prop · GN03117 · 2000-01-01 00:00:00 — I vissa fall behövs det för att styra någon mer materiell funktion, som t.ex. att få tillgång till sedlar i en uttagsautomat. Identitetsverifieringen används också för att i efterhand kunna spåra vad någon gjort i ett elektroniskt system. Den metod som helt dominerat för att kontrollera identiteten av användare i datorsystem är att använda ett lösenord, ibland reducerat till en fyrsiffrig säkerhetskod. En elektronisk signatur kan utgöra en säkrare metod som kan användas över Internet och andra osäkra förbindelser. Den mest intressanta frågan är emellertid om elektroniska signaturer också kan ges de funktioner vid elektronisk kommunikation som traditionella under- skrifter har vid pappersbaserad kommunikation. 4.2 Rätts- och bevisverkan av signaturer Allmänt En nyckelfråga är om en elektronisk signatur kan ges samma rättsverkan som en egenhändig namnunderskrift. Det är dock inte alltid klart vad som avses med denna frågeställning. Frågan har vidare olika innebörd beroende på vilken rättsordning man syftar på. Det finns rättsordningar där den traditionella namnteckningen har en rättslig betydelse i större utsträckning och på ett annat sätt än i svensk rätt. I finns det i varje fall inom civilrätten förhållandevis få regler som innebär att underskriften är en förutsättning för att vissa rättsverkningar skall inträda. Däremot kan underskriften ofta ha betydelse som bevis för ett visst påstått förhållande, dvs. Rättsverkan När det gäller affärssituationer som avtal om köp av varor och tjänster samt om hyra m.m. finns endast ett mycket begränsat antal situationer där svensk lagstiftning kräver avtal i skriftlig form med underskrifter av parterna. Som exempel kan nämnas fastighetsköp och krediter till konsumenter. Ett avtal om köp av fast egendom skall enligt 4 kap. 1 § jordabalken alltid upprättas skriftligen och undertecknas av köparen och säljaren. Ett avtal som gäller kredit till konsument skall enligt 9 § konsumentkreditlagen (1992:830) ingås skriftligen och undertecknas av konsumenten. Frånvaron av underskrifter kan ha olika konsekvenser i olika fall. I fallet med fastighetsförvärv är avtalet ogiltigt om underskrift saknas. I fallet med konsumentkrediter är avtalet ändå giltigt, utom i fråga om villkor som är till nackdel för konsumenten. På familjerättens område finns det också ett antal situationer där det krävs underskrifter. Det gäller exempelvis testamente och äktenskapsförord, som inte är giltiga utan underskrifter. På förvaltningsrättens område finns det ett tämligen stort antal regler om att ansökningar m.m. till myndigheter skall göras skriftligen och undertecknas av exempelvis den sökande. I det vardagliga privat- och affärslivet finns det dock väldigt få lag- regler om att underskrifter måste användas. Användningen av underskrifter eller namnteckningar har i stället utvecklats som ett slags vardagens praxis. Undertecknandet har blivit en etablerad metod för bekräftelse, kontroll och bevisning kring våra göranden och låtanden i allmänhet. Detta är alltså något som i princip utvecklats utan lagstiftning. Av någon betydelse i sammanhanget kan kanske vara existensen av brottet förnekande av underskrift . Enligt 15 kap. 13 § kan nämligen den som förnekar sin underskrift på en urkund dömas till böter eller fängelse , förutsatt att åtgärden innebär fara i bevishänseende. Om brottet är grovt är straffet fängelse i högst . Oavsett hur de lagregler som finns rörande underskrifter skall uppfattas i samband med elektronisk kommunikation, är det knappast främst lagstiftning som står i vägen för att elektroniska signaturer skall få samma betydelse som egenhändiga namnunderskrifter. Det viktigaste torde i stället vara att det utvecklas säkra och lättanvända tekniska lösningar för elektroniska signaturer så att människor känner tillit till dem och tycker att de är praktiska att använda. När det gäller de formkrav som ändå finns på underskrift i olika författningar är den avgörande frågan om syftena bakom dessa krav lika väl kan uppfyllas med elektroniska signaturer. I detta sammanhang kan det vara intressant att erinra om det betraktelsesätt som kan uttolkas ur UNCITRAL:s1 modellag om elektronisk handel2, kallat funktionell ekvivalens . Detta betraktelsesätt innebär att man, när man ställs