prop · GN0326 · 2000-01-01 00:00:00 — Det är också naturligt att inte ställa samma krav på processföringen när parten har anlitat ett juridiskt ombud som när parten för sin talan utan ombud eller biträde. Invändningen att en ändring i enlighet med promemorians förslag innebär en lägre grad av förutsebarhet för parterna än nuvarande ordning är i och för sig riktig. Enligt regeringens mening finns det dock inte något skäl att ge en part som bedriver en vårdslös processföring skyddet av att kunna förutse exakt vilket kostnadsansvar han eller hon kan drabbas av. Såsom har påtalat bör det fulla kostnadsansvaret i dessa fall gälla samtliga ersättningsgilla poster enligt 18 kap. 8 § RB och inte enbart kostnader för arvode till ombud och biträden. 12.2.3 Ersättning för en rättegångsskrift eller inställelse Regeringens förslag: Ersättningen för en rättegångsskrift eller en inställelse höjs från till kostnaden för en halvtimmes rådgivning enligt rättshjälpslagen (f.n. ca ). Promemorians förslag överensstämmer med regeringens såvitt avser höjningen av ersättningen för en rättegångsskrift eller en inställelse. Därutöver har i promemorian föreslagits att kärandens möjlighet att få ersättning för en rättegångsskrift eller en inställelse när målet avgörs genom tredskodom mot svaranden skall utvidgas och avse även mål som har inletts genom en stämningsansökan. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat promemo- rians förslag utan erinran. menar dock att en utökning av tillämpningsområdet för bestämmelsen om ersättning för inställelse eller för en rättegångsskrift skulle innebära ökade skillnader mellan mål som inleds genom stämningsansökan och mål som inleds genom en ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning. föreslår att regeln utökas till att omfatta även mål som avgörs efter en prövning av målet i sak. Tingsrätten pekar vidare på en inkonsekvens som bör rättas till i samband med nu föreslagna ändringar. I ett mål som inleds genom en ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning betalas nämligen ersättning för registreringsbevis vilket dock inte görs i mål som inleds genom en stämningsansökan. avstyrker förslaget med hänvisning till att incitamentet för käranden att väcka talan genom ansökan om betalningsföreläggande försvinner. Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer anser att ersättningen för en rättegångsskrift eller en inställelse till förhandling skall höjas och motsvara kostnaden för en timmes rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Skälen för regeringens förslag: I småmål kan som har angetts tidigare endast vissa poster ersättas som rättegångskostnader. I de fall ett småmål har inletts genom ett summariskt förfarande kan dock en vinnande part få ersättning med ytterligare , om målet avgörs genom tredskodom mot svaranden (18 kap. 8 a § sista stycket RB). Sådan ytterligare ersättning utgår alltså endast i de fall målet har inletts genom ett summariskt förfarande och inte i de fall talan väckts genom ansökan om stämning. Bestämmelsen var avsedd att stävja det missbruk av det begränsade kostnadsansvaret som konstaterats och som bestod i grundlösa bestridanden (prop. 1986/87:89 s. 120 f. och 162). I promemorian föreslås för att göra systemet enhetligt och konsekvent att även mål som inleds genom ansökan om stämning bör omfattas av regeln om ytterligare ersättning. Regeringen anser emellertid att bestämmelsen i sin nuvarande utformning är både logisk och konsekvent. Den tar sikte på de fall där saken kan och bör avgöras genom det summariska förfarandet som käranden har anlitat, men där svaranden förhalar det slutliga avgörandet genom att bestrida ansökan eller genom att begära återvinning av kronofogdemyndighetens utslag och därefter inte går i svaromål vid handläggningen i tingsrätten. Såsom framhåller försvinner dessutom en del av incitamentet att anlita den summariska processen om man