bestämmelsen med bemyndigandet bör därför utgå. 5 kap. 10 § Vad som sagts under 2 kap. 2 § gäller också förevarande paragraf. 5 kap. 12 § I bestämmelsens andra stycke föreskrivs att betald tull skall beaktas vid värdeförverkande och vid bestämmande av påföljd. Det första ledet framstår som naturligt men är inte självklart, och frågan bör därför regleras så som föreslås. Att den tull som betalats skall beaktas vid bestämmande av brottspåföljd är inte heller självklart; vid brott torde tullen i allmänhet ha betalats först efter upptäckt och betalningen är då inte i allmänhet att se som en sådan förmildrande omständighet som avses i 29 kap. 5 § 2 . 5 kap. 13 § Vad som sagts under 2 kap. 2 § gäller även fjärde stycket i förevarande paragraf. 5 kap. 18 § Lagrådet förordar att i paragrafen anges i vilka hänseenden som föreskrifter om tull skall tillämpas även i fråga om ränta. Det torde främst vara bestämmelser om uppbörd och indrivning samt om återbetalning och eftergift som hänvisningen avser. I sistnämnda hänseenden finns dock vissa bestämmelser i följande paragrafer. 5 kap. 23 § Av skäl som anges under 2 kap. 3 § bör paragrafen utgå. Hänvisningarna i 8 kap. 15 § och 11 kap. 4 och 5 §§ bör i följd härav också utgå. 5 kap 25 § I 12 kap. 6 § skattebetalningslagen omnämns inte något fall när skatt inte betalats på rätt sätt. Förevarande bestämmelse synes böra begränsas till fall när tull inte har betalats i rätt tid. 5 kap. 27 § Det bör uttryckligen anges i tullagen att förfarandet enligt första stycket i paragrafen skall tillämpas även i det fallet att enligt 5 kap. 24 § skall ta ut beloppet ur en vara som utgör säkerhet. Det kan ske genom att i första stycket läggs till en andra mening av följande lydelse: "Detsamma gäller om enligt 24 § skall ta ut ett belopp ur en vara som utgör säkerhet." 5 kap. 29 § Medel från försäljning av en vara torde böra användas för att täcka endast sådana förpliktelser som hänför sig till varan. För tydlighets skull bör efter orden "annan skatt och ränta" tilläggas "för varan" . 6 kap. 1 § Första stycket i paragrafen utgör ytterligare ett exempel på fall när en hänvisning till en EG-förordning ger intryck av en tolkning. Den information som en hänvisning till artikel 13 i EG:s tullkodex innebär synes överflödig. Första stycket kan därför utgå. Bestämmelsen i andra stycket synes lämpligen böra få sin plats sist i kapitlet och ges underrubriken: . 6 kap. 5 § Vad som sägs i sista stycket gäller "om inte föreskriver annat". Vid föredragningen inför Lagrådet upplystes att bemyndigandet avsåg både normbeslut och individuella beslut. Direktdelegation av föreskriftsrätt till regeringen underställd myndighet är inte tillåten enligt regeringsformen. Bemyndigandet får därför inte utnyttjas för beslutande av föreskrifter. 6 kap. 6 § Lagrådet föreslår att bestämmelserna i första och tredje styckena inleds med följande ord: "Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, " Om skälen härtill, se vad ovan anförts under 1 kap. 6 §. 6 kap. 9 § Adressaten för bemyndigandet i andra stycket är . Direktdelegation av föreskriftsrätt till regeringen underställd myndighet är inte tillåten enligt regeringsformen. Bemyndigandet bör därför utgå. 6 kap. 12-14 §§ Lagrådet erinrar om den kritik som, när liknande bestämmelser infördes i lagen om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter, Lagrådet framförde mot bestämmelserna såsom icke förenliga med bl.a. artikel 8.1 (prop. 1997/98: 100 s. 323 ff.). Lagrådet har inte nu någon annan uppfattning än den Lagrådet då framförde. De här föreslagna bestämmelserna motsvarar emellertid, med ett tillägg som stärker rättssäkerheten, 57 a - 57 d §§ i den