prop · GN0364 · 2000-01-01 00:00:00 — Schengenstaterna har åtagit sig att i enlighet med FN:s konventioner på narkotikaområdet vidta alla erforder- liga åtgärder för att förebygga och bekämpa olaglig handel med narkotika och narkotiska läkemedel samt att därutöver särskilt bevaka de platser som är kända för narkotikahandel för att minska spridningen av narkotiska preparat till nya missbrukargrupper. De har vidare åtagit sig att i enlighet med sin konstitution och nationella lagstiftning tillåta s.k. kontrollerade leveranser på sina territorier, att förstärka sin kontroll över person- och varutrafiken samt av transportmedel vid de yttre gränserna i syfte att förhindra olaglig införsel av narkotika och narkotiska läkemedel samt att garantera att gällande lagstiftning medger beslag och för- verkande av tillgångar som härrör från illegal handel med narkotika. innehåller också särskilda regler om rätt att medföra narkotiska läkemedel vid resa till ett annat Schengenland. En resande får medföra narkotiska läkemedel för medicinsk behandling under förutsättning att en behörig myndighet i hemlandet har utfärdat ett särskilt intyg, artikel 75.1. Intyget skall utformas på visst fastställt sätt och innehålla bl.a. uppgift om förskrivande läkare, artikel 75.2. Mängden läkemedel skall stå i relation till resans längd och får omfatta maximalt 30 dagars behandling. Den behöriga myndigheten skall utfärda intyget på grundval av läkares ordination. För varje narkotikaklassat läkemedel som ordineras skall utfärdas ett separat intyg och den behöriga myndigheten skall spara en kopia av intyget. 9.3.2 Gällande svenska bestämmelser om narkotika och narkotiska läkemedel De författningar som reglerar hanteringen av narkotika är i huvudsak narkotikastrafflagen (1968:64), läkemedelslagen (1992:859), lagen (1992:860) om kontroll av narkotika och lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (varusmugglingslagen). Till dessa ansluter bl.a. före- skrifter i förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika samt vissa detaljföreskrifter som meddelat. Begreppet narkotika definieras i narkotikastrafflagen. Med narkotika förstås läkemedel eller hälsofarliga varor med beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter eller varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter och som antingen på sådan grund är föremål för kontroll enligt en internationell överenskommelse som har biträtt, eller av regeringen har förklarats vara att anse som narkotika. Läkemedelslagen innehåller de grundläggande bestämmelserna om hanteringen av läkemedel. Läkemedelslagen gäller även för läkemedel som innehåller narkotika i den mån lagens bestämmelser inte strider mot vad som är särskilt föreskrivet om narkotika. I lagen om kontroll av narkotika finns bestämmelser bl.a. om handel, tillverkning, import, export och innehav av narkotika, vilka således har företräde framför läkemedelslagens bestämmelser. Enligt 2 § lagen om kontroll av narkotika får befattning med narkotika tas endast för medicinskt, vetenskapligt eller annat samhällsnyttigt ändamål som är särskilt angeläget. Vidare kräver i princip all befattning med narkotika tillstånd för att vara laglig. Särskilt tillstånd krävs för att importera och exportera narkotika, se 3 § första stycket lagen om kontroll av narkotika. En enskild resande behöver dock i princip inte ha tillstånd för att få införa narkotikaklassade läkemedel för medicinskt ändamål och personligt bruk. Rätten till införsel begränsas emellertid i praktiken genom föreskrifter (LVFS 1997:11), se 3 § andra stycket lagen om kontroll av narkotika jämförd med 5 § förordningen om kontroll av narkotika. Narkotikaklassade läkemedel som är upptagna i förteckning I i föreskrifter om förteckningar över narkotika (LVFS 1997:12 med senare tillägg) får överhuvudtaget inte införas utan tillstånd, och sådant tillstånd kan meddelas endast om varorna skall användas för medicinsk eller vetenskaplig forskning. Medel som tas upp i