prop · GN03126 · 2000-01-01 00:00:00 — Handlingarna skall åtminstone innehålla de upplysningar som är nödvändiga för varornas identifiering. Normalt skall deklaranten inge en kompletterande deklaration som får vara av allmän, periodisk eller sammanfattande art. Denna skall vid övergång till fri omsättning enligt 8 § tullagen inlämnas senast efter den dag då varan frigjordes. Artikel 76 i tullkodexen gäller såväl import som export. I det följande behandlas de förenklade förfarandena vid övergång till fri omsättning vid import. Tullmyndigheterna skall således enligt fastställda villkor tillåta förenklade förfaranden. De förfaranden som avses är förfarandet med ofullständiga deklarationer, förenklat deklarationsförfarande och lokalt klareringsförfarande. De fastställda villkoren finns angivna i artiklarna 253-289 i tillämpningskodexen, som innehåller tämligen detaljerade bestämmelser om tillämpningen av de tre förenklade förfarandena. Bl.a. framgår att förutsättningen för att tillstånd att använda det förenklade deklarationsförfarandet eller den lokala klareringen skall medges är att det går att göra effektiva kontroller av att relevanta bestämmelser efterlevs. Vidare skall ansökan om tillstånd i princip avslås om sökanden gjort sig skyldig till en allvarlig överträdelse eller upprepade överträdelser av tullföreskrifterna eller endast sporadiskt deklarerar varor för övergång till fri omsättning. När det gäller förfarandet med ofullständiga deklarationer finns inte motsvarande bestämmelser. Bestämmelsen i artikel 253 i tillämpningskodexen att förfarandet får användas "i ett vederbörligen berättigat fall" torde dock innebära en begränsning i sig. Som synes är artikel 76 i tullkodexen en obligatorisk bestämmelse. Medlemsländerna kan inte välja att tillämpa endast delar av bestämmelsen. Vidare är såväl bestämmelserna i artikel 76 i tullkodexen som bestämmelserna i de nämnda artiklarna i tillämpningskodexen direkt tillämpliga. Dessa omständigheter synes man ha bortsett från vid utformningen av de svenska reglerna, även om avsikten inte varit att avvika från EG-rätten. I SOU 1994:89 Tullagstiftningen och EG föreslog (s. 133) att de förenklade förfarandena för övergång till fri omsättning skulle regleras i lag. De skäl som angavs för detta var att tullförfarandet även avser uttagande av annan skatt än tull samt vidare att tillämpningen i dess grunddrag bör vara enhetlig hos alla tullmyndigheter. Regeringen delade denna bedömning. I tullagen finns visserligen inga bestämmelser om de i tullkodexen reglerade förenklade förfarandena. Däremot har man använt begreppet förenklat förfarande beträffande tillståndet att förfoga över varor innan tull fastställts. 7 § första stycket tullagen lyder: får, enligt föreskrifter som meddelas av regeringen, bevilja importör eller sådant företag som i sin verksamhet deklarerar varor för övergång till fri omsättning för importörs räkning (ombud för importör), tillstånd att ta hand om och i övrigt förfoga över varor innan tull fastställts. När det förenklade förfarandet används med stöd av ett ombuds tillstånd, får även importören ta hand om och förfoga över varan. I författningskommentaren till 7 § tullagen hänvisas först till artikel 76 i tullkodexen och artikel 253 i tillämpningskodexen. Därefter anges att de förenklade förfaranden för övergång till fri omsättning, som det avses att närmare föreskrifter skall utfärdas om enligt 7 §, är det förenklade deklarationsförfarandet och det lokala klareringsförfarandet. Dessa närmare föreskrifter finns i 8 § tullförordningen. Ordalydelsen av denna bestämmelse ger vid handen att de förenklade förfaranden som är avsedda att användas i är förenklat deklarationsförfarande och lokalt klareringsförfarande. I bestämmelsen fastslås också vilka som skall kunna få tillstånd att använda dessa förfaranden. Tillstånd att tillämpa ett förenklat förfarande enligt 7 § första stycket tullagen (1994:1550) kan ges till 1. importör i form av förenklat deklarationsförfarande