prop · GN03124 · 2000-01-01 00:00:00 — Straffrihet bör förutsätta att helhetsbedömningen av omständigheterna utmynnar i att gärningen, fastän den varit uppsåtlig, i det enskilda fallet framstår som så bagatellartad att den inte bör medföra straffansvar. En försäljning och ett köp som är avsedda att ersätta en reguljär transaktion bör i allmänhet medföra ansvar även om det endast är fråga om en enda obruten butelj alkohol. Detta skiljer sig från den praxis som kommit till uttryck i rättsfallet NJA 1981 s. 835. Andra stycket Bestämmelsen motsvarar 6 § andra stycket VSL och 16 § i promemorian. Stycket är utformat i enlighet med vad Lagrådet föreslagit. Genom denna utformning bör brottet inte betecknas som olovlig befattning med smuggelgods utan som exempelvis brott mot lagen om straff för smuggling. De objektiva rekvisiten för ansvar enligt denna bestämmelse är desamma som enligt första stycket. Skillnaden ligger i det subjektiva rekvisitet. Enligt den här bestämmelsen krävs inte att gärningsmannen inser utan i stället att han "har skälig anledning att anta" att varan varit föremål för ett sådant förbrott som anges i första stycket. Liksom i första stycket gäller emellertid att gärningsmannen måste ha uppsåt i förhållande till befattningen i sig. Uttrycket "har skälig anledning att anta" anger det mått av oaktsamhet rörande förbrottet som förutsätts från gärningsmannens sida för straffbarhet. Av betydelse i sammanhanget är bl.a. under vilka omständigheter t.ex. ett förvärv har skett. Om det är fråga om en vara som normalt inte förekommer i handeln här i landet eller det rör sig om varor som ofta är föremål för införselbrott, exempelvis alkoholdrycker eller tobaksvaror, finns det särskild anledning för en köpare att vara försiktig. Vägledning i dessa avseenden kan hämtas från tillämpningen av dels den nuvarande straffbestämmelsen (6 § andra stycket VSL), dels 9 kap. 7 § andra stycket 2 angående häleriförseelse. Straffriheten för ringa fall är avsedd att vara oförändrad i förhållande till nuvarande lagstiftning. Det torde, mot bakgrund av att det är fråga om sådan befattning som sker till följd av oaktsamhet, i allmänhet innebära att egendomens beskaffenhet eller värde i praktiken blir avgörande för om gärningen är att anse som ringa. Tredje stycket Genom denna bestämmelse slås fast att brottet olovlig befattning med smuggelgods är subsidiärt i förhållande till sådan befattning som är straffbelagd i 1 § första stycket 1, 3 eller 4 narkotikastrafflagen eller som är straffbelagd som motsvarande oaktsamhetsbrott enligt 3 a § samma lag. I nämnda punkter i 1 § narkotikastrafflagen straffbeläggs dels överlåtelse av narkotika, dels förvärv av narkotika i överlåtelsesyfte, dels anskaffning, bearbetning, förpackning, transport, förvaring eller annan sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk. I 3 a § narkotikastrafflagen straffbeläggs att någon av oaktsamhet begår gärning som avses i bl.a. dessa punkter. Bakgrunden till den här bestämmelsen är att bestämmelserna i och narkotikastrafflagen ytterst tillvaratar samma skyddsintressen. Med hänsyn härtill och då straffskalorna i narkotikastrafflagen får anses vara tillräckligt ingripande, är det lämpligt att låta ett förfarande som i och för sig är straffbart enligt både första eller andra stycket och nämnda bestämmelser i narkotikastrafflagen bestraffas enbart enligt de sistnämnda bestämmelserna. I den mån förfarandet i det enskilda fallet inte täcks av nämnda bestämmelser i narkotikastrafflagen, innebär den här bestämmelsen inget hinder att döma till ansvar för olovlig befattning med smuggelgods. Den som exempelvis förvärvar insmugglad narkotika för eget bruk kan således dömas för olovlig befattning med smuggelgods. I SL finns särskilda bestämmelser som ger och tjänstemän vid såväl som befogenheter när det gäller förundersökning och tvångsmedel. Av 1 § andra stycket framgår att befogenheterna kan bli tillämpliga även på sådana brott enligt narkotikastrafflagen som avses i det här stycket (jfr kommentaren till 1 § andra stycket). 