jämställer mål som inleds genom ansökan om stämning med dem som inleds genom det summariska förfarandet. Förslaget bör därför inte genomföras. har pekat på att en sökande i ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning har rätt till ersättning för registreringsbevis och att käranden i ett småmål inte har det. Tingsrätten menar att detta är en inkonsekvens som bör rättas till. Det finns emellertid inte tillräckligt beredningsunderlag för att ta ställning till den ändring tingsrätten efterlyser. Det finns dessutom ytterligare skillnader mellan småmål och den summariska processen när det gäller ersättningsgilla poster (se 3 § förordningen [1991:1340] om ersättning för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller handräckning hos kronofogdemyndighet). Det gäller bl.a. kostnader för delgivning som kan uppgå till avsevärda belopp. I promemorian förslås vidare att ersättningsbeloppet bör knytas till rådgivningskostnaden i stället för en särskild förordning samt att dagens ersättningsnivå () höjs till motsvarande högst en halvtimmes rådgivning (ca ). En sådan ändring skulle innebära att 2 § förordningen (1987:965) om ersättning för rättegångskostnader m.m. i mål där 1 kap. 3 d § RB tillämpas kan upphävas. Förslaget i denna del bör genomföras och bestämmelsen i 18 kap. 8 a § sista stycket RB ändras. Det finns inte skäl att nu höja beloppet till en högre nivå. 12.2.4 Vittnesersättning i småmål Regeringens bedömning: Regeln om vittnesersättning i småmål bör inte ändras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt om promemorians bedömning i den här delen. Skälen för regeringens bedömning: De kostnader som uppstår för en part med anledning av ett förhör med ett vittne som parten har åberopat är en ersättningsgill rättegångskostnad också i småmål (18 kap. 8 a § första stycket 4 RB). Den enda begränsning som gäller är det krav som gäller i alla mål, nämligen att kostnaden skall ha varit skäligen påkallad för att ta tillvara partens rätt (18 kap. 8 a § andra stycket RB). Småmålslagen innehöll vid sin tillkomst en regel om att ersättningen till vittnen alltid skulle bestämmas efter de grunder som gäller om ersättning av allmänna medel till vittne. Det ansågs angeläget att det skapades garantier för att vittneskostnaden i småmål alltid hölls på en rimlig nivå (prop. 1973:87 s. 159). Denna begränsning i vittnesersättningen avskaffades i samband med att småmålslagen arbetades in i vid reform. är därför vittneskostnader i småmål ersättningsgilla på samma sätt som i andra tvistemål. Skälet till att begränsningen avskaffades angavs inte i lagstiftningsärendet. I promemorian diskuteras frågan om inte vittnesersättningen åter bör begränsas på sätt som . Ett argument för en ändring är att kostnaden för vittnesbevisningen ibland kan uppgå till mycket höga belopp och t.o.m. i vissa fall överstiga tvisteföremålets värde, vilket inte anses rimligt. Det kan också anföras att regleringen leder till brister i förutsebarheten i fråga om rättegångskostnaderna och att mindre nogräknade gäldenärer kan använda regeln i utpressningssyfte , dvs. med hot om att i processen åberopa flera vittnen bosatta på avlägsna orter. Det finns dock avgörande argument mot en ändring. Ett vittne som kallas till huvudförhandling i ett mål vid domstol bör inte komma i ett sämre ekonomiskt läge om det är fråga om ett småmål än om det är ett ordinärt tvistemål. Som ett generellt skydd för den förlorande parten verkar också regeln om att kostnaden skall ha varit skäligen påkallad. Om domstolen finner att så inte varit fallet, kan den part som åberopat vittnet själv få stå för den kostnaden, även om han vinner målet. Regeringen gör mot denna bakgrund samma bedömning som har gjorts i promemorian och som delas av remissinstanserna, nämligen att regeln inte bör ändras. 