prop · GN0360 · 2000-01-01 00:00:00 — förde EG diskussioner med de icke-europeiska G 7- länderna om gemenskapens representation vid G 7:s finansminister- möten. Syftet var att få de icke-europeiska G 7-ländernas stöd för det förslag gällande representationen som EG enats om vid toppmötet i . En överenskommelse mellan EG och övriga G 7-parter, som i hög grad realiserar EG:s förslag, offentliggjordes . Överenskommelsen innebär att ordföranden i och ordföranden i Euro 11-gruppen deltar vid diskussioner om den världsekonomiska situationen, multilateral övervakning och växelkurs- frågor. Enligt överenskommelsen kommer kommissionen att delta vid mötena endast när speciella frågor diskuteras i den utsträckning som ministrarna begär detta. Vid G 7:s finansministermöte tillämpades denna ordning och ordföranden för Euro 11 respektive ECB deltog som representanter för gemenskapen. Även i fråga om har gemenskapens representation skett genom att styrelsemedlemmen från det land som är ordförande i 11 nu företräder EG när EMU- relaterade frågor behandlas i fondens styrelse. ECB deltar som observatör. I till i uttrycktes även stöd för idén att EG skall eftersträva ett mer samordnat agerande i mer allmänna, icke-eurospecifika internationella ekonomiska frågor. Exempel på sådana frågor är t.ex. synen på problemhärdar i världsekonomin samt frågor om det internationella finansiella systemet. inleddes ett arbete inom EG i dessa frågor. Detta arbete fortsatte . skapades ett nytt forum, G 20, som är en informell grupp bestående av industriländer och tillväxtländer. G 20:s roll är framför allt att skapa samförstånd i internationella finansiella frågor och att visa ledarskap vad avser genomförandet av olika initiativ inom detta område. och övriga mindre EU-stater har ingen egen representation i den nya gruppen. I stället representeras de mindre EU-staterna av Ekofin- rådets ordförande. G 20 skall mötas en gång på finansministernivå. är allmänt sett positivt till att EG stärker sin roll i det internationella samarbetet och till att gemenskapen agerar mer samordnat i internationella ekonomiska frågor. deltar däremot inte aktivt i de diskussioner som specifikt gäller eurons representation i internationella forum. 4.7 och euron 4.7.1 Information om euron startades en verksamhet kallad euroinformation. Den huvudsakliga uppgiften är att informera svenska hushåll och företag om de praktiska konsekvenserna av att elva länder inom EU har infört den gemensamma valutan euron. Verksamheten har främst haft små och medelstora företag som målgrupp men även information riktad mot andra grupper har tillhandahållts. För- och nackdelar med EMU och ett eventuellt svenskt medlemskap berörs inte i informationen. Informationssatsningen har bestått av i huvudsak fem delar: Informationsmaterial: Årets nya produkter var dels en folder med 9 faktablad riktad till företag i 50 000 exemplar, dels lättlästa versioner av de tidigare broschyrerna samt en talkassett. Sammanlagt har drygt 500 000 exemplar av skriftligt material i olika former distribuerats. En telefonservice har bedrivits där praktiska eurofrågor besvaras muntligt eller skriftligt. Antalet samtal sedan starten har varit drygt 10 000. Knappt 200 e-postfrågor och brev har besvarats. En webbplats med nytt innehåll och ny layout öppnades riktad till företag, allmänhet och skolor, inklusive en fråge- och svarsfunktion. och har fått i uppdrag att anordna en mötesserie för små och medelstora företag om euron. För att sprida kännedom om Euroinformationen och informationssatsningen har flera annonskampanjer genomförts. Regeringen har också ingått ett samarbete med Europeiska kommissionen och som bl.a. innebär en fördubbling av Euroinformationens resurser. 