förteckning II eller III får förutsatt att medlen är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk vid varje enskild inresa utan tillstånd medföras i en mängd som motsvarar högst fem dagars förbrukning. Rör det sig om medel upptagna i förteckning IV eller V gäller en gräns om högst tre veckors förbrukning. Är resanden bosatt utomlands och skall han eller hon endast tillfälligt upehålla sig i är det dock, beträffande medel som återfinns i förteckning IV eller V, tillåtet att införa en mängd mot- svarande behovet . Den som vill föra med sig ett narkotiskt läkemedel in i landet har att styrka att det är för medicinskt ändamål och personligt bruk. Detta kan ske genom att skriftligt intyg från läkare visas upp eller genom att läkemedlet är försett med apoteksetikett som upptar namnet på den som för in läkemedlet och namnet på den läkare som förskrivit läkemedlet. 9.3.3 Resandes rätt till införsel och utförsel av narkotiska läkemedel Regeringens förslag: Genom en ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika ges resande laglig möjlighet att föra ut narkotiska läkemedel från , om läkemedlen är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk. Vidare görs en följdändring i lagen till följd av EU-anpassad tullagstiftning. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Riksåklagaren pekar på att rätten för resande att medföra narkotikaklassade läkemedel i huvudsak regleras i föreskrifter från och ifrågasätter om inte anpassningen av det svenska regelverket till i stället bör komma till uttryck i lag eller förordning. , och framhåller att särskilda regler om rätt att medföra narkotikaklassade läkemedel vid resa till ett annat Schengenland ger bättre kontrollmöjligheter och att reglerna också ger möjlighet till fri rörlighet även för svårt sjuka människor. för i sammanhanget fram behovet av en ändring av nu gällande regler om omhändertagande av narkotika innan förtullning är avslutad. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande svenska bestämmelser beträffande införsel av resande av legalt förskrivna narkotiska läkemedel är strängare än motsvarande regler inom . har, i och med anslutningen till , åtagit sig att godkänna sådana intyg som avses i artikel 75 i och som utfärdas av andra Schengenländers behöriga myndigheter för en maximal period . måste således, om sådant intyg utfärdats, tillåta en resenär från ett annat Schengenland att införa narkotiska läkemedel inom ramen för en medicinsk behandling. De svenska reglerna måste följaktligen ändras i enlighet härmed. Det bör i sammanhanget uppmärksammas att Schengenreglerna inte medger någon sådan uppdelning av narkotika i olika förteckningar som finns i föreskrifter. Det bör också uppmärksammas att Schengenreglerna inte reglerar det fall att en person bosatt i ett Schengenland får narkotiska läkemedel förskrivna i ett annat Schengen- land. har i anledning av propositionen om givit regeringen till känna att de ifrågavarande regeländringarna måste betraktas som en tillfällig lösning (prop. 1997/98:42, bet. 1997/98:JuU15, rskr. 1997/98:181). har framhållit att i såväl som i alla andra internationella sammanhang måste allt göras för att inte på något sätt underlätta spridningen av narkotika. Även regeringen vill framhålla vikten av att i alla internationella sammanhang motarbetar åtgärder som kan underlätta spridningen av narkotika och tvärtom aktivt verkar för en restriktiv narkotikapolitik. Regeringen menar dock att den utvidgning av rätten till införsel av narkotiska läkemedel som följer av Schengenanslutningen, genom det uttalade kravet på intyg från en behörig myndighet, innebär en bättre kontroll av förskrivande läkare, patienter och preparat än vad som är fallet . Denna uppfattning framförs också av såväl som . framhåller att det inte ser någon grund för att betrakta regleringen inom Schengen endast som en tillfällig lösning. Det bör också framhållas att det krav som följer av Schengenanslutningen innebär en möjlighet till fri