13 Utvidgad behörighet för s.k. förslag: De s.k. jourdomstolarnas behörighet enligt 19 kap. 12 § RB utvidgas till att omfatta all befattning med förundersökning och användande av tvångsmedel och alltså inte bara frågan om häktning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. har tillstyrkt förslaget, liksom som har anfört att en ändring är mycket angelägen. i anför att det ofta uppstår behov av beslut av jourdomstol i fråga om andra tvångsmedel än häktning, t.ex. hemlig teleavlyssning och i fråga om beslut om offentlig försvarare. är å andra sidan tveksam till om jourdomstolen bör kunna besluta om hemliga tvångsmedel med hänsyn till de förslag som har lämnats av om interimistiska beslut om tvångsmedel. Sådana beslut bör enligt förbundet enbart kunna beslutas av ordinarie domare. för kvinnojourer i betonar att det är viktigt att förordnande av målsägandebiträde kan beslutas av en jourdomstol. anser att det i ett lämpligt sammanhang bör övervägas att ge jourdomstolen en möjlighet att i vissa fall kunna döma i mål vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Skälen för regeringens förslag: I 19 kap. RB finns forumregler för brottmål. Behörig att handlägga ett brottmål och ta befattning med förundersökning och tvångsmedel är i allmänhet domstolen på gärnings- orten (1 § och 12 § första stycket). Om det finns särskilda skäl kan emellertid en fråga om häktning tas upp även av domstolen i en annan ort än som följer av bestämmelserna i 19 kap (19 kap. 12 § andra stycket). Det är med stöd av denna bestämmelse som en s.k. jourdomstol kan pröva frågor om häktning . Bestämmelsen tillkom (prop. 1986/87:112, bet. 1987/88JuU7, rskr. 1987/88:30, SFS 1987:1211) som en följd av de förkortade tidsfristerna för handläggning av häktningsfrågor. Bestämmelsen är tillämplig i de fall en misstänkt grips på annan ort än utredningsorten och transport dit inte hinner ske med beaktande av tidsfristerna i 24 kap. RB och i de fall där tingsrätterna har beredskapstjänstgöring växelvis under veckoslut och (prop. 1986/87:112 s. 41 och 69). I behörigheten för jourdomstolarna att pröva frågor om häktning ingår enligt propositionen (s. 69) behörighet att fatta beslut om mindre ingripande tvångsmedel, t.ex. reseförbud, och beslut som är nödvändiga för prövning av häktningsfrågan, t.ex. förordnande av offentlig försvarare. Vidare har domstolen rätt att bl.a. bestämma tid för åtals väckande och att meddela beslut om personutredning. Det är oklart om och i vilken utsträckning 19 kap. 12 § andra stycket RB kan tillämpas analogt och en jourdomstol kan pröva andra frågor än de nu nämnda. Att en jourdomstol bara får ta befattning med frågor som rör själva häktningsförfarandet kan leda till otillfredsställande resultat. Ett praktiskt exempel är en misstänkt som skall förhöras och är i behov av en offentlig försvarare. Sådan förordnas av rätten efter anmälan av åklagaren (23 kap. 5 § och 21 kap. 4 § RB). Men om förordnandet inte har samband med en häktningsförhandling, är det oklart om jour- domstolen kan pröva frågan. Andra frågor som kan aktualiseras under förundersökningsstadiet och kräver domstols medverkan är vissa frågor om bevisning (23 kap. 14 och 15 §§ RB) samt beslut om t.ex. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (27 kap. 21 § RB). Som ytterligare exempel på frågor där det nu är tveksamt om jourdomstolen är behörig kan nämnas prövning av tvångsmedel enligt 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott. Se också prop. 1998/99:133 s. 37 angående särskild företrädare för barn. För att det inte skall råda någon ovisshet om jourdomstolens behörighet föreslås i promemorian att 19 kap. 12 § andra stycket RB ändras så att jourdomstolen uttryckligen ges behörighet i fråga om dom- stolarnas befattning med förundersökning och användande av tvångs- medel. Förslaget har mottagits positivt av remissinstanserna och svarar enligt regeringens mening mot ett stort behov. Detta gäller inte minst beslut om förordnande av offentlig försvarare och målsägandebiträde, vilka