prop · GN03107 · 2000-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1999/2000:107 Avgifterna för insättningsgarantin och investerar- skyddet m.m. Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen görs en genomgång av reglerna rörande de avgifter som de institut som omfattas av insättningsgarantin skall betala för denna. För perioder då behållningen av avgiftsmedlen understiger målsatt belopp föreslås att fastställer den sammanlagda avgiftens storlek inom ett visst spann. Som en följd av denna ändring föreslås dessutom att spannet för den avgift som varje enskilt institut skall betala justeras. Det konstateras också att avgift för insättningsgaran- tin skall betalas även när avgiftsmedlen uppnått målet för behållningen. I propositionen föreslås också en ändring av bestämmelsen om hur de individuella avgifterna inom ramen för investerarskyddet skall beräknas. Administrativa kostnader föreslås kunna bli fördelade mellan samtliga de institut som tillhör skyddet utan att måste beakta varje enskilt instituts andel av de skyddade tillgångarna. Nämnden föreslås i stället få fördela dessa kostnader lika mellan instituten. Det konstateras vidare att bestämmelsen om investerarskyddets finansiering inte innebär något krav på fondering av avgiftsmedlen. Syftet med förslagen om de båda skyddssystemen är huvudsakligen att avgiftssättningen skall bli mer flexibel och därmed minimera onödiga kostnader. Utöver de ändringar som avser garantisystemen föreslås att vissa finansieringsföretag skall få fortsätta att driva verksamhet till utgången av utan krav på tillstånd. Detta sker genom en ändring i övergångsbestämmelserna till lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet. De företag som berörs är vissa finansieringsföretag som när lagen trädde i kraft drev finansieringsverksamhet som inte fordrade tillstånd enligt äldre lag och som inte lånar upp medel från allmänheten. Skälet till förlängningen är att frågan om vilken slags finansieringsverksamhet som skall omfattas av tillståndsplikt bereds inom . Lagändringarna föreslås träda i kraft . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 4 2 Lagtext 5 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti 5 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd 7 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet 8 3 Ärendet och dess beredning 9 4 Överväganden om insättningsgarantin 10 4.1 Bakgrund 10 4.2 Avgiften när behållna avgiftsmedel inte uppgår till målsatt belopp 11 4.3 Intervallen för de individuella avgifterna 13 4.4 Avgiften när behållna avgiftsmedel uppgår till målsatt belopp 14 4.5 Definition av insättningsbegreppet 15 4.6 Placering av behållna avgiftsmedel 15 5 Överväganden om investerarskyddet 17 5.1 Bakgrund 17 5.2 Avgift för administrationskostnaderna 18 5.3 Investerarskyddets finansiering 20 6 Övergångstiden för vissa finansieringsföretag 22 7 Ikraftträdande 25 8 Ekonomiska konsekvenser 26 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 27 Rättsdatablad 28 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, 2. lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd, 3. lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet. 2 Lagtext Regeringen har följande förslag till lagtext. 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti Härigenom föreskrivs att 12 och 13 §§ lagen (1995:1571) om insätt- ningsgaranti skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 12 § Varje institut som omfattas av garantin skall betala en årlig avgift till nämnden. Avgiften grundas på institutens insättningar vid ut- gången av närmast föregående år, till den del insättningarna omfattas av garantin. Institutens sammanlagda avgift- er skall uppgå till ett be- lopp som motsvarar av insättningarna. Institutens sammanlagda avgift- er skall uppgå till ett be- lopp som motsvarar av insättningarna, om de behållna av- giftsmedlen sammanlagt uppgår till ett belopp som motsvarar av insättningarna. Om de behållna avgiftsmedlen sammanlagt uppgår till ett större belopp än som motsvarar 2,5 pro- cent av insättningarna, skall de sammanlagda avgifterna uppgå till ett belopp som mot- svarar av insättning- arna. Om de behållna avgiftsmedlen sammanlagt uppgår till ett mindre belopp än som motsvarar 2,5 pro- cent av insättningarna, skall de sammanlagda avgifterna tas ut med det belopp som krävs för att uppnå den nivån, dock lägst och högst av insättningarna. Bestämmelserna i andra och tredje styckena behöver inte tillämpas när avgiften för ett enskilt institut 1. bestäms enligt 14 §, 2. bestäms genom omprövning enligt 27 § förvaltningslagen (1986:223), eller 3. efter överklagande bestäms av allmän förvaltningsdomstol. 