13 § Om brott som avses i 12 § första stycket är att anse som grovt, döms för grov olovlig befattning med smuggelgods till fängelse, lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt skall det särskilt beaktas om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning, om gärningen avsett befattning med varor som varit föremål för brott varigenom tull, annan skatt eller avgift till mycket betydande belopp har undandragits det allmänna eller felaktigt återbetalats eller tillgodoräknats någon eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Paragrafen, som är ny i förhållande till VSL och inte har någon motsvarighet i promemorian, har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.3. Brottsrubriceringen grov olovlig befattning med smuggelgods används på förslag av Lagrådet både för det fall en vara varit föremål för brottet smuggling och för det fall en vara varit föremål för tullbrott. Genom denna paragraf införs en särskild straffskala för grova brott. I andra stycket lämnas exempel på omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Liksom när det gäller brotten grov smuggling, grov narkotikasmuggling och grovt tullbrott (5 §, 6 § tredje stycket och 10 §) skall det göras en helhetsbedömning av samtliga omständigheter. Vid denna bedömning skall emellertid särskild vikt fästas vid sådana omständigheter som anges i bestämmelsen. Att gärningen har ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning korresponderar med likalydande rekvisit i 5 och 10 §§ angående grov smuggling och grovt tullbrott. Liksom där avses primärt vad som kan kallas för den organiserade brottsligheten. Vad som främst avses är att det är fråga om en distributionsorganisation som är av sådan omfattning att befattningen av det skälet är att anse som grov. Rekvisitet mycket betydande belopp återfinns som rekvisit även för grovt tullbrott (10 §). Rekvisitet tar direkt sikte på vad som undandragits vid det eller de införseltillfällen som varorna härrör från. Slutligen anges att gärningen annars varit av särskilt farlig art . Även här kan ledning sökas från rekvisiten för grov smuggling och grovt tullbrott. Som exempel kan nämnas befattning med sådan egendom som avses i 5 § andra stycket i samband med rekvisitet att smugglingen annars inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhällsintresse (jfr författningskommentaren till 5 § andra stycket). De exempel som anges knyter visserligen an till omständigheter som gör att smugglingsbrott och tullbrott kan vara grova. Det är emellertid av grundläggande vikt att den här bestämmelsen tillämpas med utgångspunkt i såväl befattningen i sig som befattningen sedd i belysning av förbrottet eller förbrotten. Om exempelvis en transport eller ett förvärv omfattar ett större antal utrotningshotade djur, kan transporten respektive förvärvet anses utgöra grov olovlig befattning med smuggelgods även om djuren har varit föremål för olika smugglingsbrott som vart för sig inte har utgjort grov smuggling. I sådant fall kan gärningen alltså anses ha varit av särskilt farlig art. Som framgår av exemplen i lagtexten kan den som systematiskt eller i större omfattning förvärvar smuggelgods göra sig skyldig till grov olovlig befattning med smuggelgods. Det gäller alltså även om varorna har varit föremål för olika smugglingsbrott som vart för sig inte har utgjort grov smuggling. 