prop · GN03124 · 2000-01-01 00:00:00 — Protokoll skall föras och bevis utfärdas om gjord kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, om den undersökte begär det vid förrättningen eller om föremål tas i beslag. Paragrafen innehåller vissa bestämmelser om verkställigheten av beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Bestämmelserna överensstämmer i sak med 19 § andra och tredje styckena VSL. Med kroppsbesiktning avses här även urinprovstagning. Denna åtgärd omnämns därför inte särskilt i lagtexten. 30 § Beslut om användning av tvångsmedel får fattas endast av en tjänsteman vid eller , som innehar befattning som är förenad med sådan befogenhet och som har genomgått erforderlig utbildning för ändamålet. Detsamma gäller för verkställighet av beslut om användning av tvångsmedel. Bestämmelsen har inte någon motsvarighet i VSL. Bestämmelsen återfinns som 32 § i promemorian. Som framgår av de tidigare paragraferna har tjänstemän vid och långtgående befogenheter att besluta om tvångsmedel, som delvis är mycket känsliga från integritetssynpunkt. Formellt sett gäller befogenheterna enligt dessa paragrafer alla anställda inom respektive verk. Begreppet tjänsteman vid respektive verk innefattar emellertid personal av olika kategorier och med olika kvalifikationer. Genom den här bestämmelsen inskränks befogenheterna till att gälla enbart sådana tjänstemän som innehar en befattning förenad med sådan befogenhet och som hunnit genomgå den utbildning som behövs för att kunna utöva befogenheten. I andra meningen ges motsvarande regel för den som skall delta i verkställigheten av ett sådant beslut. Det får ankomma på verksledningarna att besluta om vilken utbildning som skall krävas. 31 § Kan brott som avses i 1. 3 eller 4 § eller försök till sådant brott eller 7 § föranleda att en sådan avgift som avses i 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor påförs, eller 2. 8 eller 9 § eller försök till sådant brott eller 11 § föranleda att tulltillägg enligt 8 kap. 2 4 §§ tullagen (2000:000) påförs får åtal för brottet väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl. Vad som sägs i första stycket gäller även talan om förverkande enligt 16 §. Denna paragraf motsvarar 23 a § i VSL och 33 § i promemorian. Första stycket I detta stycke föreskrivs en begränsning av möjligheterna att väcka åtal för ett brott, om brottet kan föranleda påföring av en sådan sanktionsavgift som avses i antingen 3 § lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor eller tulltillägg enligt 8 kap. 2 4 §§ förslaget till ny tullag (motsvarar 82 84 §§ tullagen). I sådant fall får åtal väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl. Det bör tilläggas att utöver den här bestämmelsen om åtalsprövning gäller bestämmelserna om åtalsunderlåtelse i 20 kap. 7 § samt 16 och 17 §§ lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Syftet med bestämmelserna i denna paragraf är att en straffrättslig prövning skall tillgripas endast i de fall då den administrativa sanktion, som kan komma att påföras med anledning av gärningen, framstår som en från allmän synpunkt otillräcklig reaktion. Särskilda skäl för att väcka åtal kan finnas med hänsyn till brottets beskaffenhet. Skulle brottet vara av sådan svårighetsgrad att det kan föranleda annan påföljd än böter, bör det i princip alltid anses finnas särskilda skäl för åtal. Såvitt avser tullbrott bör detta medföra en tillämpning som stämmer överens med hur åtalsregeln i 13 § skattebrottslagen tillämpas. Enligt den bestämmelsen får åtal för skatteförseelse (anm: bötesbrott) väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl. För det fall det är fråga om ett bötesbrott bör särskilda skäl anses finnas, när den administrativa avgiften inte kan drabba den som har begått brottet. Som exempel på det kan nämnas att bestämmelserna om tulltillägg omfattar enbart den som är skyldig att betala importskatt. Den som för en juridisk persons räkning för in en vara kan därmed