prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — En upp- mjukning beträffande denna kategori skulle spara mycket arbete för tingsrätterna. De som för talan som ombud i dessa mål är dessutom i regel tjänstemän hos inkassobyråer och som enligt promemorians bedömning inte kan antas processa utan fullmakt. Flera remissinstanser har dock uttryckt oro för konsekvenserna av en lättnad av fullmaktskontrollen för dessa fall. Promemorians förslag innebär sammanfattningsvis att en skriftlig fullmakt inte behöver ges in till rätten av ombud som är advokat eller biträdande jurister på advokatbyråer eller av personer som har varit ombud hos kronofogdemyndigheten i mål om betalningsförelägg- ande och vanlig handräckning som överlämnats till rätten. Rätten skall dock ha möjlighet att fordra in en skriftlig fullmakt om det finns skäl för det. Regeringen är tveksam till en reglering som bygger på att vissa kategorier av ombud särbehandlas när det gäller kravet på ingivande av fullmakt. Det finns skäl att ha enhetliga regler för rättegångsfullmakter oavsett vem ombudet är. Promemorians förslag i den del det rör mål som startat som en summarisk process för dessutom enligt regeringens mening alldeles för långt. Det bör enligt regeringens mening inte komma i fråga att ta bort kravet på att en rättegångsfullmakt skall vara skriftlig om den inte ges inför rätten (12 kap. 8 § RB). Och det har ju inte heller föreslagits. En reform av innebörd att fullmakt inte behöver ges in eller visas upp kan emellertid få oroande konsekvenser, särskilt med hänsyn till frågor som har att göra med omfattningen av ombudets behörighet. Det finns en risk för att omfattningen av uppdraget eller i vissa fall vem som är huvudman inte klargörs. Det är visserligen ovanligt att den som uppger sig vara rättegångsombud saknar fullmakt. Det förhållandet grundar sig emellertid på ett system med krav på ingivande av fullmakten till rätten och säger inte något om hur en ordning där en fullmakt som regel inte behöver visas upp skulle komma att fungera. Regeringen är av dessa skäl inte beredd att genomföra promemorians förslag såsom det är utformat. Frågan är då om mindre ingripande ändringar kan göras. Ett av de problem som framhålls i promemorian gäller kravet på att original- fullmakten skall ges in i varje instans (se 12 kap. 9 § RB). Detta krav hindrar användningen av telefax och elektronisk post vid överklagande och kan enligt regeringens mening undvaras. Det bör vara tillräckligt att hovrätten får del av tingsrättens kopia av fullmakten eller originalet genom tingsrättens akt. En part som vill begränsa ombudets behörighet till underrättsprocessen kan ju skriva det i fullmakten eller återkalla fullmakten enligt 12 kap. 18 § RB. I ett avseende bör dock regleringen kunna förenklas och fullmakts- kravet helt tas bort. Det gäller de fall där en part som vill överklaga ett avgörande måste göra en s.k. missnöjesanmälan (se 49 kap. 6 § RB). gäller att rätten i sådana fall inte ens kan ge ett uppgivet ombud tid att ge in en fullmakt. Bakgrunden till den ordningen är att rätten är skyldig att skyndsamt pröva missnöjesanmälan. Regeringen menar att riskerna med att helt undvara en kontroll av behörigheten i dessa fall är i det närmaste obefintliga. En utan befogenhet gjord missnöjesanmälan kan inte leda till skada för någon part. För att en prövning i högre instans skall ske måste ju anmälan följas upp av ett överklagande och i den situationen gäller ju de vanliga reglerna om fullmakt. Det finns inte något beredningsunderlag att här behandla kravet på fullmakter för förvaltningsdomstolarnas del. Frågan får tas upp i samband med den fortlöpande översynen av förfarandereglerna för dessa domstolar. Inte heller frågan om fullmaktskravet för staten kan behandlas i detta sammanhang. 16 Fristen för ansökan om återvinning av tredskodom Regeringens förslag: Tiden för att ansöka om återvinning av en tredskodom skall räknas från datum för domen och inte som då parten delgavs domen. I rättens föreläggande skall anges när en tredskodom kan komma att meddelas. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens. Promemorians förslag innehåller dock inte något krav på att rättens föreläggande skall ange när tredskodom kan komma att meddelas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Hovrätten över och , och tillstyrker förslaget. framhåller att det är angeläget och skulle innebära stora fördelar för såväl parter som för tingsrätten. Hovrätten över och anser att det också bör införas en bestämmelse om att förelägganden och kallelser skall innehålla en upplysning om reglerna för tredskodom och återvinning och att den lämpligen bör tas in i . avstyrker förslaget och menar att det från rättssäkerhetssynpunkt är tveksamt att räkna tiden för återvinning från den dag då domen meddelades utan något krav på formlig delgivning eftersom någon prövning i sak inte sker i fråga om tredskodomar. Skälen för regeringens förslag: Den som inte inställer sig till en förhandling inför rätten eller underlåter att svara på vissa förelägganden från rätten kan i dispositiva tvistemål råka ut för påföljden tredskodom. En tredskodom innebär i regel att den som uteblir eller låter bli att svara förlorar målet utan att rätten går in i någon närmare prövning av det berättigade i motpartens talan. En tredskodom kan inte överklagas till högre instans av den part mot vilken den har getts. Däremot kan den part mot vilken domen har getts normalt svaranden söka återvinning hos den tingsrätt som har meddelat domen. Det måste enligt 44 kap. 9 § RB göras inom en månad från den dag, då domen delgavs parten. Om återvinning söks tar tingsrätten upp målet till handläggning igen. Återvinningsfristen räknas alltså från delgivningen av domen. Regler om när tingsrätten skall delge parten domen finns i 33 kap. 5 § RB. Huvudregeln är att den vinnande parten svarar för att motparten delges tredskodomen. I tre fall är det dock rätten som delger domen. Det gäller för det första om tredskodomen avser fastställelse av betalning ur fast eller lös egendom, för det andra om den part som har yrkat tredskodomen begär det och för det tredje om en part har beviljats rättshjälp. Systemet med återvinning finns också i den summariska processen. Den som är missnöjd med ett utslag som kronofogdemyndigheten har meddelat i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning får ansöka om återvinning av utslaget (52 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning). Tiden för ansökan om återvinning räknas dock i dessa situationer för utslaget och alltså inte från delgivningsdagen. En ansökan om återvinning skall enligt 53 § ha kommit in till kronofogdemyndigheten inom en månad för utslaget. I lagstiftningsärendet behandlades ingående vilka krav som hänsynen till rättssäkerheten ställer när det gäller utgångspunkten för återvinningsfristen (prop. 1989/90:85 s. 85 f.). Behovet av en ändring av de nuvarande reglerna om fristen för återvinning av tredskodomar diskuteras i promemorian. För det första anges att det är viktigt att en tredskodom vinner laga kraft inom rimlig tid och att parterna har möjlighet att förutse när detta sker. En ordning där domen vinner laga kraft efter det att den har delgetts ena parten gör att det när domen meddelas inte går att säga när fristen för att söka återvinning går ut. Det beror i allmänhet på när den vinnande parten ordnar med delgivning och på hur framgångsrika delgivningsförsöken är. För det andra sägs att den nu gällande ordningen medför en risk för att en återvinningstalan väcks efter tredskodomen. Återvinningsmålet kan då komma att avgöras på ett bristfälligt underlag, t.ex. om bevis som kunnat vara av betydelse har gått förlorade efter tredskodomen. För det tredje innebär enligt promemorian det gällande systemet en komplikation i domstolsarbetet. Det beror på att domstolen i vissa fall men inte i alla självmant skall delge tredskodomen. I