4.7.2 Praktiska euroförberedelser i I beslutet anger att praktiska förberedelser skall genomföras så att en eventuell framtida övergång till euron kan genomföras på ett bra sätt. Som en del av detta arbete förs i referens- gruppen för de svenska euroförberedelserna en kontinuerlig dialog mellan olika aktörer som påverkas av euron. Referensgruppen leds av finansministern. De övriga deltagarna representerar ett brett tvärsnitt av samhället, t.ex. näringslivet, den finansiella sektorn, arbetsmarknadens parter, konsumenter, kommuner och landsting. I gruppens uppgifter ingår dels att diskutera anpassningsåtgärder när inte deltar från start i valutaunionen, dels att identifiera behov och problem i samband med ett eventuellt senare deltagande. har arbetet med praktiska eurofrågor pågått . Arbetet bedrivs med deltagande från olika departement och samordnas av . Som ett tidigt resultat av detta arbete publicerades två departementsskrifter (Ds 1997:9 Praktiska euroförberedelser i och Ds 1997:59 Praktiska euroförberedelser i del 2) som behandlade fem olika områden: lagstiftning, näringslivet, konsumentfrågor, den finansiella sektorn och den offentliga sektorn. Inom den offentliga sektorn pågår, enligt ett regeringsuppdrag , fördjupade analyser av ledtider vid ett eventuellt införande av euron samt andra praktiska eurofrågor. Arbetet bedrivs framför allt av tolv centrala myndigheter. Även inom den finansiella sektorn bedrivs ett analysarbete när det gäller ledtider m.m. Analyserna skall vara klara till . 4.7.3 Delegationen för stöd till folkbildning om EMU Genom ett regeringsbeslut tillsattes delegationen för stöd till folkbildning om EMU under ledning av landshövding . Delegationens huvudsakliga uppdrag var att fördela . Inriktningen i arbetet har varit att brett och allsidigt informera om effekterna av valutaunionen för svensk del vid ett eventuellt deltagande i valutaunionen. Detta innefattade såväl grundläggande fakta om EMU som för- och nackdelar med ett svenskt deltagande. Till delegationens kansli hade det kommit in över 200 ansökningar från studieförbund, folkhögskolor, olika föreningar och organisationer. Vid beslutet om fördelningen av medel var utgångspunkten att bidrag endast skulle utgå till organisationer som har folkbildning som sin huvudsakliga uppgift. En kvalitetsbedömning av projektens innehåll beträffande målgrupp, typ av aktiviteter och spridning genomfördes. Delegationen beslutade, efter att ha inhämtat yttrande, att fördela . Studieförbunden som har riks- täckande verksamhet och som samverkar med ett stort antal folkrörelser och andra organisationer, tilldelades den största delen av medlen. De tio studieförbund som hade ansökt om projektbidrag tilldelades samman- taget . Av totalt 53 folkhögskolor som ansökte om projektbidrag fick 29 tillsammans . Projektbidrag beviljades till produktion av informationsmaterial såsom böcker, broschyrer och faktablad samt material anpassat för synskadade och andra grupper med särskilda behov. Bidrag beviljades till utbildning av informatörer, utställningar, studiecirklar, seminarier, konferenser, närradiosändningar och webbproduktion. En del projekt avslutades /2000 medan andra projekt och studiecirkelverksamheten kommer att fortgå . 5 Amsterdamfördraget 5.1 Amsterdamfördragets ikraftträdande Amsterdamfördraget är resultatet av den regeringskonferens som enligt Unionsfördraget () skulle sammankallas för att se över vilka bestämmelser i de grundläggande fördragen som behövde ändras. Genom Amsterdamfördraget gjordes både substansändringar i fördragen och redaktionella förenklingar. Till de innehållsmässiga förändringarna hörde bl.a. den ingående reformeringen av samarbetet i rättsliga- och inrikes frågor. Genom Amsterdamfördraget överfördes frågor om asyl och migration liksom civilrättsligt samarbete från tredje till första pelaren. Unionens mål för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor är att bevara och utveckla unionen som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Amsterdamfördraget innebar också att besluts- fattande med kvalificerad majoritet utökas liksom användningen av medbeslutandeförfarandet där rådet tillsammans med beslutar i lagstiftningsärenden, samt införandet av en