undgå tulltillägg. Även i andra falla bör det, om än undantagsvis, anses finnas särskilda skäl för åtal fastän det är fråga om ett bötesbrott för vilket en administrativ avgift utgår. Så kan vara fallet då någon har begått flera införselbrott som vart och ett föranleder endast en måttlig sanktions- avgift. Den sammanlagda brottsligheten kan då bedömas vara av sådant allvar att den bör föranleda straff även om detta stannar vid böter. Särskilda skäl för åtal kan också finnas när det rör sig om en sammansatt brottslighet, t.ex. när införsel av en vara medför ansvar för både smuggling (eller olovlig införsel) och tullbrott (eller vårdslös tullredo- visning), och enbart det ena brottet föranleder en administrativ sanktion. Andra stycket Här anges att bestämmelserna i första stycket även gäller talan om förverkande enligt 16 §, dvs. förverkande av insmugglade varor eller utbyte eller kostnadsersättningar för brott. 32 § I mål om brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket får talan föras av särskilt förordnade befattningshavare vid , om det är uppenbart att brottets straffvärde svarar mot böter och att brottet inte skall föranleda någon annan påföljd. En sådan befattningshavare får även fatta beslut enligt 3 § fjärde stycket lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Bestämmelserna i första stycket inskränker inte allmän åklagares åtalsrätt. Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar 24 § VSL och 34 § i promemorian. Bestämmelserna reglerar de s.k. tullåklagarnas rätt att åtala och besluta om förverkande. Enligt VSL omfattar tullåklagarnas åtalsbehörighet mål om brott enligt författningar, vilkas efterlevnad har att övervaka . Vidare förutsätts att det gäller mål om brott för vilka inte svårare straff än böter kan följa och mål enligt 2 § andra meningen VSL om ringa varusmuggling av narkotika. Den här föreslagna bestämmelsen knyter åtalsbefogenheten i huvudsak till samma brott som omfattas av befogenhet enligt 19 § att inleda förundersökning. Av 1 § andra stycket framgår emellertid att åtalsbefogenheten är något snävare på så sätt att den inte omfattar någon form av brott enligt narkotikastrafflagen. Den närmare innebörden av hänvisningen till 1 § andra stycket behandlas i kommentaren till den bestämmelsen. Åtalsbefogenheten bestäms på så sätt att den omfattar alla dessa slag av brott i den mån brottets straffvärde svarar mot böter och brottet inte likväl skall föranleda någon annan påföljd. Med brottets straffvärde förstås detsamma som i . Även om brottets straffskala förutom böter innehåller fängelse, har en tullåklagare enligt förslaget således möjlighet att väcka åtal. Det förutsätter emellertid att straffvärdet för den gärning det är fråga om svarar mot enbart böter. Utgångspunkten för bedömningen skall alltså vara brottets straffvärde i det enskilda fallet. Det skall vara uppenbart att straffvärdet svarar mot böter. Om detta är tveksamt, skall ärendet överlämnas till allmän åklagare. Om straffvärdet svarar mot fängelse men straffet i det enskilda fallet likväl skall bestämmas till böter, så saknar tullåklagarna åtalsbehörighet enligt den föreslagna bestämmelsen. Så kan vara fallet om det finns någon grund för strafflindring till följd av sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § eller gärningsmannens ungdom (29 kap. 7 § ). Om straffvärdet svarar mot böter men det kan finnas anledning att likväl bestämma en strängare påföljd, skall ärendet överlämnas till allmän åklagare. Detta kan komma ifråga i en återfallssituation. Vid en straffmätning skall nämligen utöver brottets straffvärde beaktas om det är fråga om en sådan situation (29 kap. 4 § ). Återfall kan alltså föranleda en strängare påföljd än den som svarar mot brottets straffvärde. Tullåklagarnas åtalsrätt inskränker inte de allmänna åklagarnas behörighet att väcka åtal i de fall som här åsyftas. Detta anges uttryckligen i paragrafens andra stycke. 