de fall domstolen inte självmant skall delge tredskodomen, utan exepidierar den på sedvanligt sätt i lösbrev, kommer i regel den vinnande parten med en begäran om lagakraftbevis. Då måste domstolen kanske efter det att tredskodomen meddelades delge domen, vilket kan vara både tids- och arbetskrävande. Det är från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att parten på ett tillförlitligt sätt underrättas om vilken dag han senast måste söka återvinning. En ordning med delgivning av tredskodomen ger naturligtvis de bästa garantierna härvidlag. I samband med lagstiftning om ny summarisk process gjordes dock bedömningen att en ordning där återvinningsfristen räknas för utslaget innebär tillräckliga garantier från rättssäkerhetssynpunkt under förutsättning att gäldenären som han delges borgenärens ansökan får besked om vad han skall iaktta, om han vill söka återvinning av ett eventuellt utslag i målet (se prop. 1989/90:85 s. 88). En skillnad mellan den summariska processen och rättegången är att det i en rättegång går att delge parten genom kungörelse under själva förfarandet vilket inte alltid är möjligt i summarisk process (jfr prop. 1995/96:211 s. 17). Det innebär i sin tur att det finns fall där en part mot vilken domstolen har meddelat en tredskodom inte faktiskt har fått handlingarna i målet, vilket kan tala för att i varje fall tredskodomen bör delges honom innan den vinner laga kraft. Emellertid delges i dessa fall regelmässigt även tredskodomen genom kungörelse eller genom anslag på rättens kansli. Det innebär alltså i praktiken knappast någon bättre rättssäkerhet med en ordning som kräver att tredskodomen delges. Mot bakgrund av det nu anförda menar regeringen i likhet med så gott som samtliga remissinstanser att promemorians förslag bör genomföras. Det innebär stora fördelar för parterna och domstolen om kravet att en tredskodom skall delges för att vinna laga kraft avskaffas. Bestämmelsen i 44 kap. 9 § första stycket RB bör alltså ändras så att en tredskodom vinner laga kraft en månad från den dag, då den meddelats. Bestämmelsen i 33 kap. 5 § RB, som innehåller regler om när en tredskodom skall delges genom rättens försorg, kan upphävas. Eventuella risker från rättssäkerhetssynpunkt kan minimeras genom att domstolens förelägganden och kallelser förses med en upplysning om reglerna om återvinning. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att innehållet i föreläggandena inte skulle regleras i . Det ansågs ankomma på att utarbeta förelägganden och kallelser där det finns upplysningar om återvinning och tredskodom. Lagrådet har framhållit att den föreslagna reformen innebär att föreläggandet i viss mån kommer att fylla tredskodomsdelgivningens nuvarande informationsuppgift. Lagrådet anför följande i denna del: Den föreslagna reformen innebär att föreläggandet i viss mån kommer att fylla tredskodomsdelgivningens nuvarande informationsuppgift. Lagrådet vill i detta sammanhang erinra om att tredskodomen är en påföljd för försummelser i en rättegång och att förutsättningarna för tredskodomens meddelande, i vilka tidpunkten utgör en del, därför måste vara klart preciserade. Beträffande ett föreläggande, där en part sägs riskera att en tredskodom meddelas mot honom utan att parten är kallad till en förhandling, är det ett grundläggande krav att tidpunkten, när detta hot kan komma att verkställas, anges. En uttrycklig regel om att en sådan tidsuppgift skall finnas i ett föreläggande bör införas i 42 kap. 11 §, såväl i första stycket som i det föreslagna andra stycket. Vad gäller förelägganden enligt 42 kap. 12 § får förutsättas att eventuell tredskodom meddelas i anslutning till sammanträdet. En sådan regel som nämnts kan meddelas genom att i vartdera stycket läggs till en ytterligare mening av följande lydelse: "I före- läggandet skall också anges den tidpunkt när tredskodom kan komma att meddelas". Normalt bör kunna anges att tredskodom kan komma att meddelas efter tidsfristens utgång. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att föreläggandet bör innehålla uppgifter om när tredskodom kan komma att meddelas. Regeringen anser dock att bestämmelsen bör ges en något annorlunda utformning än den som Lagrådet har förordat. Uttrycket tidpunkt kan ge intryck av att föreläggandet skall ange vilken dag en tredskodom kan komma att meddelas. Något sådant är naturligtvis inte möjligt, bl.a. därför att motparten normalt skall ges tillfälle att slutföra sin talan innan en tredskodom kan meddelas. I stället bör bestämmelsen utformas så att föreläggandet skall innehålla en uppgift om när en tredskodom kan komma att meddelas. Den närmare utformningen av bestämmelsen behandlas i författningskommentaren till 42 kap. 11 § (avsnitt 26.1). 17 Handläggningen av mål om förverkande av egendom Regeringens förslag: Det skall bli möjligt för tingsrätterna att avgöra mål som bara rör förverkande av egendom utan att hålla huvud- förhandling. Parterna skall i sådana fall ges tillfälle att slutföra sin talan, om det inte är uppenbart obehövligt. Åklagares och polismäns beslut om förverkande skall inte längre delges genom att anslås på rättens kansli. Det skall i stället ske genom anslag på respektive myndighets kansli. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. Hovrätten för , och tillstyrker förslagen. anser att förslagen är angelägna. Hovrätten för anmärker att det kan vara värdefullt med en genomgång av de situationer där det kan vara uppenbart obehövligt att slutföra talan. Skälen för regeringens förslag: Regler om förverkande finns i 36 kap. (BrB) men också i specialstraffrätten, t.ex. i varusmugglingslagen (1960:418) och narkotikastrafflagen (1968:64). Frågor om förverkande prövas i allmänhet i samband med att en domstol prövar ett åtal. Då handläggs förverkandefrågan i enlighet med de bestämmelser som reglerar prövningen av åtalet. Men det kan förekomma att en fråga om förverkande skall avgöras utan att det finns något åtal att pröva. Det kan vara så att åklagaren av något skäl låtit bli att åtala för brottet men att det finns beslagtagen egendom som åklagaren vill ha förverkad. Det kan också vara så att gärningsmannen är okänd och att det enda som finns i behåll är beslagtagna brottsverktyg. Förverkande kan i vissa fall också ske utan något samband med ett brott, av föremål som är sådana att de kan komma till brottslig användning eller som har påträffats under sådan förhållanden att de kan befaras komma till brottslig användning. Regler om hur en förverkandefråga skall prövas när det inte finns något åtal att pröva finns i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Om saken skall prövas av tingsrätt, är det allmän åklagare som väcker talan mot sin motpart och yrkar att egendomen skall förverkas. Rätten handlägger frågan enligt reglerna för bötesbrottmål vilket innebär att det är obligatoriskt med huvudförhandling. Åklagaren har rätt att själv besluta om förverkande av beslagtagen egendom under förutsättning att egendomens värde inte uppgår till betydande belopp och att det inte finns några andra särskilda skäl till att rätten bör besluta. Den som drabbas av beslaget kan anmäla missnöje hos åklagaren. Det skall han göra inom en månad från det att han fick del av åklagarens beslut. Om han anmäler missnöje, skall åklagarens beslut inte vidare gälla. Om åklagaren vidhåller att egendomen skall förverkas, får han väcka talan om det vid tingsrätten. Om han inte har väckt talan inom en månad, skall beslaget gå åter. Om den aktuella egendomen är värd mindre än en tiondel av prisbasbeloppet, får en polisman besluta om förverkande. Reglerna om hur det skall gå till överensstämmer med de regler som gäller när åklagare beslutar om förverkande. I promemorian föreslås att förfarandereglerna förenklas på ett par punkter. För det första bör frågor om förverkande kunna prövas av tingsrätten utan huvudförhandling. Det inträffar inte så sällan att åklagaren