prop · GN0345 · 2000-01-01 00:00:00 — Kon- ventionen ställer upp åtskilliga krav för att överförande skall kunna ske. Förfarandet med domstolsprövning är onödigt komplicerat. En annan nackdel är att endast domslandet kan göra en framställning. Konventio- nen tillämpas också mycket sällan. Även om ytterligare stater har tillträtt konventionen torde den även tillämpas spar- samt. Överförandekonventionen medförde en avsevärd förbättring av möjlig- heterna att överföra dömda personer. Visserligen är den begränsad till fri- hetsberövande påföljder, men det är just beträffande dessa påföljder det största behovet finns. I stort sett alla europarådsstater har tillträtt konven- tionen och flera andra stater har anslutit sig. Överförandekonventionen, vars huvudsyften är att främja rättvisan och den dömdes återanpassning till ett normalt liv, ger endast vissa riktlinjer för när en dömd person skall kunna överföras. Detta har ansetts vara tillräckligt, eftersom staterna inte är skyldiga att bifalla en framställning. Överförandekonventionen har därför blivit mer flexibel än sin föregångare. Vissa grundläggande krav ställs emellertid upp, t.ex. den dömdes samtycke. Förfarandet är betydligt enklare i jämförelse med brottmålsdomskonventionen. En annan fördel med överförandekonventionen är att även verkställighetslandet kan göra en framställning om överförande. Samtycke från den dömde är således ett av de grundläggande kraven i överförandekonventionen. Det främsta argumentet för detta är att ett överförande utan den dömdes samtycke skulle få en motsatt effekt när det gäller den dömdes återanpassning till ett laglydigt liv. Under förhandlingarna om överförandekonventionen framfördes från svensk sida att samtycke från den dömde inte borde vara ovillkorligt i alla situationer. Som exempel angavs utländska intagna som utöver fäng- else även utvisats på grund av brottet. påpekade att i dessa fall skulle det vara en fördel för den dömdes återanpassning om straffverk- ställigheten kunde överföras trots bristen på samtycke. Denna ståndpunkt vann emellertid inte gehör, utan kravet på samtycke kom att bli generellt. delade i sitt av godkända betänkande i sam- band med tillträdet till överförandekonventionen den svenska stånd- punkten som framförts under förhandlingarna (se JuU 1984/85:1 s. 9). Denna ståndpunkt har också framförts senare (se t.ex. JuU 1993/94:2 s. 16). I de fortsatta diskussioner som skett inom och dess expert- kommitté, PC OC, har konsekvent drivit denna linje och tagit initiativet till en saklig ändring i konventionens generella krav på sam- tycke från den dömde. har sålunda varit en av de pådrivande sta- terna för att överförande av dömda personer skall kunna ske i vissa fall även om den dömde inte har samtyckt till åtgärden. Tilläggsprotokollet tar upp två situationer där samtycke från den dömde inte skall vara ett krav för att verkställigheten skall kunna ske i hans eller hennes hemland. När det gäller flyktfallet torde det främsta skälet till att samtycke inte skall krävas vara att den dömde annars kan slippa undan ett straff som han eller hon skall avtjäna, eftersom de flesta stater liksom inte utlämnar sina egna medborgare. Beträffande utvisningsfallet torde den dömdes sociala återanpassning bäst ske i det land där han eller hon skall vistas efter villkorlig frigivning. Tilläggsprotokollet kommer att öka möjligheterna att överföra straff- verkställigheter. Det ger också ett ökat utrymme för att överföra personer, som här har dömts till rättspsykiatrisk vård, till sina hemländer för fortsatt vård i form av verkställighet av brottspåföljd. Regeringen anser att protokollet utgör ett led i det arbete som finns att bredda och fördjupa det rättsliga samarbetet på det internationella planet; en strävan som tar aktiv del i. Regeringen föreslår därför att god- känner tilläggsprotokollet. 7.2 Ändringar i internationella verkställighetslagen 7.2.1 Samtycke från den dömde skall inte krävas i vissa fall Regeringens förslag: I lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom skall det införas bestämmelser som innebär att verkställighet av en frihetsberövande påföljd får ske i utan den dömdes samtycke när 1. den dömde personen har flytt till innan påföljden verk- ställts, eller 2. den dömde i samband med domen utvisas på grund av brottet eller på något annat sätt förbjuds att stanna kvar i den andra staten efter det att han eller hon har försatts på fri fot. På motsvarande sätt skall i de fall som anges ovan kunna göra en framställning om att verkställigheten av en frihetsberövande påföljd som har ådömts i överförs till en annan stat. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. Länsrätten i har ifrågasatt om inte Kriminalvårdssty- relsen respektive borde vara den första instans som prövar en framställning från en annan stat om överförande av verkställighet till . Länsrätten menar att härigenom skulle processen bättre överensstämma med den ordning som gäller då eller prövar frågan om överförande av en här i landet ådömd påföljd till en annan stat. Skälen för regeringens förslag: I tilläggsprotokollet regleras två fall där samtycke inte längre kommer att krävas från den dömde vid över- förande av verkställighet. I regleras ett fall där samtycke från den dömde inte krävs. Det första fallet avser flyktfallet. Situationen är den att en svensk med- borgare eller en person med hemvist i ådöms en frihetsberövande påföljd i den andra staten. Efter det att domen vunnit laga kraft flyr per- sonen till för att undvika att påföljden verkställs i den andra staten. Eftersom den dömde inte befinner sig på domslandets territorium, är överförandekonventionen inte formellt tillämplig. Även om den andra staten och skulle kunna enligt grunderna för överförandekonven- tionen komma överens om att verkställigheten skall ske i , är det långt ifrån säkert att den dömde samtycker. Är den dömde svensk med- borgare är dessutom förhindrad att utlämna personen i fråga till den andra staten, om det inte är fråga om en annan nordisk stat då utläm- ning kan ske i vissa fall. En möjlig lösning i dessa fall kan vara att den dömde lagförs på nytt i för de brott som han eller hon har begått utomlands. Detta är dock inte alltid möjligt, eftersom bestämmelserna i 2 kap. ställer upp vissa villkor för att så skall kunna ske. En ny prövning får inte ske om t.ex. verkställigheten pågår i den andra staten. Även om lagföring enligt gällande lag skulle kunna ske, torde en sådan rättslig prövning vara praktiskt svår att genomföra med hänsyn till att eventuella vittnen och målsägande samt övrig bevisning kan finnas utomlands. Resultatet kan således bli att den dömde i och med att han eller hon lyckas fly slipper att avtjäna det straff som har ådömts honom eller henne. Den reglering tilläggsprotokollet och tillhandahåller löser enligt regeringens mening detta problem på ett smidigt sätt, och risken för att den dömde slipper undan straffet minskar avsevärt. Oavsett den dömdes inställning kan straffverkställigheten överföras till . Det självklara kravet att en dömd person skall avtjäna sitt straff kommer i denna situa- tion mer i fokus än den dömde personens återanpassning till samhället. En viss nackdel gentemot överförandekonventionen är att endast domslandet kan göra en framställning om överförande av verkställighet. Men problemet är troligen av mindre betydelse. När den dömde flyr blir han eller hon med största sannolikhet internationellt efterlyst. Om han eller hon grips i , underrättas den andra staten om detta och kan då ta ställning till hur den skall agera. Om den dömde inte kan utlämnas, är det troligt att den andra staten vill att personen i fråga i vart fall av- tjänar sitt straff i . Det andra fallet avser utvisningsfallet, dvs. när den dömde utöver den frihetsberövande påföljden i samband med domen eller i anslutning till denna utvisas eller avvisas från eller på något annat sätt förbjuds att stanna kvar efter frigivningen i den stat som har meddelat domen. Som har nämnts ovan är en av överförandekonventionens syften att återan- passa den dömde till ett normalt liv utan kriminalitet, och en förutsättning för detta anses vara att den dömde samtycker till överförandet av verk- ställigheten. Enligt detta resonemang skulle, för det fall samtycke inte vore ett krav, överförandet kunna få en motsatt effekt, dvs. en återanpass- ning skulle t.o.m. försvåras. Detta resonemang torde dock inte ha bärig- het när det gäller dömda personer som efter det att påföljden verkställts skall utvisas från det land där straffet avtjänats. Skall den dömde utvisas torde det bli svårare för kriminalvårdsmyndigheterna att rehabilitera den dömde, eftersom personen i fråga inte kommer att vistas där efter frigiv- ningen. En återanpassning torde i stället bli bättre och mer effektiv, om den dömde överförs till sitt hemland för att där bli föremål för olika åtgärder i syfte att anpassa vederbörande till ett lagly- digt liv i det land där han eller hon kommer att vistas. Den dömdes åter- anpassning kan t.o.m. försvåras, om personen i fråga efter ett långt fäng- elsestraff och utan några anpassningsåtgärder utvisas till t.ex. . Det kan bli avsevärt svårare att då ta hand om personen. Den dömdes uppfattning i frågan om överförande kommer också att beaktas med hän- syn till vad som stadgas i artikel 3.2 i tilläggsprotokollet. I de fall då en frihetsberövande påföljd har ådömts en person i skall, på samma skäl som