13 § Nämnden skall bestämma hur stort belopp varje institut skall betala i avgift. Avgiften skall betalas inom en månad för be- slutet. Avgiften skall motsvara sum- man av institutets insättningar till den del de omfattas av garantin, multiplicerat med lägst och högst av det tal som tillämpas enligt 12 § andra eller tredje stycket. Avgiften skall bestämmas med hänsyn till insti- tutets kapitaltäckningsgrad, beräk- nad enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kredit- institut och värdepappersbolag. Avgiften skall motsvara sum- man av institutets insättningar till den del de omfattas av garantin, multiplicerat med lägst och högst av det tal som tillämpas enligt 12 § andra eller tredje stycket. Avgiften skall bestämmas med hänsyn till insti- tutets kapitaltäckningsgrad, beräk- nad enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kredit- institut och värdepappersbolag. Dröjsmålsränta skall tas ut på avgifter som inte betalas i rätt tid, om det inte finns särskilda skäl mot det. Dröjsmålsränta skall beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar det av fastställda, vid varje tid gällande diskontot med tillägg av . Denna lag träder i kraft . 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd Härigenom föreskrivs att 29 § lagen (1999:158) om investerarskydd skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 29 § De värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet skall betala av- gifter till . Institutens sammanlagda avgif- ter skall motsvara vad som är nöd- vändigt för en långsiktig finansie- ring av skyddet och för att täcka nämndens administrationskostna- der. Vid beräkningen av avgiften skall beaktas hur stor andel skyd- dade tillgångar som finns hos institutet jämfört med samtliga skyddade tillgångar. Institutens sammanlagda avgif- ter skall motsvara vad som är nöd- vändigt för en långsiktig finansie- ring av skyddet och för att täcka nämndens administrationskostna- der. Vid beräkningen av avgiften skall beaktas hur stor andel skyd- dade tillgångar som finns hos institutet jämfört med samtliga skyddade tillgångar. Avgift som avser nämndens administrationskostnader får emellertid fördelas lika mellan samtliga institut som tillhör investerarskyddet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela föreskrifter om hur avgiften skall beräknas. Denna lag träder i kraft . 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet Härigenom föreskrivs att punkten 5 i övergångsbestämmelserna till lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Den som för lag- ens ikraftträdande, , drev finansieringsverksam- het utan krav på tillstånd enligt lagen (1988:606) om finansbolag och inte anskaffar medel för verk- samheten från allmänheten får fortsätta verksamheten till och med eller, om ansökan om tillstånd getts in , till dess att ansökningen har prövats slutligt. Den som för lag- ens ikraftträdande, , drev finansieringsverksam- het utan krav på tillstånd enligt lagen (1988:606) om finansbolag och inte anskaffar medel för verk- samheten från allmänheten får fortsätta verksamheten till och med eller, om ansökan om tillstånd getts in , till dess att ansökningen har prövats slutligt. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning Avgifterna för insättningsgarantin och investerarskyddet och har i skrivelser till Finans- departementet (dnr Fi98/477 resp. Fi98/887) begärt att den avgift om av de garanterade insättningarna som betalas till insättningsgarantisystemet skall återställas till . Bankföre- ningen har i en skrivelse till departementet (dnr Fi1999/2211) även begärt att avgiften skall slopas när den målsatta nivån för de behållna avgiftsmedlen har uppnåtts. Med anledning av detta har en promemoria utarbetats inom (dnr Fi98/477). I promemorian tas dessutom upp en fråga om investerarskyddet. Frågan rör avgiften för administrationskostnader. Syftet med förslagen i promemorian är huvud- sakligen att avgiftssättningen i de båda skyddssystemen skall bli mer flexibla och därmed minimera onödiga kostnader. Departementspromemorian har remissbehandlats. Följande instanser har beretts tillfälle att inkomma med yttrande. riksbank, Finans- inspektionen, , , Konkur- rensverket, , , Fristående Spar- bankers , och Finansför- bundet. Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi98/477). Regeringen tar i denna proposition upp de frågor som behandlats i promemorian samt vissa frågor som väckts av remissinstanserna. Lagrådets yttrande över lagförslagen har inte inhämtats. Ändringarna rör visserligen ämnen som faller under Lagrådets granskningsområde men ändringsförslagen innebär endast mindre justeringar. Lagrådets hörande skulle därmed sakna betydelse på grund av frågans beskaffenhet. Förlängning av övergångstiden för vissa finansieringsföretag Inom har vidare utarbetats en promemoria om förlängning av övergångstiden för vissa finansieringsföretag (dnr Fi2000/1448). De remissinstanser som yttrat sig över promemorian är riksbank, , , Företa- garnas , och . Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi2000/1448). 4 Överväganden om insättningsgarantin 4.1 Bakgrund Insättningsgaranti innebär att en insättare i en bank eller annat institut som ingår i garantisystemet får ersättning för sin insättning, om institutet försätts i konkurs. Insättningsgarantin infördes genom lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Lagstiftningen grundas på EG-direktivet om system för garanti av insättningar (94/19/EG). Enligt direktivet är medlemsländerna skyldiga att ha ett system för insättningsgaranti. Länderna lämnas dock stort utrymme att utforma metoderna för finansiering av systemet under förut- sättning att kostnaderna bärs av instituten själva. Den svenska insättningsgarantin är ett skydd för insättningar i banker och vissa värdepappersbolag. Den omfattar tillgodohavanden som är nominellt bestämda och tillgängliga för insättaren med kort varsel. Om institutet försätts i konkurs får insättaren ersättning med högst . Det administreras av . När insättningsgarantin infördes angavs det primära syftet vara att stärka konsumentskyddet för allmänhetens insättningar men att det därutöver kunde bidra till stabiliteten i det finansiella systemet. De institut som omfattas av garantisystemet svarar också för dess finansiering. Instituten belastas med avgifter som motsvarar de beräknade årliga kostnaderna för systemet på lång sikt. Avgifterna placeras på räntebärande konto i för att hållas tillgängliga för eventuella utbetalningar enligt garantisystemets regler. har även rätt att låna medel i , om den samlade behållningen av avgifterna inte skulle räcka till utbetalningarna. Institutens sammanlagda årsavgift till garantisystemet är för närvar- ande av de insättningar som omfattas av garantin. , 1996, togs ut men avgiften höjdes till det dubbla som ett led i att stärka de offentliga finanserna. Den möj- lighet hade att höja avgiften till av insättningarna för det fall nämnden hade tagit upp lån i Riksgälds- kontoret, togs bort. När den samlade behållningen av avgifterna motsvarar (ca ) av de garanterade insättningarna, skall avgiften sänkas till . Behållningen beräknas uppgå till detta belopp . Avgiften till garantin är differentierad mellan instituten. Denna dif- ferentiering baseras på varje instituts kapitaltäckningsgrad. Ett instituts avgift skall motsvara summan av institutets garanterade insättningar multiplicerat med lägst och högst av det procent- tal som tillämpas i fråga om årsavgiften, dvs. När avgiftsuttaget var av garanterade insättningar var motsva- rande siffror respektive . bestämmer hur stor avgift varje enskilt institut skall betala. 4.2 Avgiften när behållna avgiftsmedel inte uppgår till målsatt belopp Regeringens förslag: då de behållna avgiftsmedlen inte uppgår till av de garanterade insättningarna skall fastställa den sammanlagda avgiften till ett belopp som motsvarar vad som krävs för att uppnå den nivån, dock lägst och högst av insättningarna. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Har inte några invändningar mot promemorians förslag i huvudsak. anser att det i lagtext bör anges tydligare beräkningsgrunder för hur skall fastställa avgiften i intervallen 0,1 av insättningarna. uppfattar syftet med promemorians lagförslag på så sätt att avgiftsuttaget skall begränsas till vad som krävs för att den målsatta nivån skall uppnås jämte ett belopp motsvarande av insättningarna. Vidare anser nämnden att promemorians förslag inte hindrar att ett belopp motsvarande vad som krävs för att uppnå den målsatta nivån tas ut samt därutöver ett belopp så att det sammanlagda avgiftsuttaget uppgår till av insättningarna. Enligt nämnden bör det klart framgå av lagtexten hur nämnden skall täcka en uppkommen brist. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande regler skall institutens sammanlagda årsavgift till insättningsgarantin motsvara av de garanterade insättningarna. När de behållna avgiftsmedlen överstiger av de garanterade insättningarna, skall den sammanlagda årsavgiften sänkas till av dessa insättningar. Efter det att målet för behållningen har uppnåtts kan värdet av de garanterade insättningarna emellertid komma att öka. Insättningsgarantin kan även komma att tas i anspråk för ersättningsfall. Vid dessa förhåll- anden kan de behållna avgiftsmedlens procentandel av insättningarna sjunka. Om den sjunker av de garanterade insättning- arna, skall avgiften enligt gällande lagstiftning höjas till igen. När insättningsgarantin infördes var avgiften av insättningarna för perioder när behållningen inte uppgick till den målsatta nivån. Om nämnden hade lånat medel i för att betala ersättningar, hade nämnden möjlighet att besluta att avgiften skulle uppgå till till dess lånet hade betalats tillbaka. När grundavgiften höjdes till anfördes som skäl att det var ett led i att stärka de offentliga finanserna samt att garantisystemets finansiella kapacitet därmed kunde byggas upp snabbare. Regeringen förklarade vidare sin avsikt att när de behållna avgiftsmedlen uppnått av de garanterade insättningarna, återkomma till med ett förslag om återgång till för det fall den uppnådda nivån åter skulle komma att underskridas (prop. 1996/97:1, utgiftsområde 2 avsnitt 4.3). En behållning på av det totala garanterade insättnings- beloppet är snart uppnådd. Enligt Insättningsgarantinämndens beräk- ningar kan det förväntas ske . Det bör därför övervägas vilken avgift som bör tas ut om den målsatta nivån återigen skulle underskridas. När insättningsgarantin infördes anfördes bl.a. följande. Årsavgiften borde motsvara de förväntade årliga kostnaderna för garantisystemet. De förväntade årliga kostnaderna uppskattades till i genomsnitt en knapp miljard kronor. Det garanterade insättningsbeloppet uppskattades till . Den årliga kostnaden enligt dessa beräkningar skulle alltså motsvara av det garanterade insättningsbeloppet. Eftersom svårigheterna att uppskatta garantisystemets kostnader på lång sikt är så stora ansågs det emellertid lämpligt att avgiften sattes ned om fallissemang inte kom att inträffa eller om systemets kostnader långsiktigt visade sig bli betydligt lägre än det initiala avgiftsuttaget. Slutsatsen blev att det årliga avgiftsuttaget borde uppgå till av det totalt garanterade insättningsbeloppet upp till målet för behållningen, varefter avgiften skulle sänkas till av insättningarna. Med hänsyn till de räntekostnader m.m. som skulle uppkomma om systemet tvingades att låna i borde den avgift som togs ut i dessa fall kunna höjas . 1995/96:60 s. 96 102) Det saknas anledning att göra en annan bedömning än då garanti- systemet infördes. Metoden för uttag av avgifter behöver dock komplet- teras för att bli mer flexibel. Om målet för behållningen har kommit att underskridas och detta beror på variationer i värdet av de garanterade insättningarna kan bristen sannolikt täckas med ett avgiftsuttag som ligger . Om bristen däremot beror på utbetalning av ersättning till insättare kan avgiften behöva höjas till en högre nivå. Om behållningen har sjunkit betydligt, eller till och med tvingats låna pengar i för att täcka de utbetalningar som krävts, kan avgiften behöva höjas väsentligt. kan banksystemet antas vara finansiellt svagt i tider då enskilda banker fallerar. Ett så högt avgifts- uttag som gäller enligt nuvarande regler, dvs. så fort målet för behållningen underskrids, kan därför vara mindre lämpligt. Den nuvarande lagstiftningen kan dessutom innebära ett onödigt stort avgiftsuttag det år de behållna avgiftsmedlen uppnår den målsatta nivån. Om de behållna avgiftsmedlen ligger strax under den målsatta nivån skall avgiften alltså bestämmas till , vilket nu motsvarar . Det förefaller mindre ändamålsenligt att ta ut denna avgift om det saknas exempelvis endast . Mot bakgrund av dessa förhållanden får det anses rimligt att avgiften för perioder då fonderade medel inte uppgår till målet för behållningen, görs mer flexibel. Den bör fastställas av inom ett spann som motsvarar lägst och högst av de garanterade insättningarna. I enlighet med påpekandena från Finans- inspektionen och bör lagtexten preciseras något jämfört med promemorians förslag så att det framgår att avgift skall tas ut med det belopp som krävs för att uppnå den målsatta nivån, förutsatt att det kan ske inom avgiftsintervallet. Det finns emellertid inte skäl, som synpunkter ger uttryck för, att så länge det sammanlagda beloppet stannar kunna ta ut en avgift om utöver vad som krävs för att uppnå målsatt nivå. 4.3 Intervallen för de individuella avgifterna Regeringens förslag: Den individuella årsavgift som ett institut betalar för dess garanterade insättningar skall vara lägst och högst av det procenttal som tillämpas i fråga om årsavgiften. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte några invänd- ningar mot promemorians förslag. menar att ändringen saknar betydelse för institutens beteende och riskta- gande. Skälen för regeringens förslag: Förslaget om en nedsättning av den avgift som skall tas ut då behållna avgiftsmedel inte upp- går till målsatt nivå aktualiserar frågan om vilken intervall som är lämp- lig för de avgifter som skall tas ut från varje enskilt institut. Ett instituts avgift skall motsvara summan av institutets garanterade insättningar multiplicerat med lägst och högst av det procenttal som tillämpas i fråga om årsavgiften, dvs. 0,5 eller 0,1 pro- cent. , när årsavgiften var , var motsvarande gränser respektive . När avgiftsuttaget och intervallen ändrades konstaterades att fördubb- lingen av avgiften skulle innebära att den lägsta respektive högsta avgift som skulle kunna tas ut av ett enskilt institut skulle vara respektive av institutets garanterade insättningar. Detta skulle innebära att bredden på intervallen ökade från till . Eftersom kapitaltäckningsgraden inte perfekt avspeglar risken för att ett institut skall belasta garantisystemet ansågs denna inter- vall alltför bred. I stället föreslogs att bredden på intervallen skulle behållas. I avsnitt 4.2 föreslås att institutens sammanlagda avgift fastställs inom ett spann, 0,1 , av de garanterade insättningarna. En förnyad bedömning bör därför göras av vilken intervall som är lämplig för de individuella avgifterna. I valet av intervall för de individuella avgifterna bör beaktas vikten av att dessa även fortsättningsvis är tydligt differentierade, i syfte att främja en sund utveckling genom att institut med högre risknivå betalar en högre avgift. Fristående Sparbankers Riksförbunds invändning om att ändring- en i praktiken saknar betydelse för institutens beteende och risktagande kan möjligen vara riktig i vissa fall. Som framgår av motiveringen under avsnitt 4.4 är regeringen emellertid inte beredd att redan nu föreslå att dagens metod för riskrelatering av avgifterna tas bort. Bestämmelsen om vilken intervall som är lämplig bör därmed utformas så ändamålsenligt som möjligt. Med nuvarande intervall om lägst och högst av den totala procentuella avgiften och ett avgiftsuttag om upp- nås ett spann för de individuella avgifterna på mellan och av de garanterade insättningarna. Denna intervall ter sig alltför snäv för att över huvud taget uppmuntra ett lämpligt beteende hos instituten. Det är därför önskvärt att intervallen för de individuella avgif- terna breddas i samband med att det totala avgiftsuttaget sänks. Sammanfattningsvis framstår det som lämpligt att återgå till den breda- re intervall och de gränser som ursprungligen angavs i lagen. Institutens individuella avgift bör därför vara lägst och högst av det procenttal som tillämpas i fråga om årsavgiften. 4.4 Avgiften när behållna avgiftsmedel uppgår till mål- satt belopp Regeringens bedömning: Avgift för insättningsgarantin bör betalas även när behållna avgiftsmedel uppgår till av de garanterade insättningarna. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: , (), och avstyrker promemorians förslag. De hävdar att avgiften innebär en konkurrensnackdel. , och menar vidare att tillräckliga medel har avsatts när de behållna avgiftsmedlen uppnår av garanterade insättningar och att det inte är rimligt att behålla avgiften för att kunna påverka instituten genom riskrelatering eftersom sådana avgifter saknar betydelse för institutens risktagande. och anför också att även om systemet skulle komma att belastas av nya uppgifter av preventiv karaktär skulle det inte behövas större finansiell styrka i systemet. Föreningarna gör vidare gällande att det är viktigt att omedel- bart omvärdera tidigare ställningstagande i frågan om avgift skall utgå på lång sikt, eftersom förutsättningarna på den svenska finansmarknaden ändrats markant sedan övervägandena gjordes. Övriga remissinstanser har inte några invändningar mot förslaget. framhåller dock att det föreligger ett behov av en utvärdering av om avgifter skall utgå och hur stora de avgifterna i så fall skall vara. Skälen för regeringens förslag: När insättningsgarantin infördes anförde regeringen som skäl för att även långsiktigt ta ut avgifter bl.a. att avgiften var att betrakta som en ersättning för ett garantiåtagande och därför skulle anses förbrukad när förflutit, i likhet med en vanlig försäkringspremie. Det anfördes vidare att ett avgiftsuttag även efter det att den målsatta behållningen uppnåtts hade den principiella fördelen att det medgav att riskdifferentieringen av de individuella avgifterna även fortsättningsvis påverkade bankens beteende (prop. 1995/96:60 s. 99). Det kan i och för sig, som , och framför, ifrågasättas i vilken mån riskdifferentiering av avgifterna i praktiken har någon påverkan på institutens riskbenägenhet. Inom pågår beredning av huvud- betänkande, Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160) och kommer ett nytt betänkande från kommittén om konkurs- och rekonstruktionsfrågor i banker.