väcker åtal mot någon för ett brott och yrkar att beslagtagen egendom (t.ex. pass, narkotika, sprutor eller kanyler) förverkas, men att åtalet sedermera läggs ned. I regel är det fråga om fall där åtalet läggs ned på grund av preskription men det kan också vara så att åklagaren efter åtalet beslutar om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 a § RB. I dessa fall skulle åklagaren, om han inte hade väckt åtal, själv ha kunnat besluta om förverkande utan att vända sig till rätten. Det är inte rimligt att hålla huvudförhandling för att avgöra förverkandefrågan enbart därför att det har funnits ett åtal med i bilden. En sådan ordning innebär att resurserna inte används på bästa sätt, särskilt mot bakgrund av att det i dessa fall sällan finns någon som motsätter sig att egendomen förverkas. Regeringen delar promemorians bedömning. Ingen remissinstans har heller haft några invändningar mot förslaget. Det bör alltså lag om förfarandet vid förverkande införas regler som gör det möjligt för rätten att under vissa förutsättningar avgöra frågor om förverkande av beslagtagen egendom utan huvudförhandling. Regeln bör utformas i huvudsak i enlighet med promemorians förslag. Huvudförhandling skall alltså hållas enbart om det behövs med hänsyn till utredningen i målet eller begärs av någon av parterna. Parterna skall beredas tillfälle att slutföra sin talan, om det inte är uppenbart obehövligt. Exempel på när det kan anses uppenbart obehövligt att slutförelägga en part ges i författningskommentaren (avsnitt 26.8). Beslut om förverkande som fattas av åklagare eller polisman och som avser egendom som är värd mindre än en tiondel av basbeloppet eller saknar saluvärde, kan delges genom att beslutet anslås på rättens kansli. Detta framgår av 4 § lag. I promemorian föreslås att bestämmelsen ändras så att beslut av åklagare och polismän får delges genom att besluten anslås i dessa myndigheters lokaler. Förslaget bör genomföras. 18 Hävande av reseförbud Regeringens förslag: Åklagaren skall få rätt att häva beslut om reseförbud innan åtal har väckts på samma sätt som gäller för beslut om hävande av häktning. Riksåklagarens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: En remissinstans har förklarat sig avstå från att yttra sig. I övrigt har samtliga remissinstanser tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Reseförbud meddelas enligt 25 kap. 3 § RB av åklagaren eller rätten. Bestämmelserna om hävande av reseförbud finns i 25 kap. 7 § RB. Enligt denna bestämmelse är det åklagaren som beslutar om hävande av reseförbudet. Om reseförbudet har meddelats eller fastställts av rätten är det dock rätten som skall förordna om hävande av förbudet. Riksåklagaren har föreslagit att samma ordning bör gälla som för hävande av beslut om häktning. I samband med reform av de straffprocessuella tvångsmedlen anhållande och häktning (prop. 1986/87:112) gavs åklagaren rätt att häva ett beslut om häktning, under förutsättning att åtal inte väckts. Bakgrund- en till detta var att det ansågs otillfredsställande att ett frihetsberövande kunde kvarstå, trots att det inte längre fanns skäl för häktning, i avvaktan på att domstol efter anmälan från åklagaren kunde häva beslutet. Dessa argument utgör skäl för att åklagaren skall kunna häva också ett beslut om reseförbud, om åtal inte väcks. För den enskilde är det av stor betydelse att en frihetsinskränkning inte varar än vad som är oundgängligen nödvändigt. Även om reseförbud är en betydligt mindre ingripande tvångsmedel än häktning innebär det en påfrestning för den som utsätts för det. Den nuvarande ordningen kan dessutom ge mindre lyckade resultat. Om åklagaren t.ex. i en viss utredning, där två personer är misstänkta och den ene är häktad och den andre har reseförbud, finner att brott inte kan styrkas och att åtal inte skall väckas, kan åklagaren häva ett häkt- ningsbeslut, men inte ett beslut om reseförbud som har meddelats eller fastställts av rätten. Detta medför att tvångsmedlet kan upphöra för den som är häktad. Bestämmelsen i 25 kap. 7 § RB bör mot bakgrund av vad som har anförts ändras så att åklagaren kan häva beslut om reseförbud som har meddelats eller fastställts av rätten, om åtal ännu inte har väckts. Bestämmelsen bör dessutom ges en utformning som innebär att det klart framgår att rätten har en allmän möjlighet att häva ett beslut om reseförbud. 