14 § För försök till smuggling, narkotikasmuggling eller tullbrott samt för försök, förberedelse och stämpling till grov smuggling, grov narkotikasmuggling, grovt tullbrott eller grov olovlig befattning med smuggelgods döms till ansvar enligt 23 kap. . Detsamma gäller förberedelse till narkotikasmuggling samt stämpling till sådan narkotikasmuggling som inte är att anse som ringa. I denna bestämmelsen straffbeläggs olika former av ofullbordade uppsåtliga brott. I lagrådsremissen fanns motsvarande reglering i anslutning till respektive slag av brott, dvs. smuggling, tullbrott och olovlig befattning med smuggelgods. På förslag av Lagrådet har bestämmelserna samlats i en paragraf, gemensam för lagen i dess helhet. Bestämmelsen är ny i förhållande till VSL såvitt avser försök till grov olovlig befattning med smuggelgods samt förberedelse och stämpling till grov smuggling, grovt tullbrott och grov olovlig befattning med smuggelgods. Detta behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3). I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.1) har behandlats bakgrunden till att försöksbrottet behållits även i de fall det är fråga om s.k. farebrott. Ändringar i förhållande till VSL har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3). Vad som förstås med försök, förberedelse och stämpling regleras i 23 kap. 1 och 2 §§ . Gränsdragningen mellan fullbordat brott och försök har berörts i kommentaren till 3, 8 och 12 §§. Eftersom SL, i likhet med VSL, inte innehåller någon särskild reglering avseende straffvärdet för försök, förberedelse eller stämpling, så gäller de allmänna principer som ligger till grund för bestämmelserna i . Det bör emellertid framhållas att det är av betydelse i vilken mån gärningsmannen gjort vad som ankommit på honom för att brottet skall fullbordas, då brottet upptäcks. Ju mer så är fallet eller ju mer slumpbetonad upptäckten är, desto större skäl bör det finnas att anse gärningen har samma straffvärde som vid ett fullbordat brott. En sådan rättstillämpning har varit förutsedd i samband med VSL (jfr varusmugglingsutrednings betänkande och promemorian, SOU 1991:84 s. 475 resp. Ds 1998:53 s. 461 f). Det står i överensstämmelse med och har kommit till uttryck i rättspraxis (jfr m.fl., . En kommentar, s. 23:18 f, och rättsfallet NJA 1997 s. 622). kan konstateras att sådana brott som enligt VSL skulle vara att bedöma som försök i många fall kommer utgöra fullbordade brott enligt SL. I linje med vad som angetts om straffvärdet vid ofullbordade brott, är denna förändring inte avsedd att medföra någon ändring av straffmätningen. I 8 § andra stycket 2 straffbeläggs tullbrott som sker genom att någon förfogar över en vara som är föremål för tullbehandling. För försök till sådant tullbrott kan dömas den som har börjat vidta åtgärder för att förfoga över en vara men som avbryts innan det har uppkommit någon materiell skyldighet att betala importskatt (jfr författningskommentaren till 8 § andra stycket 2). Den som exempelvis grips då han håller på att bryta sig in i ett tullager för att undanskaffa en vara kan dömas för försök till tullbrott. Det objektiva farerekvisitet i 8 § första stycket och andra stycket 1 får bedömas på motsvarande sätt som sker vid andra typer av försök till brott som har ett liknande farerekvisit (exempelvis försök till urkundsförfalskning, undertryckande av urkund eller mordbrand). 15 § Den som frivilligt undanröjer sådan fara som avses i 3 § andra stycket eller 6 § tillsammans med den bestämmelsen eller i 7 §, döms inte till ansvar enligt den bestämmelsen. Den som frivilligt vidtar en åtgärd som leder till att tull, annan skatt eller avgift som avses i 8 11 §§ kan påföras, tillgodoräknas eller återbetalas med rätt belopp, döms inte till ansvar enligt 8 13 §§. Paragrafen innehåller en bestämmelse om frivillig rättelse. En liknande bestämmelse finns i 8 a § VSL. Möjligheten till frivillig rättelse enligt första meningen gäller den som undanröjer fara för att en införsel fullföljs i strid med ett införselförbud eller införselvillkor enligt vad som föreskrivs i 3 § andra stycket. Möjligheten till frivillig rättelse gäller alltså för den som annars skulle göra sig skyldig till uppsåtligt brott enligt den bestämmelsen. Frivillig rättelse kan även göras av den som annars skulle göra sig skyldig till oaktsamhetsbrott enligt 7 § första stycket jämfört med bestämmelsen i 3 § andra stycket. Frivillig rättelse enligt första meningen i den här paragrafen