ofta behöver fattas under veckosluten för att polisförhör snabbt skall kunna genomföras. En av remissinstanserna framhåller att det ofta uppkommer behov av beslut om andra tvångsmedel än häktning. uttrycker dock tveksamhet när det gäller att ge jourdomstol behörighet att besluta om hemliga tvångsmedel. Förbundet hänvisar till Buggnings- utredningens förslag i betänkandet Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46) att införa en möjlighet att fatta interimistiska beslut om hemliga tvångsmedel. Sådana beslut bör enligt förbundets mening enbart kunna fattas av ordinarie domare. Regeringen har förståelse för dessa synpunkter, men anser att dessa frågor får beaktas vid de överväganden som måste göras om förslagen i den delen genomförs. Det bör inte nu tas in någon begränsning när det gäller jourdomstols behörighet att besluta om hemliga tvångsmedel. Promemorians förslag bör alltså genomföras. När tillämpningsområdet för undantaget från forumreglerna utvidgas på detta sätt bör dock enligt regeringens uppfattning kravet för att få vända sig till en annan domstol kvalificeras något. Bestämmelsen bör innehålla ett krav på att domstolens beslut är brådskande. Med tanke på att dagens bestämmelse enbart tar sikte på s.k. jourhäktningar innebär en sådan kvalificering ingen inskränkning i praktiken för de fallen. 14 Rättegångsregler i och 14.1 Avgörande av mål utan huvudförhandling Regeringens förslag: Reglerna i (14 kap. 12 §) om när ett mål får avgöras utan huvudförhandling ändras så att de allmänna reglerna i gäller beträffande alla frågor som är uppe till bedömning i samband med ett mål om äktenskapsskillnad. Motsvarande regler i (6 kap. 17 § femte stycket) upphävs. Föränd- ringarna får till följd att möjligheterna till enbart skriftlig handläggning utvidgas. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock att 14 kap. 12 § (ÄktB) helt och hållet upphävs. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Hovrätten för avstyrker förslagen. , och Kvinnohuset i tillstyrker för- slagen. anför att förslaget om upphävande av 14 kap. 12 § ÄktB bör justeras i ett närmare bestämt hänseende. Skälen för regeringens förslag: Enligt 42 kap. 18 § RB är balkens huvudregel att ett tvistemål skall avgöras efter huvudförhandling. Denna huvudregel är emellertid försedd med flera undantag. Bland annat är det möjligt att handlägga ett tvistemål utan huvudförhandling, om det inte behövs någon huvudförhandling med hänsyn till utredningen i målet och ingen av parterna begär huvudförhandling. Före gällde ett absolut krav på huvudförhandling när ett tvistemål var tvistigt i egentlig mening. I 14 kap. 12 § ÄktB finns det regler om när ett äktenskapsmål får avgöras utan huvudförhandling. Enligt bestämmelsens första mening får ett mål avgöras utan huvudförhandling när makarna eller en av dem yrkar äktenskapsskillnad. Det gäller oavsett om frågan om äktenskapsskillnad är tvistig eller inte och stämmer alltså i praktiken överens med regleringen i . Men många äktenskapsmål rör även andra frågor än äktenskapsskillnad, t.ex. vårdnad om barn och underhåll till barn eller make. För mål som även rör sådana frågor finns det en regel i den andra meningen i 14 kap. 12 § ÄktB. Där föreskrivs att ett äktenskapsskillnadsmål som även rör annat än äktenskapsskillnad får prövas utan huvudförhandling om makarna är ense i alla frågor i målet (utom eventuellt äktenskapsskillnaden). Denna bestämmelse infördes , alltså års ändring av huvudförhandlingsregler. Den var när den infördes avsedd att ge ett större utrymme att avgöra mål utan huvudförhandling än vad erbjöd (se prop. 1973:32 s. 154, 317 f. och 330). Efter innebär den i stället att mål där det yrkas äktenskapsskillnad inte kan prövas utan huvudförhandling i lika stor utsträckning som andra tvistemål. Exempelvis kan ett mål om äktenskapsskillnad där parterna är oense om underhållsbidrag inte prövas utan huvudförhandling