angetts ovan i flyktfallet och utvisningsfallet, den dömde kunna överföras till en annan stat för verkställighet av den av svensk domstol ådömda påföljden under förutsättning att den stat som kan komma i fråga att överta verkställigheten medger detta. Det bör påpekas att med frihetsberövande påföljd som har ådömts i avses inte bara fängelse utan även t.ex. överlämnande till rätts- psykiatrisk vård. Utvisningsfallet avser således även utländska medbor- gare som här har överlämnats till sådan vård och som skall utvisas. Frågan om tilläggsprotokollets betydelse för överförande till en annan stat för verkställighet av denna påföljd har diskuterats av i dess slutbetänkande (se SOU 1998:32 sid. 379 f.). Tilläggsprotokollet ger tillträdande stat en möjlighet att reservera sig mot artikel 3, dvs. förklara att den staten inte avser att överta en verk- ställighet i utvisningsfallen. Värdet av tilläggsprotokollet torde främst ligga i att överförande skall kunna ske utan den dömdes samtycke i dessa fall. bör därför enligt regeringens mening inte reservera sig mot att överta verkställighet i utvisningsfallet. Den fråga om instansordningen som uppmärksammats av Länsrätten i kräver närmare överväganden och kan därför inte tas upp i detta lagstiftningsärende, vilket emellertid inte hindrar att regeringen återkommer till frågan i ett annat sammanhang. Regeringen anser sammanfattningsvis att verkställighet skall kunna ske i utan den dömdes samtycke i flyktfallet, som tilläggsprotokollet och reglerar, och i utvisningsfallet som regleras i tilläggsprotokollet. Överförande av verkställighet skall även kunna ske från i dessa fall. Den dömdes uppfattning får beaktas i den hel- hetsbedömning som görs när regeringen beslutar i ärendet eller när en framställning görs av Kriminalvårds- eller . 7.2.2 Tvångsmedel när den dömde har flytt till Regeringens förslag: När den dömde har flytt till från en annan stat där han eller hon har ådömts en frihetsberövande påföljd skall den dömde kunna anhållas, häktas eller åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet. Beslut om tvångsmedel skall även kunna meddelas efter det att en framställning om överförande har bifallits. Regler skall också införas som begränsar den tid som den dömde kan vara föremål för ett beslut om tvångsmedel. Regeringen och, i brådskande fall, chefen för tiedepartementet skall vid prövningen av en framställning om överfö- rande av verkställighet ha möjlighet att häva ett beslut om en tvångs- åtgärd. Den som är föremål för ett beslut om tvångsmedel skall ha möjlig- het att begära en omprövning av beslutet. Promemorians förslag överensstämmer i stort med regeringens för- slag. Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. har påpekat att efter gjorda lagänd- ringar kommer det att finnas olika bestämmelser om tvångsmedel i ut- lämningslagen, i reglerna som anknyter till brottmålsdomskonventionen och i de nya reglerna. Det borde enligt tingsrättens mening vara möjligt att åstadkomma en likartad reglering för dessa situationer. Skälen för regeringens förslag: I flyktfallet kan den andra staten be- gära av det land dit den dömde har flytt att myndigheterna i det landet frihetsberövar den dömde eller på något annat sätt ser till att han eller hon blir kvar på den senare statens territorium till dess en framställning gjorts eller till dess beslut fattats (artikel 2.2 i tilläggsprotokollet och artikel 68.2 i ). I dessa fall bör det enligt regeringens mening finnas en möjlighet, när den dömde rymmer till , för svenska myndigheter att beröva honom eller henne friheten eller på annat sätt säkerställa att han eller hon finns kvar i landet till dess ärendet har avklarats. Om han eller hon samtycker till att verkställigheten sker i , kan verkställigheten, om domslandet och medger detta, överföras redan enligt grunderna för överförandekonventionen. Några tvångsmedel grundade på överförandekonventionen finns dock inte . Regler om tvångsmedel, grundade på brottmålsdomskonventionen, finns i 17 § IVL. Dessa bestämmelser syftar till att säkerställa den dömdes närvaro vid den förhandling som skall ske inför domstol för att bl.a. omvandla påföljden. Även i utlämningslagen finns bestämmelser om användande av tvångsmedel, bl.a. i 23 §. Enligt det sistnämnda stadgandet får en person som skall begäras utlämnad, för exempelvis verkställighet av en påföljd, anhållas till dess en framställning om utlämning ges in. Personen i fråga får dock inte vara anhållen . I stället för att personen anhålls kan han eller hon åläggas reseförbud eller anmälningsskyldighet. Skälet till att häktning inte kan användas i detta skede är enligt motiven till utlämningslagen att det ofta inte torde vara möjligt att få fram