kan dessutom göras av den som undanröjer fara för att ett utförselförbud eller utförselvillkor bryts. Det gäller den som har föranlett sådan fara genom att han av grov oaktsamhet har underlåtit att anmäla varan till tullbehandling eller vid tullbehandling har lämnat oriktig uppgift eller underlåtit att lämna föreskriven uppgift. Möjligheten gäller alltså den som annars skulle göra sig skyldig till ett oaktsamhetsbrott enligt 7 § andra stycket 1. Slutligen omfattar möjligheten till frivillig rättelse enligt första meningen den som av grov oaktsamhet har lämnat oriktig uppgift i samband med en ansökan om ett sådant tillstånd som avses i 3 § tredje stycket 3 och därigenom gett upphov till fara för att en vara förs in eller ut med stöd av detta tillstånd. Möjligheten gäller alltså den som annars skulle göra sig skyldig till brott enligt 7 § andra stycket 2. På förslag av Lagrådet behandlas ansvar för smuggling av narkotika i en särskild paragraf (6 §). Till följd härav har i den här paragrafen lagts till det fallet att någon undanröjer fara för att en införsel av narkotika fullföljs i strid med ett införselförbud eller -villkor enligt vad som föreskrivs i 6 § tillsammans med 3 § andra stycket. Bestämmelsen i första meningen motsvarar 8 a § andra stycket VSL till den del den bestämmelsen avser oaktsamhetsbrott då en vara förs in eller ut i strid med någon restriktion (jfr prop. 1972:110 s. 124 f, 129 f, 158 f och 160 angående dåvarande 5 § VSL). Andra meningen motsvarar 8 a § första stycket och andra stycket VSL till den del den paragrafen avser undandragandebrott (jfr a. prop. 1986/87:166 s. 125 f). Bestämmelsen har utformats efter mönster från motsvarande bestämmelse i 12 § skattebrottslagen (jfr prop. 1971:10 s. 237 f, 261 f och 355 samt prop. 1995/96:170 s. 160, 168 f och 255). Den föreslagna bestämmelsen avser alltså primärt frivillig rättelse av undandragandebrott enligt 8 11 §§. Genom hänvisningen till 12 och 13 §§ klargörs att vid sådan rättelse kan gärningsmannen inte heller dömas enligt de bestämmelserna för den befattning som han har haft med varan efter undandragandebrottets fullbordan. Detta följer emellertid i princip redan av att den som begått ett tullbrott i regel inte kan dömas för sådan efterföljande befattning (jfr kommentaren till 12 §). I den mån tullreglerna innebär att även den som har tagit befattning med varan kan bli tullskyldig, så kan denne utnyttja den här bestämmelsen. Han kan alltså åstadkomma en frivillig rättelse genom att ange varan till förtullning och bli påförd importskatten eller importavgiften (jfr artiklarna 202 och 203 i tullkodexen samt prop. 1986/87:166 s. 126). Liksom enligt 8 a § VSL och 12 § skattebrottslagen förutsätts att rättelsen verkligen har skett frivilligt och inte skett exempelvis därför att gärningsmannen blivit införstådd med att han skulle komma att bli föremål för en utredning. I överensstämmelse med 12 § skattebrottslagen leder en frivillig rättelse enligt andra meningen till frihet från ansvar när än rättelsen sker. Frivillig rättelse enligt första meningen kan ske intill dess att införseln eller utförseln är att anse som fullföljd. Angående paragrafens förhållande till kan nämnas följande. I 23 kap. 3 § finns bestämmelser om straffrihet vid försök, förberedelse och stämpling, då någon frivilligt föranleder att ett brott inte fullbordas. I samma lagrum finns en bestämmelse om straffrihet för den som frivilligt förebygger brottslig användning av ett hjälpmedel. Dessa bestämmelser är tillämpliga vid brott enligt SL. I 29 kap. 5 § finns generella bestämmelser om att vid straffmätningen särskilt skall beaktas att den tilltalade frivilligt har angett sig liksom att han efter förmåga har försökt att förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. Även dessa bestämmelser är tillämpliga. 