nuvarande tullagen. Dessa tillkom med lagen om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Avsikten var att dittillsvarande befogenheter att undersöka och öppna brev och andra postförsändelser skulle ges ett klarare stöd i lagstiftningen. Som skäl för att behålla postkontrollen anfördes särskilt det starka samhällsintresset att begränsa narkotikabrottsligheten. (Se prop. 1995/96:166 s. 62 ff). De nu föreslagna bestämmelserna gäller all införsel. Det är uppenbart att de behövs i fråga om narkotikasmuggling. De måste emellertid tillämpas med beaktande av och proportionalitets- principen. Lagrådet vill i nu förevarande sammanhang med tillfredsställelse konstatera att den senare föreslås komma till direkt uttryck i 6 kap. 2 §. 6 kap. 14 § Någon legaldefinition av termen "postbefordringsföretag" synes inte finnas även om termens betydelse kan härledas ur postlagen. Vid tillkomsten av nu gällande tullag framhölls att det borde överlåtas åt regeringen att bestämma vilket företag, då inom , som skulle vara skyldigt att medverka i tullkontrollen på det sätt som anges i det remitterade förslagets 6 kap. 22 § (jfr prop. 1994/95:34 s. 153). I förevarande paragraf åvilar skyldigheten däremot alla företag som kan omfattas av termen postbefordringsföretag. Något skäl att skyldigheten skulle vara begränsad till endast ett visst postbefordringsföretag är svårt att utleta. Om Lagrådets förslag under 22 § att låta den bestämmelsen vara generell för alla befordringsföretag godtas bör skyldigheten för ett postbefordringsföretag att till överlämna en kvarhållen försändelse föras in i 14 §:ns text som ett nytt tredje stycke: "Postbefordringsföretaget är skyldigt att på begäran av till verket överlämna en försändelse som hållits kvar enligt första stycket." 6 kap. 17 och 20-22 §§ Vad som sagts under 2 kap. 2 § gäller också bemyndigandena i förevarande paragrafer. 6 kap. 22 § Som framhölls i förarbetena till nu gällande tullag synes utgå från att den statliga postförvaltningen är jämförbar med vilken transportör som helst (prop. 1994/95:34 s. 152). I förevarande bestämmelse regleras skyldigheten för befordringsföretag att anmäla misstanke om att en försändelse innehåller narkotika. Det finns inte något skäl att särbehandla postbefordringsföretag i detta hänseende och inte heller att begränsa skyldigheten till något visst av regeringen särskilt angivet postbefordringsföretag. Om skyldigheten för ett postbefordrings- företag att i visst fall till överlämna en kvarhållen postförsändelse förs in i 14 §:ns text kan därför andra stycket utgå. I första styckets text bör för tydlighetens skull sist i första meningen tilläggas orden "till verket". 6 kap. 26, 27 och 32 §§ Enligt 6 kap. 32 § får med vissa förbehåll räkenskapsmaterial och andra "handlingar" granskas. Enligt andra meningen i första stycket förstås med handling framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. Definitionen överensstämmer med den som finns intagen i 2 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen. Begreppet handling finns redan tidigare i 6 kap. såsom t.ex. i 19 §. Viktigast är vad som sägs i 26 och 27 §§ om skyldighet att visa upp handling. Även om ordningsföljden mellan bestämmelserna i taxeringslagen är densamma, se 3 kap. 5 och 11 §§, bör definitionen av handling som avses i 6 kap. komma tidigare i kapitlet, förslagsvis i 26 §. Hänvisningen i 37 § skall i så fall ändras. 