rörlighet även för svårt sjuka människor, inte minst cancerpatienter, och inte någon eftergift för en mindre restriktiv narkotikapolitik. Det handlar här om legal förskrivning av läkemedel till sjuka människor för personligt bruk. Regeringen anser att en i bosatt person skall ges motsvarande lagliga möjlighet som andra Schengenmedborgare att medföra narkotiska läkemedel inom ramen för en medicinsk behandling vid resa till annat Schengenland. För att utförsel av narkotikaklassade läkemedel lagligen skall kunna äga rum i ett sådant fall krävs en ändring i 3 § lagen (1992:860) om kontroll av narkotika, som i sitt första stycke föreskriver att narkotika får importeras eller exporteras endast av den som har tillstånd till det. I paragrafens andra stycke meddelas regler endast om införsel i vissa fall av narkotiska läkemedel för medicinskt bruk. Regeringen föreslår därför att det i paragrafen föreskrivs att resande också utan särskilt tillstånd får föra ut narkotiska läkemedel från om läkemedlen är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk, jämför 1 § lagen (1960:418) om straff för varu- smuggling. Det saknas enligt regeringen anledning till ändringar av reglerna om införsel av narkotiska läkemedel i förhållande till länder som står utanför . För resenärer från andra länder än Schengenländer bör således nuvarande föreskrifter fortsätta att gälla, se föregående avsnitt. Detta förhållande bör, som Riksåklagaren framhållit i sitt remissvar, klargöras genom reglering i förordning. är central förvaltningsmyndighet för kontroll och tillsyn av läkemedel och skall enligt sin instruktion särskilt svara för kontrollen och tillsynen enligt bl.a. läkemedelslagen och lagen om kontroll av narkotika. Verket har också givits en omfattande före- skriftsrätt på området. bör mot bakgrund härav också ges uppgiften och befogenheten att utfärda sådana intyg som avses i artikel 75 i såvitt avser svenska resenärer. Varken detta eller godkännandet av de intyg som utfärdats av andra Schengenländers behöriga myndigheter kräver någon lagstiftningsåtgärd. befogenhet att utfärda intyg bör föreskrivas i förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika. Enligt 3 § tredje stycket lagen om kontroll av narkotika får narkotika inte tas om hand på det sätt som avses i 8 § första stycket 2 tullagen (1987:1065). Narkotika får inte heller utan tillstånd sändas genom tullområdet, åter föras ut eller förvaras i tullager som inrättats för förvaring av proviantartiklar och liknande. I övrigt gäller lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. (transportlagen). Vid EU-inträdet upphörde möjligheten att ta hand om en vara som är belagd med någon form av införselrestriktion innan förtullningen är avslutad. Däremot finns det fortfarande en möjlighet enligt transportlagen att transitera sådana varor genom landet eller förvara dem på någon form av tullager eller att förstöra eller återutföra dem. Inte heller finns det nu längre några tullager som har inrättats för förvaring av proviantartiklar och liknande. Den inledande meningen i 3 § tredje stycket lagen om kontroll av narkotika liksom den senare delen i påföljande mening kan därför, som framhållit, tas bort. 9.4 Kostnader De lagförslag som läggs fram i denna proposition innebär i sig inga ökade kostnader för myndigheterna eller för samhället i övrigt. Regeringen avser dock att ekonomiska vårproposition åter- komma till när det gäller vilka ytterligare resursförstärkningar som behövs för att kunna fullfölja statsmakternas intentioner i fråga om utvecklingen av rättsväsendet. 