för övergång till fri omsättning, 2. företag som är ombud för importör i form av förenklat deklarationsförfarande för övergång till fri omsättning för annans räkning, 3. importör i form av lokalt klareringsförfarande för övergång till fri omsättning för egen räkning. Förfarandet med ofullständiga deklarationer har således lämnats därhän. Av allt att döma har lagstiftaren ansett att det inte behövts någon reglering i lag eller förordning om detta förfarande, avsikten har inte varit att förfarandet inte skall kunna användas i . För detta talar också den omständigheten att det i 6 kap. 3-6 §§ tullordningen finns bestämmelser om förfarandet med ofullständiga deklarationer. I 9 § första stycket tullförordningen stadgas vidare att tillstånd att tillämpa ett förenklat förfarande enligt 8 § efter ansökan får lämnas den som betalar tull enligt 26 § tullagen, dvs. innehavare av kredittillstånd. I paragrafens andra stycke stadgas att tillstånd får lämnas eller tills vidare. I det tredje stycket stadgas att , om det är nödvändigt för verkets övervakning och kontroll får föreskriva att varor av visst slag inte får tas om hand med tillämpning av ett förenklat förfarande. Föreligger särskilda skäl får beslut om sådan begränsning även fattas för ett enskilt fall. I 11 13 §§ tullförordningen finns de föreskrifter som omnämns i 7 § första stycket tullagen. Av 11 § framgår att importör som har erhållit tillstånd enligt 8 § 1 får ta hand om en vara som förs in och i övrigt förfoga över den, om han lämnar en förenklad deklaration för övergång till fri omsättning. Detta benämns hemtagning för egen räkning. I 12 § finns en bestämmelse om hemtagning för annans räkning: ett företag som har tillstånd enligt 8 § 2 får ta hand om en vara som förs in och i övrigt förfoga över den, om företaget i egenskap av ombud lämnar en förenklad deklaration för övergång till fri omsättning för importörens räkning med uppdrag att avge kompletterande tulldeklaration. I sådant fall får även importören ta hand om och i övrigt förfoga över varan. 13 § avser godkänd importör: en importör som medgivits tillstånd enligt 8 § 3, således tillstånd att använda det lokala klareringsförfarandet, får enligt de närmare föreskrifter som meddelar ta hand om och i övrigt förfoga över en vara om han underrättar verket om varans ankomst. Vidare sägs att det i tillstånd enligt 8 § 3 skall anges om någon åtgärd av krävs innan mottagaren får förfoga över en vara. föreskrifter finns i 6 kap. tullordningen. Skälen för regeringens förslag: De svenska bestämmelserna om förenklade förfaranden vid övergång till fri omsättning kan ifrågasättas i ett flertal hänseenden. Tanken bakom bestämmelsen i 7 § första stycket tullagen strider i och för sig inte mot tullkodexen; innebörden av bestämmelserna om förenklade förfaranden i tullkodexen är just att varorna skall kunna frigöras innan tull fastställts. Härmed är också den svenska bestämmelsen till viss del onödig. Redan tillämpningen av de EG-rättsliga bestämmelserna om förenklade förfaranden leder till att importör kan få förfoga över varorna innan tull fastställts. En direkt felaktighet i bestämmelsen är att den är utformad som en fakultativ bestämmelse; får ge tillstånd. Enligt EG-rätten skall tillstånd ges, förutsatt att de fastställda villkoren är uppfyllda. Vidare skall det inte vara enbart "enligt föreskrifter som meddelas av regeringen" som tillstånd medges, eftersom bestämmelserna huvudsakligen finns i EG- rätten. I konsekvens av det här förda resonemanget är även en stor del av bestämmelserna i 11 13 §§ tullförordningen överflödiga. 