7 kap. 8 § De bemyndiganden för regeringen att meddela föreskrifter som ges i denna paragraf föranleder särskilda överväganden med anledning av att förevarande kapitel i grunden reglerar förhållandet - inte mellan varuinnehavaren och staten utan - mellan rättighetsinnehavaren och varuinnehavaren, dvs. mellan enskilda parter. Ett sådant förhållande är av civilrättslig natur. Förhållandet mellan enskilda skall enligt 8 kap. 2 § regeringsformen regleras i lag och kan inte bli föremål för normdelegation. kännetecknas regleringen i såväl EG- förordningen som de föreslagna bestämmelserna av att tullmyndigheten - i - sätts in som mellanhand mellan varuinnehavaren och rättighetsinnehavaren och att föreskrifterna i huvudsak avser förhållandet mellan å ena sida varuinnehavaren och tullmyndigheten och å andra sidan tullmyndigheten och rättighetsinnehavaren. Regleringen har därför väsentligen offentligrättsliga förtecken. Det är inte okänt att gränsen mellan civilrättslig och offentligrättslig lagstiftning kan vara svår att dra (se t.ex. Lagrådet om redovisningslagstiftningen i prop. 1998/99:130 s. 255). Är det fråga om civillag är utrymmet för verkställighetsföreskrifter, som är aktuella i förevarande sammanhang, snävt men inte obefintligt, se , a.a. s. 130 f, 133 ff. Som anförts under 1 kap. 6 § torde regeringen kunna meddela verkställighetsföreskrifter till EG-förordningar. På samma skäl som där anförts får anses att kan bemyndiga regeringen att meddela föreskrifter som utfyller EG-förordningar, när motsvarande möjlighet hade funnits om det varit fråga om svensk lag. I den mån föreskrifter som avses bli utfärdade enligt paragrafen ses som offentligrättsliga kan bemyndigandena möjligen anses ha karaktären av normdelegation med stöd av 8 kap. 7 § 3 regeringsformen. Enligt denna bestämmelse får regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om bl.a. in- eller utförsel av varor, av pengar eller av andra tillgångar. En jämförelse kan göras med lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor. Denna ger regeringen rätt att meddela sådana föreskrifter, om det är påkallat av bl.a. "särskilda handelspolitiska skäl" (1 §, jfr prop. 1975:8 s. 92). En sådan tillämpning av grundlagsstadgandet är visserligen tvivelaktig, eftersom 7 kap. i lagförslaget inte syftar till att reglera in- eller utförsel i egentlig mening utan till att genom tullkontroll uppdaga intrång i vissa immateriella äganderätter. Tillämpningen är dock inte helt utesluten. Om bemyndigandena i paragrafen avses ha annan grund än som sagts nu kan anföras följande. Under den förut antagna förutsättningen, att kan bemyndiga regeringen att meddela föreskrifter som utfyller EG-förordningar, när motsvarande möjlighet hade funnits om det varit fråga om svensk lag, har bemyndigandet under punkten 1, att regeringen får meddela föreskrifter om avgifter enligt artikel 3.1 i EG-förordningen, stöd i 8 kap. 9 § andra stycket regeringsformen. Bemyndigandet under punkten 2 kan inte avse något annat än verkställighetsföreskrifter. Det bör därför utgå såsom överflödigt. För övrigt borde förordningens bestämmelser kunna tillämpas av utan komplettande föreskrifter. Vad nu sagts gäller även bemyndigandet i punkten 3. De föreskrifter som kan tänkas bli meddelade om förvaring av varor enligt bemyndigandet i punkten 4 och ställande av säkerhet för kostnad för sådan förvaring enligt bemyndigandet i punkten 5 kan antas få karaktären av verkställighetsföreskrifter för tullförfarandet. Bemyndig- andena synes kunna avvaras. Detsamma gäller bemyndigandet i punkten 5 att meddela föreskrifter om ställande av säkerhet för värde av varuprov som lämnas ut för inspektion. Sådan säkerhet torde dessutom gälla till förmån för varuinnehavaren och alltså vara av övervägande civilrättslig karaktär. Vad angår bemyndigandet under punkten 6 synes det oklart vad där avsedda föreskrifter skall gå ut på. har att verkställa domstolens domar och beslut. Uppskjuten frigörelse eller kvarhållande av varor skall upphöra. Varorna skall alltså behandlas som andra varor i förvar med bortseende från bestämmelserna i förevarande kapitel. I vart fall kan det inte vara fråga om något annat än verkställighetsföreskrifter och bemyndigandet kan därför utgå. Lagrådet förordar därför att paragrafen ges följande lydelse: "Regeringen får meddela föreskrifter om avgift enligt artikel 3.4 i förordningen (EG) nr 3295/94." 