till- räcklig utredning för att visa att häktningsskäl enligt regler finns. Den utredning som oftast finns i dessa fall är endast en efter- lysning via eller en uppgift om att personen i fråga är dömd eller häktad i den ansökande staten, brottet för vilket utlämning kommer att begäras samt tid och plats för brottets förövande. När framställningen om utlämning ges in tillämpas emellertid de vanliga reglerna om tvångsme- del i brottmål. Dokumentationen torde i så fall vara utförligare, t.ex. genom att en kopia av exempelvis domen då finns tillgänglig. Den dokumentation som skall bifogas en begäran enligt artikel 2.2 i tilläggsprotokollet skall innehålla uppgift om den dömdes namn samt hans eller hennes födelsedatum och födelseort, hans eller hennes adress i , om sådan finns, en uppgift om de gärningar för vilka påföljden har bestämts samt påföljdens art och längd och tidpunkten för verk- ställighetens påbörjande. Domen behöver däremot inte ges in och kan inte förväntas bli tillgänglig omgående, i vart fall inte i en översatt version. Den dokumentation som krävs enligt protokollet torde i de flesta fall vara tillräcklig för att pröva frågan om tvångsmedel enligt vanliga regler. Uppgift om brottet och dess svårhetsgrad kommer att vara kända för rätten. Det som i de flesta fallen kommer att saknas är en kopia på domen i en svensk översättning. Åklagaren borde emellertid kunna få tillgång till utdrag ur domen som kan redovisas för rätten. Det viktiga för dom- stolens prövning måste vara att kunna konstatera att personen i fråga har dömts för viss brottslighet. Uppgifter för att kunna bedöma den dömdes benägenhet att avvika eller på något annat sätt undandra sig verkställigheten av påföljden borde åklagaren kunna införskaffa här i eller från den andra staten före häktningsförhandlingen. De uppgifter som i normalfallet kommer att vara tillgängliga torde därför vara tillräckliga för att åklagare och domstolar skall kunna ta ställning till användande av tvångsmedel. Regeringen anser att de bestämmelser om tvångsmedel som finns i 17 § IVL inte bör tillämpas också i flyktfallen, bl.a. med hänsyn till att dessa bestämmelser syftar till att säkerställa ett annat förfarande (se ovan). Vidare torde med hänsyn till vad som ovan sagts något behov av regler om provisoriska tvångsmedel, motsvarande de som finns beträffande ut- lämning, inte finnas. Nya bestämmelser i bör därför enligt regeringens mening föras in för att göra det möjligt att använda anhållande, häktning, reseförbud och anmälningsskyldighet i här aktuella fall till dess ärendet är avgjort eller, om verkställighet skall ske i , till dess påföljden börjar verkställas. Åklagaren eller rätten skall kunna fatta ett beslut om tvångsmedel även efter det att en framställning om överförande har bifallits. I de fall en tvångsåtgärd har vidtagits innan en framställning om överförande har getts in bör det enligt regeringens mening införas en tidsfrist , motsvarande den som finns beträffande provisoriskt anhållande enligt utlämningslagen. Den dömde som är föremål för en tvångsåtgärd bör inte vara beroende av hur det tar innan en framställning görs. Har en framställning inte gjorts från det att den dömde anhölls eller beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet meddela- des skall åtgärden hävas. I annat fall skall ett beslut gälla till dess en framställning har avgjorts, och vid bifall till dess att påföljden börjar verkställas. Den dömde skall alltid ha möjlighet att begära en ompröv- ning av beslutet om tvångsmedel. När regeringen avgör ett ärende om överförande av verkställighet bör regeringen kunna häva en tvångsåtgärd om framställningen avslås. Mot bakgrund av att det är som handlägger ärendet bör det även finnas en möjlighet för chefen för att i brådskande fall häva en tvångsåtgärd om sådan omständigheter upp- kommer att den bör hävas och det inte kan anses vara rimligt att avvakta ett beslut från åklagaren eller rätten. En möjlighet för rege- ringen eller ett statsråd att häva en tvångsåtgärd finns i utlän- ningslagstiftningen Den tid som den dömde har varit frihetsberövad såsom anhållen eller häktad bör räknas honom eller henne till godo. I 25 b § IVL, som föreslås att även gälla (med en annan beteckning) i de fall överförande sker också med stöd av tilläggsprotokollet eller , hänvisas till 13 § och 25 § tredje stycket där bestämmelser om avräkning finns. Det torde därför vara tillräckligt att hänvisa till dessa bestämmelser. Vidare bör, på grund av de krav som bl.a. artikel 2.2 i tilläggsprotokollet ställer, den tid som den dömde har varit berövad friheten i den andra staten och här i landet inte överstiga den tid som den dömde skulle få avtjäna för det fall påföljden hade