egen avdelning om sysselsättning i EG-fördraget. Beträffande förenklingen av fördragen upphävdes ett stort antal bestämmelser som inte längre var aktuella och artiklarna i EG-fördraget och Unionsfördraget numrerades om. Amster- damfördraget, om ändring i fördraget om Fördraget om Europeiska unionen, fördragen om upprättande av Europeiska gemenskaperna och vissa akter som hör samman med dem, undertecknades , men innan det kunde träda i kraft skulle det ratificeras (godkännas) av medlemsstaterna. Enligt artikel 14 i Amsterdamfördraget skall det ratificeras (godkännas) av samtliga EU-medlemsstater i enlighet med deras konstitutionella bestämmelser. Fördraget skulle sedan träda i kraft i efter det att det sista ratifikations- instrumentet deponerats hos depositarien, dvs. godkände Amsterdamfördraget och det svenska ratifikationsdokumentet deponerades . Den hade därmed fullgjort sina förpliktelser enligt artikel 14 i det nya fördraget. deponerade som sista land ratifikationsdokumentet . Amsterdamfördraget trädde i kraft . 5.2 Genomförandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa 5.2.1 Handlingsplanen för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa Vid i beslutade stats- och regerings- cheferna att rådet och kommissionen skulle utarbeta en handlingsplan för hur man på bästa sätt skall genomföra bestämmelserna i fördraget om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. En sådan handlingsplan godkändes av i (Wienhandlingsplanen). I handlingsplanen anges hur Amsterdam- fördragets bestämmelser om fri rörlighet för personer, asyl, invandring, civilrättsligt samarbete, polis-, tull- och straffrättsligt samarbete bör genomföras och inom vilka tidsramar. Genomförandetiden för de prioriterade områdena varierar mellan två och från det att Amsterdamfördraget trätt i kraft. Bland de prioriterade åtgärderna kan nämnas att anta miniminormer för asylprocedurer, att genomföra Amsterdamfördragets bestämmelser om Europol, att slutföra arbetet med en konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål och att förbättra det civilrättsliga samarbetet över gränserna. 5.2.2 Europeiska rådets extra möte i höll ett särskilt möte i . I slutsatserna från mötet framhåller stats- och regeringscheferna sin fasta beslutsamhet att förverkliga ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen. Rådet enades om politiska riktlinjer och prioriteringar i 62 punkter som utgår från och vidareutvecklar Wienhandlingsplan (se avsnitt 5.2.1). I slutsatserna redovisas de olika riktlinjerna och prioriteringarna under fyra rubriker. Under rubriken , behandlas bl.a. ett gemensamt europeiskt asylsystem och en rättvis behandling av medborgare i tredje land. Ordförandeskapets slutsatser slår fast att unionen fullt ut skall leva upp till om flyktingars rättsliga ställning och andra relevanta instrument för mänskliga rättigheter och solidariskt möta humanitära behov. Tammerforsmötet utgör en stark politisk viljeyttring att EU skall utveckla en gemensam asyl- och migrationspolitik på humanitetens och asylrättens grund. Ett gemensamt europeiskt asylsystem skall upprättas, grundat på den absoluta respekten för som skall tolkas på ett fullständigt och omfattande sätt. Frågan om tredjelands- medborgares rättsliga ställning lyftes också fram tydligt i slutsatserna. Unionen skall säkerställa att dessa invandrare beviljas rättigheter som ligger så nära EU-medborgarnas som möjligt. Kampen mot rasism och främlingsfientlighet skall intensifieras. Behovet av att föra en aktiv kamp mot illegal invandring och människohandel underströks och offrens rättigheter lyftes fram. Slutligen ville Tammerforsmötet att återvändande skall främjas och att ursprungs- och transitländerna skall bistås för att främja ett frivilligt återvändande. Under rubriken behandlas olika ämnen som syftar till att säkerställa medborgarnas tillgång till rättvis behandling vid gränsöverskridande tvister. Där slås också fast att principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden över gränserna skall bli en hörnsten i det civilrättsliga och straffrättsliga samarbetet inom unionen. Åtgärder skall vidtas så att medlemsstaternas olika civilrättsliga och civilprocessrättsliga regler bringas i större samklang med varandra. Under rubriken behandlas vilka åtgärder som skall vidtas för att förbättra samarbetet mellan medlemsstaternas brottsbekämpande och rättsliga myndigheter. En ny enhet, Eurojust, skall inrättas och de olika medlemsstaternas straffrätt närmas till varandra på särskilda områden. Under samma rubrik listas ett antal konkreta åtgärder som skall vidtas för att komma till rätta med penningtvätt inom och utom unionen. "Starkare externa insatser" tas upp som en fjärde rubrik i slutsatserna från Tammerforsmötet. Brottsligheten stannar inte vid EU:s yttre gräns och det är viktigt att samarbetet med länderna utanför unionen är så effektivt som möjligt. I en bilaga till Tammerforsslutsatserna presenteras organet för utarbetandet av ett förslag till en stadga om grundläggande rättigheter. beslutade vid ett möte i den 3 att en stadga för grundläggande rättigheter skall utarbetas för att göra dessa rättigheters övergripande vikt och relevans mera synliga för medborgarna i unionen. I Köln-slutsatserna angavs vidare vissa riktlinjer för hur det organ som skall utarbeta stadgan skall vara sammansatt samt vilka institutioner som skall delta som observatörer i arbetet respektive erbjudas att lämna synpunkter. Tanken är att organet skall presentera ett förslag till stadga till Europeiska rådets möte . Enligt slutsatserna från skall organet bestå av femton representanter för stats- och regeringscheferna, en representant för ordföranden i kommissionen, sexton ledamöter av samt trettio ledamöter från de nationella parlamenten. Förberedelserna inför pågick . Under förberedelsernas gång informerades vid ett flertal tillfällen, både skriftligen och muntligen. Justitieminister , bistånds- och migrationsminister och utrikesminister sammanträdde alla med om Tammerforsmötet. DEL 2 DET EKONOMISKA OCH SOCIALA SAMARBETSOMRÅDET 6 Tillväxt och sysselsättning Sysselsättningsfrågan har fått en alltmer framskjuten plats i EU:s arbete. I antogs 1993 en handlingsplan baserad på kommissionens vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning. Medlemsstaterna har därefter vidareutvecklat samarbetet både i det reguljära arbetet i ministerrådet och vid Europeiska rådets möten. Vid Europeiska rådets möte i enades EU:s stats- och regeringschefer om fördragsändringar som stärker grunden för EU-ländernas samarbete inom sysselsättningsområdet. Vidare riktade , i sina slutsatser från toppmötet i , en uppmaning till rådet att se till att relevanta bestämmelser i den nya avdelningen om sysselsättning börjar tillämpas. Det extra toppmötet om sysselsättning i innebar en förtida tillämpning av bestämmelserna och möjliggjorde en behandling av frågan vid Europeiska rådets möten i och . I och med Amsterdamfördragets ikraftträdande , har sysselsättnings- samarbetet stärkts ytterligare. Ett centralt element i den europeiska sysselsättningsstrategin utgörs av det övervaknings- och rapporteringsförfarande som bygger på erfarenheterna från den multilaterala övervakningen av den ekonomiska politiken. Samordningen av sysselsättningspolitiken sker på grundval av gemensamma riktlinjer för sysselsättningen, nationella handlingsplaner, en årlig gemensam rapport från kommissionen och rådet, en möjlighet för rådet att avge rekommendationer till enskilda medlemsstater och utbyte av goda erfarenheter mellan medlemsstaterna. Det nya regelverket i fördraget kom att prägla förberedelserna inför toppmötena i och vad gäller sysselsättning. 