medan ett tvistigt mål som bara gäller under- hållsbidrag, och där regler alltså gäller, kan prövas utan huvudförhandling. För att komma runt hinder mot att avgöra t.ex. underhållsfrågor utan huvudförhandling förekommer det att domstolarna meddelar deldom på äktenskapsskillnad och därefter tar upp underhållsfrågan till särskild handläggning. Då anses nämligen inte längre utan regler om hur målet skall avgöras gälla (se prop. 1986/87:1, s. 212). Enligt regeringens mening är nuvarande regler om huvudförhandling en lämplig reglering även i mål där rätten har att ta ställning till ett yrkande om äktenskapsskillnad och andra därmed sammanhängande frågor. Som Hovrätten för och påpekar innebär dock promemorians förslag att det inte längre skulle vara möjligt att avgöra ett yrkande om äkten- skapsskillnad utan huvudförhandling, om ena parten motsätter sig en sådan handläggning och begär huvudförhandling. En sådan konsekvens av förslaget är inte önskvärd. Därför bör bestämmelsen i 14 kap. 12 § ÄktB om att ett yrkande om äktenskapsskillnad alltid kan prövas utan huvudförhandling bestå. I övrigt bör det i 14 kap. 12 § ÄktB tas in en hänvisning till bestämmelsen i 42 kap. 18 § RB, som alltså kommer att gälla beträffande alla övriga frågor som kan vara uppe till bedömning i äktenskapsskillnadsmålet. Det skall tilläggas att Underhållsbidrags- och bidragsförskottsutred- ningen 93 i betänkandet Underhållsbidrag och bidragsförskott (SOU 1995:26) har föreslagit en ändring av 14 kap. 12 § ÄktB som gör det möjligt att avgöra tvistiga underhållsfrågor på handlingarna i äktenskaps- skillnadsmål (se betänkandet, del B s. 560 och del A s. 352 f. och 531). Betänkandet har remissbehandlats. De remissinstanser som har yttrat sig över förslaget till ändring av 14 kap. 12 § ÄktB är positiva (en remissammanställning finns i ärendet, dnr Ju1997/3834). Även i finns en särskild regel om avgörande utan huvudförhandling. Det är 6 kap. 17 § femte stycket (FB) som föreskriver att dom i mål om vårdnad eller umgänge får meddelas utan huvudförhandling om parterna är överens i saken. Bestämmelsen in- fördes och var då en utvidgning av möjligheterna att avgöra mål utan huvudförhandling jämfört med regler. innebär den, till skillnad från reglerna i , att det aldrig går att avgöra tvistiga mål utan huvudförhandling även om parterna vill det. Parterna i tvistiga vårdnads- och umgängesmål vill säkerligen i de allra flesta fall att en huvudförhandling skall hållas. Och det kan vidare ofta finnas skäl att hålla huvudförhandling i tvistiga vårdnads- och umgängesmål, oavsett parternas inställning till detta. Det finns emellertid inga skäl att särreglera frågan i . De speciella förhållanden som finns i vårdnads- och umgängesmål kan väl tillgodoses inom ramen för den bedömning som skall göras enligt 42 kap. 18 § RB. Att utgångspunkten för bedömningen även med en sådan lösning skall vara barnets bästa är självklart. Regeringen föreslår därför att det femte stycket i 6 kap. l7 § FB upphävs. Det innebär att 42 kap. 18 § RB kommer att gälla i stället. 14.2 Rätt till prövning av återkallat yrkande Regeringens förslag: Reglerna om vad som händer när en make som har yrkat äktenskapsskillnad återkallar sin talan förtydligas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Systemet med betänketid gör att det ofta kan ta närmare innan en ansökan om äktenskapsskillnad kan resultera i att makarna är skilda. Om den make som har väckt talan skulle ångra sig och återkalla sin talan när förfarandet närmar sig sitt slut, skulle målet om inga särskilda regler fanns komma att avskrivas. Om den andre maken själv skulle vilja skiljas, skulle han eller hon tvingas att börja om från början och riskera att det skulle ta till innan han lyckades utverka en dom på äktenskapsskillnad. För att undvika denna konsekvens av betänketidssystemet finns det särskilda regler i 14 kap. 11 § ÄktB som innebär att ett framställt