16 § Om det inte är uppenbart oskäligt, skall följande egendom förklaras förverkad: 1. vara som varit föremål för brott enligt denna lag eller en sådan varas värde, 2. utbyte av brott enligt denna lag, och 3. vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott enligt denna lag, eller värdet av det mottagna, om mottagandet utgör brott enligt denna lag. En vara som avses i första stycket 1 eller en särskild rätt till varan får inte förklaras förverkad, om varan eller rättigheten efter brottet förvärvats av någon som inte haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Vid förverkande enligt första stycket 1 av en vara gäller inte bestämmelserna i 36 kap. 5 § första och andra styckena om hos vem förverkande får ske. Denna paragraf innehåller, liksom 17 §, bestämmelser om förverkande vid brott enligt SL. Dessa båda paragrafer är emellertid inte uttömmande. Förverkande kan nämligen ske även enligt de allmänna bestämmelserna i 36 kap. 3 och 4 §§ . Dessa gäller förverkande av vapen eller annan egendom som kan befaras komma till brottslig användning och av ekonomiska fördelar som har uppkommit till följd av brott begånget i utövning av näringsverksamhet. Enligt 36 kap. 6 § kan, i stället för att egendomen förverkas enligt , åtgärder för att förebygga missbruk vidtas. Den här paragrafen motsvarar 9 och 12 §§ VSL samt 19 § i promemorian. Enligt paragrafen kan varor som har varit föremål för brott enligt SL förverkas. Alternativt kan varornas värde eller del därav förverkas. Vidare kan utbyte av brott enligt SL och viss ersättning för brottsomkostnader förklaras förverkade. I förhållande till 9 § VSL har gjorts följande ändringar. Förverkande kan avse även sådana varor som har varit föremål för brott som begåtts av oaktsamhet (7 och 11 §§ SL) eller brottet olovlig befattning med smuggelgods eller grovt sådant brott (12 och 13 §§ SL). Detta behandlas i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.4. Värdeförverkande kan tillgripas på ett mer nyanserat sätt än enligt VSL. Förverkande kan avse även utbyte av brott och ersättning för brottsomkostnader. Bestämmelsen om förverkande av utbyte av brott innebär en anpassning till 36 kap. 1 § och därmed även till konvention av om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (förverkandekonventionen). Förhållandet till förverkandekonventionen behandlas närmare i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4). Även bestämmelsen om förverkande av viss ersättning innebär en anpassning till 36 kap. 1 § . I promemorian finns inte någon motsvarighet till den bestämmelsen. Ett förverkande förutsätter att den gärning som begåtts är ett brott enligt de principer som 1 kap. 1 § ger uttryck för. Det innebär bl.a. följande. Alla objektiva och subjektiva rekvisit som straffbestämmelsen innehåller skall vara uppfyllda. Det är inte nödvändigt att gärningen har lett till lagföring och straff. Ett förverkande kan alltså ske även om gärningsmannen inte har uppnått straffbarhetsåldern. Möjligheten att förverka gäller i princip oberoende av vilket brott enligt SL som varan har varit föremål för. Det kan således vara fråga om fullbordade brott, försöksbrott eller förberedelse till brott samt uppsåtliga brott eller oaktsamhetsbrott. Om en vara har varit föremål för olovlig befattning med smuggelgods enligt 12 (eller grov sådan befattning enligt 13 §) kan förverkande ske på grund av såväl det brottet som förbrottet. I 33 § finns en särskild bestämmelse om att förverkandetalan i vissa fall kan föras mot den som innehar en vara som skall förverkas enligt första stycket punkten 1 i den här paragrafen. Det bör här uppmärksammas att det i 2 § 1 mom. och 5 § lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker finns särskilda bestämmelser om förverkande enligt SL (jfr lagförslag 2.2). Förverkande enligt första stycket I överensstämmelse med vad som gäller enligt 9 § VSL innebär första stycket punkten 1 att ett förverkande kan omfatta en sådan vara som har varit föremål för brott, även om varans ägare inte har medverkat till brottet. I dessa fall är således i princip det enda kriteriet att