9.5 Ikraftträdanden De nya eller ändrade lagbestämmelserna föreslås i huvudsak träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Det beror på att de nya eller ändrade lag- bestämmelserna syftar till att anpassa den svenska lagstiftningen till regler. räknar med att vara redo att delta fullt ut i . Det fulla deltagandet i förutsätter bl.a. att de andra Schengenstaterna god- känner som operativ medlem och i och med detta beslutar att avstå från personkontroller vid gränserna mot och att sätta de övriga bestämmelserna i i kraft i förhållande till . Det kan inte med säkerhet förutsägas exakt när det kommer att ske. Sammanfattningsvis är det således inte möjligt att nu ta ställning till när de nya eller ändrade lagbestämmelserna bör träda i kraft. Det bör därför överlämnas till regeringen att besluta om ikraftträdandet. Lagen om internationellt polisiärt samarbete, lagen om ändring i , lagen om ändring i sekretesslagen, lagen om ändring i lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmåls- området och lagen om ändring i vapenlagen föreslås dock träda i kraft . Lagen om internationellt polisiärt samarbete, lagen om ändring i , lagen om ändring i lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet och lagen om ändring i vapenlagen bör kunna tillämpas i förhållande till när Öresunds- förbindelsen öppnas för trafik . När det gäller sekretesslagen och lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brott- målsområdet, framstår det som olämpligt att låta ändringar avvakta , eftersom dessa kan förväntas beröras även av andra lagförslag. Sekretesslagen kommer enligt förslagen att hänvisa till lagen om Schengens informationssystem innan denna har trätt i kraft, men det har i den situationen ingen faktisk innebörd. På motsvarande sätt kommer hänvisningen i 8 § första stycket 3 och 4 i lagen om internationellt polisiärt samarbete att hänvisa till bestämmelser i lagen 25 c och 25 d §§ i (1972:260) om internationellt samarbete rörande verk- ställighet av brottmålsdom respektive 5 a och 5 b §§ i lagen (1963:196) om samarbete med , , och för verkställighet av straff m.m. som ännu inte har trätt i kraft. 10 Författningskommentar 10.1 Förslaget till lag om internationellt polisiärt sam- arbete 1 § I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Lagen görs, enligt andra stycket, tillämplig på polisiärt samarbete mellan och alla andra stater. Endast 3 § gäller dock i förhållande till alla stater, övriga bestämmelser reglerar, enligt första stycket, polisiärt samarbete med andra medlemsstater i Europeiska unionen samt och . Skälen för avgränsningen är redovisade i avsnitt 7.3.3. Lagens bestämmelser påverkar inte ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare när det gäller ledning av förundersökningar inom landet. 2 § I denna paragraf definieras några begrepp som är centrala för lagen. 3 § I paragrafen ges svenska myndigheter lagstöd för att följa villkor i över- enskommelser med andra stater eller mellanfolkliga organisationer som innebär att uppgifter som har lämnats till en svensk myndighet för ett ändamål inte får användas för ett annat. Denna bestämmelse om polisiärt samarbete har flyttats över från 1 § lagen (1991:435) med vissa bestäm- melser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Någon ändring i sak är inte avsedd. Skälen för förslaget beskrivs närmare i avsnitt 9.2.4. 4 § Paragrafen anger förutsättningarna för gränsöverskridande övervakning. Enligt huvudregeln, i första stycket, får utländska polismän från en annan Schengenstat fortsätta en pågående övervakning in i om det i deras hemstat pågår en utredning om ett brott som kan föranleda ut- lämning och en behörig svensk myndighet samtycker till det. Behörig svensk myndighet att lämna samtycke är, enligt 15 § första stycket, Riks- polisstyrelsen eller den polismyndighet som styrelsen i det enskilda fallet beslutar; kan i enskilda fall som avser övervakning till sjöss överlämna ärenden till . Att den utländska utredningen skall avse ett brott som kan föranleda utlämning innebär inte att det krävs en bedömning att utlämning skall komma till stånd i det enskilda fallet, utan den lagstadgade straffskalan är avgörande. Detta utveckas i avsnitt 7.1. I brådskande fall får gränsöverskridande övervakning, enligt undan- tagsregeln i andra stycket, ske utan föregående svenskt samtycke under vissa angivna förutsättningar. Enligt får över- vakning utan föregående samtycke ske för vissa uppräknade brott. Dessa överensstämmer inte i alla delar med svenska brottsbenämningar. Det finns därför anledning att påpeka att även i dessa fall förutsätts att brottet kan föranleda utlämning. I tredje stycket regleras de utländska tjänstemännens skyldighet att av- bryta en övervakning i . Skälen redovisas i avsnitt 7.4.4. 