19 Provisoriska beslut för att säkerställa kärandens rätt Regeringens förslag: Domstolens möjligheter enligt 15 kap. 3 § RB att meddela provisoriska beslut för att säkerställa sökandens rätt skall kunna tillämpas även i de fall sökanden har ett fordringsanspråk eller ett anspråk på bättre rätt till viss egendom. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran eller tillstyrkt det. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 15 kap. RB infördes och innehåller regler om säkerhetsåtgärder. En domstol kan enligt dessa bestämmelser meddela provisoriska beslut om säkerhets- åtgärder innan dom har meddelats. Sådana beslut kan meddelas inom ramen för ett pågående tvistemål men också innan en rättegång har påbörjats. Den viktigaste säkerhetsåtgärden är kvarstad för att säkerställa att en skuld betalas. Regler om detta står i 1 §. Kvarstad kan också meddelas i mål som inte rör skuldförhållanden utan bättre rätt till viss egendom. Den som anser att han har bättre rätt än någon annan till viss egendom som denne har möjlighet att förfoga över, kan enligt 15 kap. 2 § RB begära att domstolen förordnar om kvarstad på egendomen. Det finns även andra säkerhetsåtgärder än kvarstad. Bestämmelsen i 3 § ger domstolen möjlighet att förordna om en lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt. Sådana åtgärder kan t.ex. vara förbud att göra något, förordnande av syssloman eller meddelande av en föreskrift. I 4 § ges domstolen dessutom möjlighet att förordna om återställande av besittningen till viss egendom eller andra åtgärder. Utformningen av 3 § innebär att paragrafen är tillämplig endast i andra fall än som avses i 1 eller 2 §. Den är alltså inte tillämplig i de fall någon vill säkerställa en fordran eller en påstådd bättre rätt till viss egendom. Före reformen var tillämpningsområdet för 3 § inte begränsat på detta sätt. I förarbetena till reform (prop. 1980/81:84 s. 230) konstaterades också att den nya formuleringen innebar en viss inskränk- ning av paragrafens tillämpningsområde. Att kvarstad beviljats ansågs ge kronofogdemyndigheten en generell befogenhet att vidta de åtgärder beträffande egendomen som behövs för att sökandens rätt skall tas till vara (16 kap. 14 § andra stycket och 16 § andra stycket samt 4 kap. 31 § utsökningsbalken, UB). Utsökningsbalken ansågs överhuvudtaget ge möjlighet att vid verkställigheten vidta de åtgärder som behövs för att det aktuella anspråket skall skyddas (jfr 16 kap. 13 § första stycket och 16 § första stycket samt 6 kap. 10 § UB). Även om kronofogdemyndigheten vid verkställighet av ett beslut om kvarstad enligt 16 kap. 14 § och 4 kap. 31 § UB har relativt fria händer att vidta de åtgärder som behövs för att sökandens rätt skall tas till vara motsvarar de inte det som rätten har möjlighet att besluta om med stöd av 15 kap. 3 § RB. Det har i tillämpningen visat sig finnas ett behov av att i mål som rör bättre rätt till viss egendom kunna meddela förordnanden enligt 3 §. I rättsfallet NJA 1987 s. 829 förde en person talan mot ett bolag angående rätten till vissa aktier. Han begärde att tingsrätten med stöd av 3 § skulle förordna att han skulle ha rätt att utöva aktieägarens rösträtt till aktierna. Tingsrätten och hovrätten biföll hans framställning. upphävde emellertid underinstansernas beslut då det såväl av ordalydelsen i 15 kap. 3 § RB som förarbetena till lagrummet framgår att det inte är tillämpligt vid talan om bättre rätt. Ett behov av att kunna meddela förordnanden enligt 3 § måste anses finnas också beträffande fordringsanspråk.