det är fråga om sådana varor som har varit föremål för brott enligt SL. Detta avviker från 36 kap. 5 § första och andra styckena . Där finns särskilda föreskrifter om hos vem ett förverkande kan ske. Dessa föreskrifter gäller endast i den mån annat inte har föreskrivits. SL:s reglering angående förverkande av varor är en sådan föreskrift. I klargörande syfte anges detta uttryckligen i andra stycket. Möjligheterna att förverka enligt SL begränsas emellertid av dels kravet på att förverkandet inte får vara uppenbart oskäligt, dels det undantag som föreskrivs i andra stycket för den som i god tro har förvärvat varan. I ställer för den insmugglade varan får dess värde förverkas. Av första stycket punkten 2 följer att utbyte av brott enligt SL kan förverkas. Med utbyte av brott förstås i princip detsamma som i 36 kap. 1 § . Med utbyte avses således såväl den konkreta egendom som mottagits som det till ett penningbelopp uppskattade värdet av det mottagna (jfr m.fl., Kommentar till . Del III, 4 uppl., 1994, s. 465). Bestämmelsen tillåter alltså alternativt sak- eller värdeförverkande. Bestämmelsen får begränsad betydelse med hänsyn till att den införda varan eller dess värde kan förverkas. Bestämmelsen kan dock få praktisk betydelse när det gäller exempelvis ersättning för införselbrott, ersättning för olovlig befattning med den insmugglade varan och vinst vid försäljning av varan. Även vad som föreskrivs i första stycket punkten 3 om förverkande av kostnadsersättningar har en innebörd som motsvarar 36 kap. 1 § . Ett förverkande av sådana ersättningar förutsätter emellertid att mottagandet utgör brott enligt SL. Det medför att tillämpningsområdet är begränsat. Vad som kommer ifråga är sådana förberedelsebrott enligt 23 kap. 2 § som består i att någon med uppsåt att utföra eller främja brott enligt SL har mottagit pengar eller annan egendom som är avsedd att bestrida sådana utgifter som är förbundna med genomförandet av brottet. I stället för det mottagna får dess värde förverkas. 36 kap. 5 § tredje och fjärde styckena är tillämpliga. I det lagrummets tredje stycke föreskrivs att särskild rätt till sådan egendom som förklaras förverkad består, om inte även den särskilda rätten förklaras förverkad. I samma lagrum fjärde stycket finns en särskild föreskrift för det fall den förverkade egendomen belastas av en sådan rätt som har vunnits genom utmätning eller betalningssäkring. Eftersom SL inte innehåller någon särskild reglering i dessa avseenden gäller dessa bestämmelser. Av andra stycket första meningen följer att det är uteslutet att förverka en särskild rätt till en insmugglad vara, om någon har förvärvat rättigheten i god tro efter brottet. Ett förverkande skall inte ske i de fall där ett förverkande skulle vara "uppenbart oskäligt". Av betydelse är främst egendomens värde i förhållande till brottets straffvärde och den ekonomiska situationen hos den som begått brottet. Allmänt sett bör gälla att om ett förverkande framstår som alltför betungande mot bakgrund av brottet eller om ett förverkande annars är påfallande oskäligt bör förverkandet kunna underlåtas eller jämkas till att avse endast en del av ett varuparti eller dess värde. Såvitt avser införsel- eller utförselreglerade varor gör sig emellertid regelmässigt sådana samhällsintressen gällande att ett förverkande inte kan anses uppenbart oskäligt. Som framgår av promemorian (s. 489 f) finns det dock vissa typer av införselregleringar som inte alltid kan anses vara av sådan beskaffenhet, exempelvis införselbestämmelser med s.k. övervakningslicenser. Vidare kan, som också påpekas i promemorian (s. 490), särskilda aspekter göra sig gällande när det är fråga om införsel av levande djur, främst sällskapsdjur. Av betydelse är om det gäller ett uppsåtligt brott eller ett brott som begåtts av oaktsamhet. Detta har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.4. Är det fråga om ett oaktsamhetsbrott som innebär undandragande av tull etc, dvs.