33 § Om ägaren till en vara, som kan förverkas enligt 16 § första stycket 1, inte kan delges stämning på det sätt som är föreskrivet för stämning i brottmål, får talan om annan egendom än transportmedel föras mot den hos vilken varan påträffades. Med transportmedel förstås motordrivet fordon och tillhörande släpfordon samt fartyg och luftfartyg. Paragrafen motsvarar 20 § VSL och 35 § i promemorian. Talan om förverkande på grund av brott handläggs i de flesta fall gemensamt med åtal för brottet och förs då oftast mot den tilltalade. När ett förverkandeyrkande riktas mot någon annan än den som är tilltalad i ett mål, skall lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. tillämpas. Av 1 § lag följer att om det finns särskilda bestämmelser i lag eller annan författning skall i stället dessa gälla. Den här föreslagna paragrafen innehåller en sådan särskild bestämmelse. Som anförts i kommentaren till 16 § kan insmugglad egendom i princip förverkas utan att egendomens ägare har varit delaktig i brottet. Enligt den här bestämmelsen, som alltså är en processuell bestämmelse, kan talan i vissa fall riktas mot den person hos vilken egendomen påträffas. Bestämmelsen tar främst sikte på det fallet att den som har ertappats med godset bestämt förnekar både att han visste att han hade det med sig och att han känner till vem som äger det. Med uttrycket "den hos vilken varan påträffades" avses samma personer som i 20 § VSL betecknas "forslare eller annan innehavare av den beslagtagna egendomen". Beträffande transportmedel får i stället talan riktas mot ägaren och stämning delges enligt vad som föreskrivs i 4 § lag. Regleringen för transportmedel omfattar även sådant släpfordon som förs in med ett motordrivet fordon som inte skall förverkas. Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 1. Denna lag träder i kraft , då lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall upphöra att gälla. Den som efter lagens ikraftträdande tar sådan befattning som anges i 12 eller 13 § med en vara som varit föremål för varusmuggling enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall fällas till ansvar enligt 12 eller 13 §. Beträffande varor som varit föremål för varusmuggling eller försök till varusmuggling enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall tillämpas vad som i den lagen är föreskrivet om förverkande. Vad som är föreskrivet i denna lag om förverkande skall dock tillämpas om det leder till en lindrigare bedömning. Vad som föreskrivs i 19 22 och 24 27 §§ om åtgärder vid brott enligt denna lag skall tillämpas även beträffande brott enligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. I fråga om åtal för brott mot lagen (1960:418) om straff för varusmuggling och i fråga om förverkande till följd av sådant brott skall 20, 23 a och 24 §§ den lagen fortfarande tillämpas. Några särskilda övergångsbestämmelser om straffansvar har inte ansetts påkallade annat än när det gäller olovlig befattning med smuggelgods. Det innebär att i fråga om straffansvar skall tillämpas, förutom 2 kap. 10 § regeringsformen, de allmänna principer som kommer till uttryck i 5 § första och andra styckena lagen (1964:163) om införande av . I punkten 2 finns en särskild bestämmelse avseende olovlig befattning med smuggelgods enligt 12 eller 13 §. Syftet med den bestämmelsen är endast att reglera det förhållandet att den olovliga befattningen har ägt rum efter den nya lagens ikraftträdande medan införsel- eller utförselbrottet har ägt rum före ikraftträdandet. I sådant fall täcker gärningsbeskrivningen i den nya lagen inte in befattningen med godset. Den nya lagen gäller olovlig befattning med varor som har varit föremål för brott enligt den nya lagen. I punkten 2 har därför tagits in en bestämmelse för det fall någon har tagit sådan befattning som anges 12 eller 13 § med en vara som varit föremål för varusmuggling enligt VSL. Han skall fällas till ansvar enligt 12 eller 13 § i den nya lagen. Med varusmuggling förstås här detsamma som i 6 § VSL. I punkten 3 ges en särskild materiell bestämmelse om förverkande. Den står i allt väsentligt i överensstämmelse med de principer som gäller för ansvarsbestämmelserna (jfr promemorian s. 524 f, som överensstämmer med varusmugglingsutrednings betänkande, SOU 1991:84, s. 539 f). Punkten har utformats i enlighet med den lydelse som Lagrådet föreslagit. Punkterna 4 och 5 har tillkommit på förslag av Lagrådet. Bakgrunden till dessa bestämmelser är att bestämmelserna i om förundersökning, tvångsmedel åtal och förverkande uttryckligen hänför sig till brott enligt SL eller vissa där angivna författningar. 