8 § torde dessutom strida mot tullkodexen. Även om det inte har varit lagstiftarens avsikt, har bestämmelsen utformats på så sätt att det framstår som att endast det förenklade deklarationsförfarandet och det lokala klareringsförfarandet får användas i . Som nämnts ovan står det inte medlemsländerna fritt att välja vilka förenklade förfaranden som skall tillämpas. Vidare är tullkodexen direkt tillämplig såvitt avser tull; några införandebestämmelser behövs inte och skall inte finnas. Också bestämmelsen i 9 § första stycket tullförordningen, som innebär att endast kredithavare kan få tillstånd att använda de förenklade förfarandena, kan synas vara svår att förena med EG-rätten; villkoren för att förenklade förfaranden skall få användas anges som nämnts ovan i artiklarna 253 289 i tillämpningskodexen. Här finns också bestämmelser om i vilka fall tillstånd inte skall beviljas. Kravet på innehav av kredittillstånd torde emellertid kunna ses som en kompletterande bestämmelse till artikel 261.2 andra strecksatsen respektive artikel 264.2 andra strecksatsen i tillämpningskodexen. Där anges att tillstånd till förenklat förfarande skall i princip avslås, om den som har gjort ansökan endast sporadiskt deklarerar varor för övergång till fri omsättning. Den som inte är kreditimportör enligt 26 § tullagen torde kunna anses som en sådan sporadisk deklarant. För att man skall få bli kreditimportör krävs nämligen att man importerar varor i större omfattning. Enligt bestämmelsen i 9 § tredje stycket tullförordningen, som har sin grund i 7 § andra stycket tullagen, kan rätten att ta hand om varor med tillämpning av ett förenklat förfarande begränsas. Syftet är att säkerställa övervaknings- och kontrollskyldigheter. Redan av artiklarna 261 och 264 i tillämpningskodexen får emellertid anses följa att tillämpning av ett förenklat förfarande kan vägras, om tullmyndig- heternas kontroll inte kan garanteras. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår regeringen att bestämmelserna om förenklade förfaranden utformas så att det står klart att de endast är bestämmelser som kompletterar EG-rätten. har i SOU 1999:54 även behandlat frågan om tidsfristen för inlämnande av kompletterande tulldeklaration. Frågan tas upp i nästa avsnitt. Även föreskrifter om tillämpningen av de förenklade förfarandena i främst tullordningen måste givetvis vara utformade på ett sådant sätt att det framgår att de endast är bestämmelser som kompletterar EG-rätten. Bestämmelser som inskränker tillämpligheten av förfarandena på ett sätt som strider mot EG-rätten får självklart inte förekomma. 6.2 Kompletterande tulldeklaration och tullräkningar Regeringens förslag: utfärdar föreskrifter om tidsfristen för inlämnande av kompletterande tulldeklaration och utfärdande av tullräkningar. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Länsrätten i säger sig inse fördelarna med ett flexibelt system och motsätter sig inte att rätten att meddela föreskrifter om utfärdande av särskild tullräkning och tidsfrister för betalning av tull delegeras till . Länsrätten erinrar dock om det angelägna i att betalningsfristen är tydligt angiven för varje tullskyldig; det är viktigt att tydlig information om sista betalningsdag går ut till alla kredithavare. I övrigt har ingen remissinstans något att erinra mot förslagen; , , och tillstyrker förslagen. Bakgrunden till regeringens förslag: I EG-rätten används inte begreppet tullkredit. I stället talar man om anstånd med betalning av tull. I artiklarna 224 227 i tullkodexen finns bestämmelser om sådant anstånd. Artikel 224 lyder: Under förutsättning att det tullbelopp som personen i fråga skall betala avser varor som deklarerats för ett tullförfarande som innebär skyldighet att betala denna tull, skall tullmyndigheterna på begäran av denna person bevilja anstånd med betalning av detta belopp enligt de villkor som fastställs i artikel 225 227. Av artikel 225 framgår att beviljandet av anstånd förutsätter att den sökande ställer säkerhet. I artikel 226 anges de tre olika förfaranden som kan användas när anstånd beviljas; anstånd kan beviljas separat för varje tullbelopp som bokförts, gemensamt för alla tullbelopp som bokförts som fastställs av tullmyndigheten och som inte överstiger (således en periodisk tullräkning) eller gemensamt för alla tullbelopp som bokförts i en post. Av artikel 227 framgår att den tid