6.1 handlingsplan för sysselsättning I enlighet med fördragets bestämmelser skall varje medlemsstat till rådet och kommissionen överlämna en årsrapport om de viktigaste åtgärder som vidtagits för att genomföra sysselsättningspolitiken mot bakgrund av de gemensamma sysselsättningsriktlinjerna (artikel 128.3). Den svenska handlingsplanen tillställdes kommissionen och rådet . Medlemsstaternas handlingsplaner granskades i kommittén för sysselsättning och arbetsmarknad under rådet. I handlingsplan betonas att den effektivaste sysselsättnings- politiken är den som genom att stärka arbetskraftens kompetens och kunskapsnivå stimulerar tillväxt och sysselsättning samt motverkar arbetslöshet. Det handlar bland annat om att ta till vara de betydande resurser som kan mobiliseras i ett samhälle där ingen ställs utanför arbetslivet. Särskild vikt fästs vid att främja jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet. Ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning hänger samman med möjligheterna att fullt ut ta till vara både kvinnors och mäns resurser i arbetsliv, familjeliv och samhälle. Åtgärder för att främja företagande, inte minst små och medelstora företag, och ett allmänt gott näringsklimat är centrala områden i regeringens sysselsättningspolitik. Även skattepolitiken bör spela en aktiv roll i arbetet för en högre sysselsättning och tillväxt, dels genom att öka det ekonomiska utbytet av arbete och utbildning, dels genom att förbättra de skattemässiga villkoren för små och medelstora företag liksom nyföretagande. Toppmötet i betonade den roll som arbetsmarknadens parter har vid utvecklandet av den nya sysselsättnings- strategin. Som en del av arbetet med handlingsplanen tog regeringen initiativ till ett antal samråd med parterna i syfte att säkra deras delaktighet i processen. Handlingsplanen upprättades i ett flerårigt perspektiv och innebar även en uppföljning av de initiativ som presenterats handlingsplan. 6.2 En europeisk sysselsättningspakt Inför toppmötet i tog ordförandeskapet initiativ till utarbetandet av en europeisk sysselsättningspakt. En rapport om sysselsättningspakten godkändes av rådet (finans- och arbetsmarknadsministrarna) . Rapporten slår fast att en sysselsättningspakt måste beakta följande tre mål för att främja en stark icke-inflationistisk och sysselsättnings- skapande tillväxt: Ömsesidigt stödjande samspel, i så hög grad som möjligt, mellan löneutveckling, skattepolitik och penningpolitik. Vidareutveckling av och bättre genomförande av den samordnade sysselsättningsstrategin inom ramen för Luxemburg- processen. En förstärkning av strukturella reformer i syfte att förbättra varu- , tjänste- och kapitalmarknadernas konkurrenskraft och funktion i enlighet med Cardiff-processen. Rapporten framhåller att vart och ett av dessa tre politikområden har betydelse för en enhetlig, hållbar och framgångsrik sysselsättnings- strategi där ett aktivt deltagande från arbetsmarknadens parter är av stor vikt. Inför toppmötet i välkomnade ordförandeskapets initiativ till en europeisk sysselsättningspakt. I statsråden och brev som tillställdes det tyska ordförandeskapet betonades bl.a. att pakten bör anlägga en bred ansats för att bekämpa arbetslösheten, där både makroekonomisk politik och strukturella reformer är nödvändiga. Vidare välkomnades inrättandet av en förstärkt dialog mellan regeringarna, EU:s institutioner och arbetsmarknadens parter på EU-nivå. 6.3 Meddelande från kommissionen om gemenskapspolitik för främjande av sysselsättning Kommissionens meddelande presenterades med stöd av fördragets artikel 127.2 som slår fast att målet att uppnå en hög sysselsättningsnivå skall beaktas när gemenskapens politik och verksamhet utformas och genomförs. Meddelandet lyfter bl.a. fram vikten av fortsatta reformer på produkt- och kapitalmarknaderna och sysselsättningspotentialen i servicesektorn och informationssamhället samt det mervärde EU kan bidra med på dessa områden. 6.4 Kommissionens rapport unionen som en ekonomisk enhet Vid Europeiska rådets möte i 1998 beställdes en uppdatering av rapporten om Europeiska unionen som en ekonomisk enhet. Rapporten behandlar den ömsesidigt gynnsamma effekt som kan uppnås genom en förstärkt samordning av den ekonomiska politiken och strukturpolitiken. En uppdatering av rapporten presenterades av kommissionen vid i . välkomnade rapporten som bl.a. betonade betydelsen av en bred ansats med åtgärder inom en rad olika politikområden för att bekämpa arbetslösheten. 