7.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker Genom 2 § 1 mom. första stycket i denna lag blir lagen om straff för varusmuggling (VSL) i sin helhet tillämplig då någon bryter mot införselförbud som avses i 1 § i samma lag. Där föreskrivs införselförbud i vissa fall och bemyndigas regeringen att meddela ytterligare förbud. I 2 § 2 mom. föreskrivs att allmänt åtal får väckas endast efter medgivande av . 2 § 1 mom. första stycket ändras på så sätt att den kommer att gälla SL i stället för VSL. I fråga om förverkande innehåller 2 § 1 mom. andra stycket i dess nuvarande lydelse en särbestämmelse. Enligt denna skall förverkande inte ske, om det uppenbarligen framgår av omständigheterna att dryckerna inte har varit avsedda att olovligen införas till riket . Denna särreglering kan visserligen framstå som obehövlig i ljuset av den föreslagna förverkandebestämmelsen i SL, 16 §. Enligt den bestämmelsen får ett förverkande inte ske om det är uppenbart oskäligt. Bestämmelsen i 2 § 1 mom. andra stycket är emellertid, på sätt närmare framgår av 5 § samma lag, kopplad till ett bemyndigande för regeringen med avseende på avtal med främmande stat. Bestämmelsen bör därför tills vidare kvarstå. Den bör dock förtydligas. I nuvarande 2 § första momentet sista stycket finns en bestämmelse om ansvarsfrihet vid nöd. Bestämmelsen är obehövlig och föreslås därför upphävd. Detta beror på att 24 kap. innehåller generella bestämmelser om ansvarsfrihet vid nöd. I 1 § 2 mom. 3 och 5 § har gjorts motsvarande förtydligande som i 2 § 1 mom. andra stycket. Vidare har gjorts en redaktionell ändring i 5 § av en hänvisning till 1 §. Dessa ändringar har tillkommit på förslag av Lagrådet. I 5 § har dessutom gjorts ytterligare ändringar av redaktionell natur. 7.3 Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) 1 § I paragrafen införs ett nytt andra stycke. I detta erinras om att det i den föreslagna smugglingslagen (SL) finns bestämmelser varigenom olovlig införsel och utförsel av narkotika och viss olovlig befattning med insmugglad narkotika straffbeläggs. Bestämmelser om straff för olovlig införsel och utförsel av narkotika finns i 6 § SL. Av kommentaren till 3 § SL (under rubriken framgår att det innehav som konstituerar den olaga införseln inte bör föranleda ansvar enligt narkotikastrafflagen utan endast enligt SL. I 12 och 13 §§ SL finns bestämmelser om olovlig befattning med smuggelgods. Av 12 § tredje stycket SL framgår att bestämmelsen i den paragrafen inte skall tillämpas om gärningen utgör narkotikabrott enligt 1 § första stycket 1, 3 eller 4 narkotikastrafflagen (eller ringa eller grovt sådant brott) eller motsvarande fall av vårdslöshet med narkotika enligt 3 a § samma lag (jfr kommentaren till 12 § tredje stycket SL). 2 5 §§ Hänvisningarna i paragraferna har ändrats till följd av att 1 § har tillförts ett nytt stycke. 7.4 Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69) I 1 § andra stycket anges sådana fall då skattebrottslagen inte är tillämplig, bl.a. det fallet att det är fråga om gärningar som är belagda med straff enligt lagen om straff för varusmuggling (VSL). Angivandet av VSL har här ersatts med den föreslagna smugglingslagen. Vidare har bestämmelsen kompletterats så att den även gäller gärningar som är belagda med straff enligt privatinförsellagen. De gärningar som avses är brott enligt 9 § privatinförsellagen. Den paragrafen innehåller i sin nuvarande lydelse en bestämmelse enligt vilken skattebrottslagen inte är tillämplig. Genom den här lagändringen blir den bestämmelsen i privatinförsellagen onödig. Den föreslås därför bli upphävd. 