för vilken anstånd med betalning beviljas skall vara . Hur tiden skall beräknas varierar beroende på vilket av ovanstående förfaranden som använts. Om anstånd beviljats separat för varje tullbelopp som bokförts, skall tiden räknas efter den dag då tullbeloppet bokfördes av tullen. Om anstånd beviljats gemensamt för alla tullbelopp som bokförts , skall tiden räknas efter den dag då perioden för samlingsräkningen går ut. Om anstånd beviljats gemensamt för alla tullbelopp som bokförts i en post, skall tiden räknas efter utgången av den tidsperiod under vilken varorna frigjordes. Därpå skall tiden minskas med det antal dagar som motsvarar dagar i tidsperioden i fråga. Om de nyssnämnda perioderna utgör en kalendervecka eller en kalendermånad, får medlemsstaterna besluta att tullbeloppet skall betalas enligt följande: a) om perioden är en kalendervecka, den fjärde veckan efter . b) om perioden är en kalendermånad, den sextonde dagen den månad som följer efter denna kalendermånad. I syfte att uppnå överensstämmelse med tullkodexens vokabulär har lagstiftaren valt att frångå det tidigare använda uttrycket tullkredit i tullagen. Institutet benämns i stället betalningsanstånd. Enligt 26 § första stycket tullagen får medge betalningsanstånd för den som bedriver importverksamhet eller annan som importerar varor i större omfattning (kreditimportör). En kreditimportör betalar tull enligt särskild tullräkning. Motsvarande gäller den som bedriver exportverksamhet eller annan som exporterar varor i större omfattning. Särskild tullräkning får enligt andra stycket i samma paragraf utställas även på den som lämnat tulldeklaration som ombud för tullskyldig, om ombudet gentemot åtagit sig att fullgöra den tullskyldiges betalningsskyldighet. Av tredje stycket i paragrafen framgår att särskild tullräkning utfärdas en gång och omfattar tulltaxeringsbeslut för alla varor som frigjorts under en kalendervecka. Räkningen skall betalas senast i fjärde veckan efter nämnda kalendervecka. har således valt de alternativ som anges i artiklarna 226 b och 227.3 a i tullkodexen. Den valda perioden ger en kredittid på mellan beroende på när i kalenderveckan varan frigörs. I sina remissyttranden över förslaget till den nuvarande tullagen anförde bl.a. och att tiden för lämnande av kompletterande uppgifter är för kort och att den dåvarande kredittiden vid hemtagning, , borde behållas. 1994/95:34 konstaterade regeringen (s. 98) att det enligt vore möjligt att ha en uppsamling av import under upp till en månad, vilket skulle kunna innebära en kredittid för de varuposter som lämnats tidigt , medan kredittiden för de varuförsändelser som frigjorts skulle vara endast . Vid ett sådant system skulle, menade regeringen, den som kunde styra sin import till kunna få en längre kredittid, medan den som hade en jämt fördelad import i genomsnitt skulle få en kredittid . konstaterar i SOU 1999:54, s. 106, att artiklarna 226 och 227 i tullkodexen ger utrymme för användning av alternativa förfaranden vad gäller samlingsperioder, så länge som den tid för vilken betalningsanstånd beviljas är . Utredningen hänvisar till att det vid de diskussioner som förts inom utredningen framkommit att såväl som näringslivet skulle sätta värde på en större flexibilitet i regleringen av förfarandena vid betalningsanstånd. Anledningen härtill är att företagens import är av olika omfattning och slag; för vissa importörer är en samlingsperiod om lämpligast, medan vore lämpligare för andra. Utredningen drar slutsatsen att det inte framstår som lämpligt att i tullagen ha en reglering som inte medger den flexibilitet som tullkodexen erbjuder. Därför föreslår utredningen, i enlighet med det förslag som med instämmande av näringslivets representanter lämnat, att rätten att meddela föreskrifter om utfärdande av särskild tullräkning och tidsfrister för betalning av tull skall delegeras till . har också i SOU 1999:54, s. 104, behandlat frågan om tidsfristen för inlämnande av kompletterande