8 kap. 13 § Av skäl som anförts under 2 kap. 3 § bör tredje stycket utgå. Enligt artikel 243.1 i EG:s tullkodex skall det i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen finnas två möjligheter till överklagande, en avseende tullmyndighets beslut och en annan avseende tullmyndighets underlåtenhet att efter gjord framställning meddela beslut. I 9 kapitlet ges endast bestämmelser om överklagande av redan meddelade beslut. Av den allmänna motiveringen framgår att regeringen över huvud taget inte har för avsikt att ge några bestämmelser som skulle möjliggöra eller underlätta tillämpningen av det andra överklagandeinstitutet, i lagrådsremissen benämnt dröjsmålstalan. Regeringens negativa inställning till dröjsmålstalan förklaras främst med att institutet skulle vara främmande för svensk rätt och att det skulle kräva vissa överväganden och författningsändringar, bl.a. i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Dröjsmålstalan har i svensk förvaltningsrätt funnits inom det finansiella området . Institutet finns upptaget i den grundläggande läroboken i förvaltningsrätt, nämligen förvaltningsrätt, 20 u. 2000, s. 169. I samband med att dröjsmålstalan infördes skedde en författningsändring i 8 § 6 lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Det förhållandet att kammarrätt därvid utsågs till första domstolsinstans sammanhänger med att viktigare beslut alltjämt överklagas hos kammarrätt. Den typ av dröjsmålstalan som finns på det finansiella området innebär att om i ett tillståndsärende inte fattat beslut efter det att ansökan gavs in, sökanden får begära förklaring av kammarrätt att ärendet onödigt uppehålls. Har inspektionen inte meddelat beslut efter det att en sådan förklaring lämnats, skall det anses som att ansökan har avslagits. Ett sådant fiktivt avslagsbeslut kan sedan överklagas. har i sitt betänkande föreslagit en enklare variant av dröjsmålstalan. Liksom på det finansiella området skall, enligt utredningens förslag, efter det att framställningen gjorts ha förflutit innan enskild blir berättigad att vidtaga någon rättslig åtgärd. Som regeringen själv är medveten om, skulle EG-förordningens regel om dröjsmålstalan behöva kompletteras med bestämmelser om den tid inom vilken beslut skall fattas och om behörig myndighet att pröva talan. Problemet är att frånvaron av dylika bestämmelser inte kan frånkänna enskild person rätten att föra dröjsmålstalan enligt artikel 243.1 i EG- förordningen. Om någon skulle vilja utnyttja denna möjlighet i praktiken utan att några kompletterande regler finns, kommer förvaltningsdomstol att få improvisera fram erforderliga principer. I det s.k. Lassagårdsfallet (RÅ 1997 ref. 65) har Regeringsrätten demonstrerat hur detta kan gå till, när EG-rätten förutsätter möjligheten till domstolsprövning men svensk rätt inte anvisar någon behörig domstol. Enligt Lagrådets mening är det en bättre metod att i författning ange vilka närmare regler som skall gälla i fråga om dröjsmålstalan än den ordningen att överlåta åt praxis att utbilda erforderliga principer. Lagrådet föreslår därför att de regler som anses nödvändiga för den faktiska tillämpningen av rättsinstitutet dröjsmålstalan utarbetas under det fortsatta lagstiftningsarbetet.