5 § I denna paragraf anges förutsättningarna för gränsöverskridande för- följande. Utländska tjänstemän från en annan Schengenstat får, under vissa förutsättningar, fortsätta ett pågående förföljande av en person över landgräns in i . Gränsöverskridande förföljande enligt denna paragraf kan bli aktuellt i förhållande till och . Gränsöver- skridande förföljande i förhållande till specialregleras i 10 §. Gränsöverskridande förföljande får, enligt första stycket, ske i två slags situationer. Den första är när en person har avslöjats på bar gärning med att begå ett brott som kan föranleda utlämning. Det måste vara klart att det är den avslöjade gärningsmannen som förföljs. Att brottet kan föran- leda utlämning innebär inte att det krävs en bedömning att utlämning skall komma till stånd i det enskilda fallet, utan den lagstadgade straff- skalan är avgörande. Detta utvecklas i avsnitt 7.1. Det andra fallet när gränsöverskridande förföljande får ske in i är när en person som är häktad eller avtjänar ett fängelsestraff har rymt. Enligt huvudregeln krävs det samtycke från en behörig svensk myn- dighet. Det följer av 15 § första stycket andra meningen att behörig myn- dighet är polismyndigheten i det distrikt dit de utländska tjänstemännen först kommer i . Enligt andra stycket får gränsöverskridande förföljande ske utan före- gående samtycke dels i brådskande fall, dels när svenska tjänstemän inte har kunnat ta över förföljandet från den utländska tjänstemannen vid gränsen. I dessa fall skall den utländska tjänstemännen begära bistånd från en svensk myndighet, dvs. polismyndigheten i det distrikt dit de ut- ländska tjänstemännen först kommer i , enligt 15 § andra stycket. I tredje stycket regleras de utländska tjänstemännens skyldighet att av- bryta ett förföljande i . Skälen redovisas i avsnitt 7.4.4. 6 § Paragrafen behandlar gränserna för utländska tjänstemäns befogenhet att omhänderta en person i samband med gränsöverskridande förföljande. Svenska polismän är enligt första stycket skyldiga att, på begäran av ut- ländska tjänstemän som utför ett gränsöverskridande förföljande in i , omhänderta den flyende. Svenska polismän får inte neka att till- mötesgå en begäran från de utländska tjänstemännen att omhänderta den flyende i detta skede, i synnerhet inte när det är fråga om ett förföljande enligt 5 § första stycket, som den svenska myndigheten har lämnat sitt samtycke till, eller inte har krävt skall avbrytas. Det kan dock vara till- räckligt att svensk polis fastställer den flyendes identitet. Förutsätt- ningarna för att hålla den flyende frihetsberövad anges i 8 §. I avvaktan på att den svenska polisen omhändertar den flyende får de utländska tjänstemännen enligt andra stycket stoppa och omhänderta den flyende. I uttrycket stoppa och omhänderta ligger såväl befogenheten att stoppa personen som att stoppa ett fordon där personen färdas, för att kunna genomföra ett omhändertagande. Skälen redovisas i avsnitt 7.5.3. 7 § I paragrafens första stycke anges vilka befogenheter de utländska tjänstemännen har när de har omhändertagit den flyende enligt 6 §, innan denne kan överlämnas till svensk polis. Skälen för avgränsningen redo- visas i avsnitt 7.5.3. Det kan noteras att dessa befogenheter avgränsas ytterligare av bestämmelsen i 11 § som ålägger de utländska tjänstemännen att följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som meddelas av svenska polismyndigheter. Det får till följd att t.ex. befogenheten att belägga den som har omhändertagits med handfängsel omfattas av samma begränsningar som gäller för svensk polis. Befogenheten för utländska tjänstemän att omhänderta föremål skall ses som ett sätt att biträda den svenska polisen, genom att tillfälligt omhänderta föremålen. Enligt andra stycket skall föremål som har omhändertagits så snart det kan ske överlämnas till svensk polis. Det blir sedan, enligt 8 § andra stycket, de svenska polismännens uppgift verk- ställa eventuella beslag av föremål. 