6.5 Resultatet av Europeiska rådets möte i i uppmanade kommissionen och medlemsstaterna att undersöka om och hur högre sysselsättning kan främjas på arbetsplatser i den arbets- intensiva delen av tjänstesektorn, Luxemburg-processen genom ytterligare verifierbara målsättningar kan göras ännu effektivare, de nationella handlingsplanerna för sysselsättning kan förmedla en bättre bild av de åtgärder som vidtas i medlemsstaterna inom ramen för Luxemburg-processen, förändringar i arbetets organisation och arbetstider kan bidra till att skapa nya arbetstillfällen. välkomnade beslutet att kalla till ett första extra möte i om sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning mot ett i innovationens och kunskapens tecken, under det portugisiska ordförandeskapet . Den europeiska sysselsättningspakten antogs i form av en resolution vid toppmötet i . Resolutionen byggde på ordförandeskapets rapport om pakten. En central komponent i resolutionen utgörs av den s.k. makroekonomiska dialogen (Köln-processen). Syftet med dialogen är att regeringarna, kommissionen, rådet, centralbanker och arbetsmarknadens parter på EU-nivå gemensamt skall diskutera den makroekonomiska utvecklingen och förutsättningarna för en väl fungerande policymix. Två möten på politisk nivå kommer att hållas; ett och ett innan sysselsättningsriktlinjerna respektive de allmänna riktlinjerna antas. Ett första möte på politisk nivå ägde rum i samband med möte . 6.6 Den gemensamma rapporten om sysselsättning 1999 Efter en granskning av medlemsstaternas handlingsplaner för sysselsättning skall rådet och kommissionen upprätta en gemensam årsrapport (artikel 128.5). Årets rapport som presenterades sammanställdes av kommissionen och av rådet i dess tvådelade konstellation bestående av finans- respektive arbetsmarknads- ministrar. sätter ett stort värde på den gemensamma rapporten vars syfte bl.a. är att bedöma hur väl medlemsstaterna har uppfyllt målen i sysselsättningsriktlinjerna och att bidra med en första utvärdering av insatserna och deras effekter på arbetsmarknaden. Analysen i rapporten underbygger de rekommendationer (se nedan) som riktades till medlemsstaterna. De centrala budskapen i rapporten var följande: Sysselsättningsläget håller på att förbättras i EU som helhet betraktat, men framstegen i de enskilda medlemsstaterna är varierande. Medlemsstaternas arbetsmarknader står fortfarande inför stora strukturella utmaningar. Medlemsstaterna reagerar på utmaningarna genom att anta mer förebyggande och aktiva strategier. Skatte- och bidragssystemen ses över, men arbetet framskrider långsamt. Medlemsstaterna inser att livslångt lärande har en avgörande roll. Medlemsstaterna redogör för ett stort antal initiativ som skall främja företagarandan, men avsaknaden av exakta mål och tidsfrister samt jämförbara indikatorer gör det svårt att bedöma resultaten, bland annat när det gäller skapandet av arbetstillfällen inom tjänstesektorn. Anpassningsförmågan måste främjas genom modernisering av arbetsorganisationen, och arbetsmarknadens parter har ett särskilt ansvar för att nödvändiga framsteg görs. Den ihållande bristen på jämlikhet mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden måste åtgärdas genom förstärkta politiska satsningar. De framsteg som har gjorts när det gäller att definiera och använda gemensamma indikatorer för de mål som uppställts på europeisk nivå måste utnyttjas och föras vidare. Partnerskapen måste vidareutvecklas. Arbetsmarknadens parter har en central funktion när det gäller att utforma och genomföra arbetsmarknadspolitiken såväl nationellt som lokalt. I rapporten konstaterades att handlingsplan för sysselsättning var enhetlig och omfattande, med ambitiösa syften och målsättningar.