yrkande om äktenskapsskillnad enligt 14 kap. 10 § ÄktB om motparten så önskar skall prövas trots att den make som har framställt yrkandet har återkallat det. Bestämmelsen i 14 kap. 11 § ÄktB uttrycker dock inte saken exakt på detta sätt. Där sägs i stället att talan om äktenskapsskillnad återkallas och att målet skall prövas trots återkallelsen om motparten yrkar det. Det kan leda till tveksamhet om paragrafen även omfattar det fall att det är ett särskilt yrkande enligt 14 kap. 10 § ÄktB som återkallas. Det kan också sägas vara tveksamt om det bara är yrkandet om äktenskaps- skillnad som skall prövas trots återkallelsen eller om bestämmelsen också avser sådana yrkanden som enligt 14 kap. 5 § ÄktB får prövas i samband med att en fråga om äktenskapsskillnad prövas. Det finns inga skäl till att andra återkallade yrkanden än yrkandet om äktenskapsskillnad skall prövas. Tvärtom måste det i allmänhet sägas vara olämpligt att en domstol prövar yrkanden som ingen part vidhåller. Lagstiftaren hade också, när den äldre motsvarigheten till 14 kap. 11 § första stycket ÄktB infördes, bara yrkanden om äktenskapsskillnad i tankarna (se prop. 1973:32 s. 154) och man kan utgå från att avsikten med 14 kap. 11 § första stycket ÄktB har varit att det bara är äktenskapsskillnadsyrkandet som skall prövas. Regeringen föreslår därför att lagtexten i enlighet med promemorians förslag förtydligas för att detta skall framgå klart. 14.3 Prövningen av yrkande om äktenskapsskillnad när motparten uteblir Regeringens förslag: Reglerna i om vad som händer när en make som har yrkat äktenskapsskillnad uteblir från en förhandling förenklas. De allmänna reglerna i blir tillämpliga i alla fall där en särskild reglering för äktenskapsmål inte behövs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Hovrätten för avstyrker dock förslaget med hänvisning till att det innebär att olika regler skall tillämpas beroende på vem av makarna som uteblir. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen i 14 kap. 11 § andra stycket ÄktB handlar om vad som händer när den make som har yrkat äktenskapsskillnad uteblir från en förhandling. Bakgrunden till bestäm- melsen är att reglering leder till att målet skall avskrivas om käranden uteblir från en huvudförhandling eller ett sammanträde för muntlig förberedelse (44 kap. 3 och 4 §§ RB). Lagstiftaren har velat skydda den andre maken från risken att få börja om från början med formaliteterna för äktenskapsskillnad bara för att den make som från början velat ha äktenskapsskillnad har ångrat sig och i stället för att återkalla sitt yrkande uteblir från en förhandling. Denna bestämmelse med sitt krav på speciell utformning av kallelserna till parterna är svår att förstå och tillämpa. Särskilt svårt är det att förstå hur parternas kallelser skall utformas i de fall då både 14 kap. 9 och 11 §§ ÄktB skall tillämpas vid sidan av regler. Enligt regeringens mening vore det bra om bestämmelsen kunde förenklas. Nedan under a e redovisas de situationer som kan tänkas förekomma. a. Käranden uteblir, inget särskilt yrkande har framställts Det antagligen minst ovanliga fallet är att det är käranden som uteblir från en förhandling i ett fall där det inte behövs betänketid eller där det inte har framställts något särskilt yrkande om dom på äktenskapsskillnad enligt 14 kap. 10 ÄktB. I detta fall skulle en tillämpning av 44 kap. 3 och 4 §§ RB leda till att kärandens yrkande om äktenskapsskillnad och hans övriga yrkanden förföll. En tillämpning av 14 kap. 11 § andra stycket ÄktB leder om svaranden vill det till att kärandens yrkande om äktenskapsskillnad skall prövas. b. Käranden har framställt ett särskilt yrkande och uteblir En annan tänkbar situation är att käranden uteblir i ett fall då betänketiden har löpt och han har framställt ett särskilt yrkande. Även i detta fall skulle regler innebära att kärandens talan och med den det särskilda yrkandet förföll.