8 § I skedet efter det att de utländska tjänstemännen har omhändertagit den flyende enligt 6 §, eller föremål enligt 7 §, skall svensk polis ta över åtgärden. Enligt första stycket får svensk polis ta personen i förvar i avvaktan på en framställning om utlämning eller över- förande av straff. Detta är, som Lagrådet har påpekat, en special- bestämmelse som till allmänna bestämmelser lägger ytterligare en möjlighet att beröva den omhändertagne friheten. Skälen redovisas närmare i avsnitt 7.6.3. Regeln behandlar svenska och utländska medborgare lika vad gäller den tid som en person får hållas i förvar. I de fall där utlämning av en svensk medborgare inte kan komma i fråga, aktualiseras i stället frågor om förundersökning kan inledas i , eller om verkställighet av ett utdömt straff kan överföras hit. Enligt andra stycket får svensk polis verkställa beslag, enligt vanligt förfarande, i avvaktan på en ansökan från den andra staten om bistånd enligt 2 § lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat. (I departementspromemorian Ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, Ds 1999:56, föreslås att 2 § lag skall föras över till 35 § i en ny lag om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål.) När det gäller föremål som har omhändertagits enligt 7 § första stycket 2 och som kan förverkas enligt 36 kap. 3 § 2 BrB, är avsikten att allmänna svenska regler om beslag och om talan om förverkande skall bli tillämpliga. Skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.6.3. 9 § Denna paragraf är tillämplig när danska polismän som befinner sig på svenskt territorium på Öresundsförbindelsen, utan att det pågår gräns- överskridande övervakning eller förföljande, ställs inför en situation där det finns ett behov av att vidta åtgärder för att avvärja hot mot den all- männa ordningen eller säkerheten. Detta kan främst bli aktuellt när dansk polis kommer till platsen för en incident före svensk polis. I paragrafens första stycke behandlas danska polismäns befogenheter på Öresundsförbindelsen. Där ges danska poliser samma befogenheter som svenska poliser att ingripa mot ordningsstörningar och hot mot den allmänna säkerheten. Däremot kan danska polismän inte med stöd av bestämmelsen genomföra exempelvis rutinkontroller på förbindelsen. De närmare skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 7.5.3. Enligt andra stycket är en dansk polisman som har vidtagit en åtgärd enligt första stycket skyldig att underrätta en svensk polis- myndighet på orten. Det hänger samman med att den svenska myndig- heten, som i dessa fall normalt inte har kännedom om att de danska polismännen befinner sig på svenskt territorium, skall ha det operativa ledningsansvaret för hur åtgärden utförs (se vidare 11 §). Att under- rättelsen skall ske innebär att den skall äga rum så fort det är möjligt utan att riskera åtgärden. Skyldigheten för de danska polismännen att underrätta en svensk myndighet hänger också samman med att en åtgärd som en dansk polisman har vidtagit får pågå tills en svensk myndighet övertar genom- förandet eller begär att åtgärden skall avbrytas. Att en svensk myndighet övertar genomförandet av en åtgärd innebär att svenska polismän som kommer till platsen övertar inte bara ansvaret för hur en åtgärd utförs, utan också i praktiken utför åtgärden i alla delar. Man kan följaktligen tänka sig situationer där den svenska polisen inte har möjlighet att fullt ut överta en pågående åtgärd. I dessa fall får de danska polismännen fort- sätta en pågående åtgärd, naturligtvis med skyldighet att följa den svenska polisens instruktioner enligt 11 §.