verkställts i den andra staten. Det kan enligt rege- ringen inte anses vara rimligt att den dömde, på grund av att överföran- deärendet kan dra ut , skall vara berövad friheten än vad han eller hon skulle ha varit, om straffet hade verkställts i den stat som meddelade domen. Den staten torde i de flesta fall ha bestämmelser om villkorlig frigivning motsvarande de som finns i svensk lag. Som har påpekat är det inte tillfredsställande att olika regler om tvångsmedel kommer att finnas efter de föreslagna änd- ringarna. Bestämmelserna i 17 § IVL och 23 § utlämningslagen tar emellertid sikte på andra situationer än den som regleras. Detta hindrar emellertid inte att frågan kan ses över i ett annat sammanhang. Regeringen anser sammanfattningsvis att bestämmelserna i 24 och 25 kap. i största möjliga utsträckning bör vara tillämpliga i ovan avsedda fall. De innebär dessutom att den dömde får tillgång till de rättssäkerhetsgarantier som följer av det systemet. 7.2.3 Offentligt biträde m.m. Regeringens förslag: I flyktfallen skall offentligt biträde kunna för- ordnas om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Beslut om förordnande av offentligt biträde eller ersättning till denne skall fattas av domstol eller den departementstjänsteman som regeringen utser. Den sistnämndes beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol. och beslut om offentligt biträde i andra fall skall kunna överklagas till allmän förvaltnings- domstol. beslut om överförande av verkställighet skall kunna överklagas till regeringen. Promemorians lagförslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 27 § IVL kan i mål och ären- den om verkställighet utomlands av frihetsberövande påföljd offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser. I dessa ärenden kan den dömde i vissa fall ha behov av biträde för att han eller hon på ett tillfreds- ställande sätt skall kunna bevaka sin rätt (se bl.a. prop 1972:98 sid. 91). På motsvarande sätt kan en dömd person vars verkställighet skall överfö- ras till i flyktfallen ha behov av biträde. I de fall den dömde an- hålls eller häktas eller beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet meddelats får det antas att han eller hon i de flesta fallen har ett behov av offentligt biträde. Möjligheter att i flyktfallen förordna om offentligt bi- träde bör därför enligt regeringens mening införas. I de fall ärendet har getts in till regeringen bör frågan om förordnande av offentligt biträde och ersättning till denne beslutas av en departe- mentstjänsteman som regeringen utser på motsvarande sätt som sker i ärenden enligt t.ex. utlänningslagen. De beslut som fattas av den departe- mentstjänstemannen bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdom- stol. Enligt 41 § IVL överklagas beslut till rege- ringen. Bestämmelsen bör förtydligas på så sätt att även beslut överklagas till regeringen. När det gäller eller beslut om förordnande av offentligt biträde eller ersättning till denna torde enligt regeringens mening vara en lämpligare ordning att dessa beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol och inte till regeringen. 7.2.4 Den dömdes immunitet Regeringens förslag: Bestämmelserna i 23 och 34 §§ lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom om immunitet för den dömde skall vara tillämpliga när överförande av verkställighet sker till eller från enligt artikel 3 i tilläggsprotokollet (utvisningsfallet). Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. Skälen för regeringens förslag: En vanlig princip i det internationella rättsliga samarbetet är att den person som med tvång förs över eller i vissa fall frivilligt beger sig till en annan stat är skyddad mot att där ställas till ansvar för brott som är begångna i tiden före överförande eller inresandet (den s.k. specialitetsregeln). Sådant skydd ges i t.ex. utlämningskonvention, rättshjälpskonvention och brottmåls- domskonventionen. Bestämmelser om detta finns i t.ex. utlämningslagen och IVL. Tilläggsprotokollet har en likartad reglering i de fall när den dömde har utvisats eller motsvarande från den stat som meddelat domen. Den dömde får inte lagföras, anhållas, häktas eller berövas friheten för verk- ställighet av påföljd eller underkastas någon annan inskränkning i sin personliga frihet för brott som den dömde begått innan han eller hon överfördes till hemlandet och som inte avser den dom som verkställig- heten gäller. Detta skydd som den dömde har kan få vika i två fall. Den första är när domslandet samtycker till detta. Den andra är när den dömde efter det att han eller hon har frigetts haft möjlighet att lämna landet av men inte gjort detta eller om den dömde efter att ha lämnat landet återvänder dit.