tulldeklaration. Utred- ningen konstaterar dels att behovet av tidsfrister är olika för företagen, dels att frågan härom bör hanteras i samband med utformningen av bestämmelserna om betalningsanstånd. Utredningen föreslår även beträffande denna fråga att rätten att meddela föreskrifter skall delegeras till . Utredningen påminner dock i detta sammanhang om den kritik som kommissionen i rapport nr 97.15.1 om kontroll av egna medel har riktat mot hantering av de kompletterande tull- deklarationerna. Kommissionen anför att det svenska förfarandet med deklarationer i två steg i teorin överensstämmer med EG-rättens tidsfrister, men att den ursprungliga tidsfristen kan bli kraftigt förlängd om steg 2-deklarationen lämnas in mycket sent eller inte alls. Detta beror på att deklaranten får två påminnelser innan fastställande av tull och bokföring sker. Kommissionen uppmanar i rapporten de svenska myndigheterna att ändra sina förfaranden. Utredningen påpekar att givetvis måste inom ramen för vad svensk förvaltningsrätt medger beakta kommissionens anmärkningar vid utformningen av bestämmelserna om handläggningen av deklarationerna. har i en skrivelse till regeringen redogjort för hur frågan om tidsfrister för inlämnande av kompletterande tulldeklaration och ut- färdande av tullräkning kommer att hanteras om den av föreslagna ordningen genomförs. I ett första steg avser att förlänga fristen för inlämnandet av den kompletterande tulldeklarationen för elektroniskt överförda deklarationer och för deklarationer som lämnas på blankett. har vidare tillsatt en arbetsgrupp med uppdrag att lämna förslag till ett system med periodiska kompletterande tulldeklarationer. Att deklarationerna lämnas innebär att en deklarationen omfattar ett antal olika sändningar som är frigjorda . är medvetet om att det kommer att krävas nya kontrollfunktioner; en stor del av de automatiska kontroller som finns inbyggda i tulldatasystemet skulle inte kunna användas. Därför ingår det i arbetsgruppens uppdrag att överväga vilka åtgärder som behövs för att kompensera detta. När det gäller längden på perioden avser att utgå från näringslivets önskemål, under förutsättning att har godtagbar kontroll över godsflödet samt att kredittiden upprätthålls. är vidare medvetet om att införande av periodisk deklaration skulle kunna komma att påverka verkets möjligheter att utföra vissa uppdrag åt andra tillsynsmyndigheter. Verket ser det därför som en självklarhet att utredningsarbetet skall genomföras i samverkan med , , samt övriga myndigheter och offentliga organ som kan komma att beröras. Även näringslivet kommer att ges möjlighet att medverka i utredningsarbetet. Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar utredningens bedömning att EG-rätten inte lägger något hinder i vägen för att föreskrifter om tidsfristerna för inlämnande av kompletterande tulldeklaration och utfärdande av tullräkning meddelas av . Regeringen inser också värdet av att bestämmelserna på området blir mer flexibla. Lagstiftningen skall självklart inte lägga hinder i vägen för utveckling och förnyelse av företagsanpassade betalningsrutiner. Regeringen noterar också att den av föreslagna ordningen får stöd av såväl som näringslivet. Regeringen föreslår därför att föreskrifter om tidsfristen för kompletterande tulldeklaration och utfärdande av tullräkning skall meddelas av . Regeringen återkommer i 12 kap. till frågan om behovet av bemyndigandebestämmelser i tullagen. måste självklart vid utfärdandet av föreskrifterna hålla sig inom de ramar som EG-rätten anger. Kommissionens anmärkningar måste beaktas. Vidare måste föreskrifterna vara utformade på ett sådant sätt att gäldenären i det enskilda fallet tydligt kan se vilka förutsättningar som gäller i just hans fall. 6.3 Skattekontosystemet Regeringens bedömning: Ett inordnande av tull och kanske framförallt mervärdesskatt vid import i skattekontosystemet skulle kunna medföra praktiska vinster för företagen. Frågan kräver dock främst med hänsyn till att det finns särskilda bestämmelser om uppbörd i tullagstiftningen en fördjupad analys och bör därför behandlas i ett annat sammanhang. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Remissinstanserna: anser att det vore en fördel om tullar kunde infogas i skattekontosystemet; härigenom skulle en bättre enhetlighet åstadkommas. delar utredningens bedömning att frågan huruvida tull och annan skatt som tas ut vid import skall ingå i skattekontosystemet kräver en fördjupad analys; det finns både organisatoriska och legala problem som måste lösas. tillstyrker ett inordnande i skattekontosystemet. Förbundet anser att det saknas relevanta skäl för att importmomsen skall särredovisas vid importtillfället; detta skapar enbart merarbete för såväl importörerna som myndigheterna. Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktiven skulle särskilt överväga bl.a. om, och i så fall i vilken omfattning, tullar, mervärdesskatt och avgifter som uppbär i samband med import borde inordnas i eller samordnas med skattekontosystemet. Utredningen utgår vid sina överväganden från den nuvarande ordningen med två parallella och åtskilda myndighets- organisationer, och skatteförvaltningen, och att tull och importskatt även fortsättningsvis skall uppbäras av . Utredningen påpekar att redan denna omständighet torde tala emot en total inordning i skattekontosystemet, som givetvis bygger på att den beslutande myndigheten återfinns inom skatteförvaltningen. Bestäm- melserna om beslutande myndighet, omprövning och överklagande i skattebetalningslagen skulle inte gälla beträffande de beslut som fattats av ; härom finns särskilda regler i tullagstiftningen. Utredningen påpekar vidare att bilden åtminstone när det gäller tull kompliceras ytterligare av att det i gemenskapsrätten byggts upp ett särskilt system med regler om bl.a. deklarationer, betalningsanstånd och räntor. Dessa regler, som återfinns i tullkodexen och tillämpningskodexen, avviker från bestämmelserna i skattebetal- ningslagen. Systemet med skattekonton torde förutsätta enhetliga redovisnings-, betalnings- och ränteregler; på skattekontona bokförs löpande debiterade skatter mot de betalningar som den skattskyldige gör. Betalningarna bokförs utan någon avräkningsordning, varför man inte kan styra vilken skuld betalningen avser. Vidare måste såvitt avser avstämningen på skattekontot beaktas att skatterna skall gå till den nationella verksamheten, den svenska statsbudgeten. betalas till största delen vidare till gemenskapen. Man kan därför inte baka ihop tull med skatterna på skattekontot, om man inte helt frikopplar gäldenärens inbetalning från den inbetalning som skall göra till EU. menar att det av det sagda framgår att det inte skulle vara helt oproblematiskt att inordna tullen i skattekontosystemet. Det skulle behövas ändringar inte bara i tullagstiftningen och rutiner för uppbörd utan också i skattebetalningslagen och skatte- kontosystemet. Därför, menar utredningen, kräver frågan en fördjupad analys som lämpligen bör göras i samarbete med de enheter inom och skatteförvaltningen som har ansvar för skattekontosystemet. Enligt regeringens mening är det uppenbart att en inordning i, eller åtminstone en samordning med, skattekontosystemet vad gäller tull och kanske framförallt mervärdesskatt vid import skulle kunna innebära praktiska vinster för företagen. Regeringen delar dock Tullags- utredningens bedömning att frågan kräver en fördjupad analys och därför bör behandlas i ett annat sammanhang. 6.4 Skyldigheten att anmäla införsel från annat EU-land av icke-gemenskapsvaror Regeringens förslag: En bestämmelse motsvarande 9 a § i den nuvarande tullagen införs i den nya tullagen. Utredningens förslag: Någon bestämmelse motsvarande 9 a § i den nuvarande tullagen införs inte i den nya tullagen. Utredningen gör bedömningen att bestämmelsen inte är förenlig med reglerna om tullskulds uppkomst i artikel 215 i tullkodexen. Remissinstanserna: Riksåklagaren anför följande.