7.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1565) om beskattning av viss privatinförsel 9 § Bakgrund I privatinförsellagen finns bestämmelser om beskattning av alkoholdrycker och tobaksvaror som en enskild person har förvärvat och själv transporterar till från ett annat EU-land för sitt eller sin familjs personliga bruk (införsel för eget bruk). På sätt närmare redovisats i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.1, utgör beskattningen enligt privatinförsellagen ett undantag från huvudregeln i cirkulationsdirektivet att privatpersoners inköp av alkoholdrycker och tobaksvaror skall beskattas enbart i det medlemsland där inköpet görs (artikel 8 i direktivet). Privatinförsellagens bestämmelser medför att den skattefrihet som annars skulle gälla på grund av huvudregeln i cirkulationsdirektivet är begränsad till att gälla sådana kvantiteter som framgår av 2 § privatinförsellagen. Vad som införs utöver dessa kvantiteter beskattas alltså. Skatt utgår med de belopp som anges i 1 §. Införsel för eget bruk omfattas inte av något förbud utom den åldersgräns om 18 respektive som gäller för tobak och alkohol enligt tobakslagen eller alkohollagen. För den som uppfyller ålderskravet är det alltså i och för sig tillåtet att för eget bruk föra in kvantiteter även om de överstiger de skattefria kvantiteter som anges i 2 § införsellagen. Genom 9 § straffsanktioneras de beskattningsregler som finns i 1 och 2 §§. Om en införsel av alkoholdrycker eller tobak inte är för eget bruk, skall tillämpa den s.k. cirkulationsordning som föreskrivs i direktivet. Denna ordning har införlivats i svensk rätt genom lagen om alkoholskatt (LAS) och lagen om tobaksskatt (LTS). I sådant fall kan beskattning ske endast enligt vad som föreskrivs i dessa lagar. Det nu sagda kommer till uttryck genom 8 § första stycket 5 och 8 a § första stycket 2 LAS samt 9 § första stycket 5 och 9 a § första stycket 2 LTS. Ordalydelserna i dessa bestämmelser knyter nu direkt an till direktivets ordalydelse. I konsekvens härmed har ordalydelsen i 1 § privatinförsellagen anpassats till nämnda bestämmelser i och LTS (jfr prop. 1998/99:127 s. 26ff, 31 f och 34). Sammanfattningsvis innebär detta att avsikten med beskattnings- reglerna är, att skatt enligt privatinförsellagen skall utgå endast i den mån som införseln omfattas av de undantag som finns i de angivna bestämmelserna i och LTS. Ändringar i bestämmelsen I förhållande till den nuvarande lydelsen har paragrafen ändrats på så sätt 1. att straffbestämmelsen har utformats efter mönster av 8 § första stycket i den föreslagna smugglingslagen (SL) och 2. att det nuvarande andra stycket har upphävts eftersom det inte behövs. Vad först gäller anpassningen till motsvarande bestämmelse i SL, 8 § första stycket, kan anmärkas följande. Straffansvar för underlåtenhet att lämna deklaration inträder då någon underlåter att på en bemannad tullplats lämna deklaration. Brottet skall i princip anses fullbordat i och med att han passerat den punkt där deklaration skall lämnas. Detta har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.1. Straffansvar för underlåtenhet att lämna deklaration inträder vidare då någon underlåter att lämna deklaration enligt 4 § första stycket sista meningen. Där anges att den som inte för in varan till en bemannad tullplats skall efter införseln lämna in deklaration till beskattningsmyndigheten (i ). Att någon lämnar oriktig uppgift avses ha motsvarande innebörd som i 8 § första stycket SL. Detsamma gäller farerekvisitet. Vad som anförs i kommentaren till 8 § första stycket SL bör därför kunna vara till ledning då 9 § privatinförsellagen skall tillämpas. På förslag av Lagrådet har i analogi med 3 § förlaget till ny smugglingslag lagts till att någon underlåter att lämna föreskriven uppgift. Även i övrigt är bestämmelsen utformad i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt paragrafens nuvarande lydelse krävs att gärningsmannen har begått gärningen uppsåtligen eller av oaktsamhet . Efter mönster av 8 § SL föreslås att det i lagtexten anges att gärningen skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet . Avsikten är att såväl uppsåtskravet som oaktsamhetskravet i den här bestämmelsen skall tillämpas på motsvarande sätt som i 8 § SL. Vad som skall anses utgöra uppsåt och grov oaktsamhet då det är fråga om brott enligt SL har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.7.1 och 5.7.2. Det bör här framhållas att privatinförsellagens beskattnings- bestämmelser är av sådan beskaffenhet att den som för in varor utöver de skattefria kvantiteterna nästan undantagslöst måste ha insett att han skulle ha deklarerat varorna. I allt fall torde okunskap om bestämmelsernas innehåll regelmässigt få anses utgöra grov oaktsamhet. Det är följaktligen inte avsett att kravet på grov oaktsamheten skall innebära att det straffbara området inskränks i praktiken jämfört med nuvarande ordning. Det nuvarande andra stycket föreslås upphävt. Att SL och skattebrottslagen inte är tillämpliga föreslås framgå direkt av dessa lagar. 9 a § Genom denna paragraf, som är ny, ges möjlighet att undgå ansvar genom s.k. frivillig rättelse. Paragrafen är utformad efter mönster av 15 § SL. Vad som anförs i författningskommentaren till den bestämmelsen bör därför i tillämpliga delar tjäna till ledning även avseende den här bestäm- melsen. Som framgår av lagtexten har bestämmelsen inget samband med skyldigheten att betala särskild avgift enligt 7 §. För sådan avgift finns möjlighet till bl.a. frivillig rättelse enligt vad som föreskrivs i 15 §. 9 b § I den här bestämmelsen erinras om att SL innehåller sådana bestämmelser om förundersökning, tvångsmedel, åtal m.m. som gäller vid brott enligt 9 § privatinförsellagen. Tillämpningsområdet för bestämmelserna i framgår av 1 § andra och tredje styckena SL (jfr författningskommentaren till de bestämmelserna). 7.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner Genom 14 § i denna lag blir om förundersökning och tvångsmedel tillämpliga när det är fråga om brott enligt 8 §. Ändringen innebär att hänvisningen till bestämmelserna i ersätts med en hänvisning till motsvarande bestämmelser i . 7.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen 4, 7 och 8 §§ har förtydligats. I 4 § första stycket har på förslag av Lagrådet lagts till underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift . I 4 § sista stycket första meningen har gjorts en anpassning till regeringens förslag om ändring av 3 § lagen om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. I 7 § första stycket 2 har i likhet med 6 kap. 10 § andra stycket 3 i förslaget till ny tullag gjorts den redaktionella ändringen att ordet handresgods bytts ut mot bagage . Bakgrunden till ändringarna i 4, 7 och 8 §§ har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.2. Här bör påpekas att 4 § i sin nuvarande lydelse särskilt anger generell anmälningsskyldighet för bl.a. den som för in eller ut barnpornografi enligt lagen (1998:1443) om förbud mot införsel och utförsel av barnpornografi. Eftersom all införsel och utförsel av sådana varor är förbjuden enligt lag, omfattar anmälningsskyldigheten i före- slagna 4 § första stycket all införsel eller utförsel av barnpornografi enligt den lagen. I 7, 8, 11, 12 och 20 §§ har hänvisningar till VSL ersatts med hänvisningar till den nya smugglingslagen (SL). Övriga ändringar i 11 och 12 §§ har tillkommit på förslag av Lagrådet. Ändringarna innebär en anpassning till 6 kap. 21 § i förslaget till ny tullag. I 9 § har på förslag av Lagrådet gjorts ett tillägg om förtroliga meddelanden. Motsvarande bestämmelse finns i 3 kap. 1 § tredje stycket punktskattekontrollagen och finns även i förslaget till ny tullag (6 kap. 11 §).