inför frågan om ett nytt kommunikationssätt bör omfattas av det gamla regelverket, skall ta fasta på de bakomliggande syftena med regeln. Sedan får man analysera om dessa syften kan tillgodoses också i den elektroniska miljön. Det elektroniska kommunikationssättet skall inte förnekas rättslig betydelse enbart på den grunden att det sker i elektronisk form. De formkrav på underskrifter som finns i svenska författningar kan ha många syften. Ett syfte kan vara att säkra bevisning om att en åtgärd vidtagits, om vem som vidtagit den och om dess innehåll. Därvid kan ett viktigt syfte vara att det på ett smidigt sätt skall gå att arkivera och bevara informationen . Ett annat syfte kan vara att det för statsmakterna kan underlätta vissa förfaranden, exempelvis beskattning. Ett betydelsefullt syfte är vidare ofta att formkrav kan ha en varningsfunktion, dvs. mana till och ge tid för eftertanke innan man vidtar en betydelsefull rättshandling eller annan åtgärd. Dessa formkrav infördes innan det var aktuellt med elektroniska rutiner och signaturer eller kan antas ha tillkommit utan att informationstekniken har beaktats. Frågan är då hur krav på underskrift eller liknande uttrycksätt bör förstås vid elektronisk hantering. Denna fråga har behandlats bl.a. i betänkandet Elektronisk dokumenthantering (SOU 1996:40, s. 93 ff). I betänkandet anförs att ordet skriftlig , i anknytning till förfaranderegler, huvudsakligen synes användas för att utesluta muntliga rutiner och utesluter därmed inte användning av elektroniska rutiner. I betänkandet konstateras emellertid att när det krävs att en handling skall vara undertecknad innefattas inte elektroniska rutiner. Här hänvisar utredaren bl.a. till att telefaxmeddelanden i praxis inte ansetts uppfylla krav på att handlingen skall vara egenhändigt undertecknad genom att det i kravet på egenhändigt undertecknande också har ansetts ligga ett krav på att det just är det undertecknade exemplaret som skall ges in till domstolen. Ett åtminstone delvis annorlunda synsätt förefaller finnas hos (se exempelvis Elektronisk handel och avtal, 1998, s. 65 ff). Med utgångspunkt från en analys av syftena bakom olika formkravsregler menar hon att ett krav på underskrift i en författning i allmänhet inte behöver betyda att det krävs en egenhändigt skriven namnunderskrift, utan att det skulle gå lika bra med en elektronisk signatur. Resonemanget bygger på principen om funktionell ekvivalens som kan härledas från UNCITRAL:s modellag om elektronisk handel (se ovan). Även om man anlägger ett sådant betraktelsesätt som kan uttolkas ur UNCITRAL:s modellag är det inte realistiskt att tänka sig att svenska domstolar och myndigheter skulle tolka alla formkrav på underskrift eller liknande i författningar så att de även skulle kunna uppfyllas genom elektroniska signaturer. I sammanhanget är det dock intressant att påpeka att när det gäller formkrav som kräver skriftlighet har myndigheter och domstolar på vissa områden godtagit att dessa krav kan uppfyllas med elektroniska rutiner, exempelvis telefax. Elektroniska signaturers likställighet med traditionella egenhändiga namnunderskrifter är en komplicerad fråga. Det är viktigt att komma ihåg att de är olika till sin natur och utförs på olika sätt. Den elektroniska sig- naturen bygger ofta på ett komplicerat tekniskt krypteringsförfarande, och en och samma signatur kan oftast användas av alla personer som har tillgång till de nödvändiga koderna och signeringsutrustningen. Det är alltså i och för sig möjligt för den som är innehavare av de nödvändiga koderna eller nycklarna, att lämna dem till andra personer och låta dessa göra signaturer med hjälp av nycklarna. Eftersom en elektronisk signatur är resultatet av en beräkning som görs dels med stöd av de nödvändiga nycklarna, dels med stöd av innehållet i den handling som skall signeras, har dock en elektronisk signatur inget värde fristående från den handling till vilken den är knuten. En elektronisk signatur är följaktligen direkt kopplad till den informationsmängd som signerats och inte fristående på samma sätt som en namnteckning. Vidare präglas tekniken med elektro- niska signaturer av en hög grad av säkerhet. Förfalskningar avseende härkomst och innehåll är betydligt svårare att åstadkomma än när det gäller pappershandlingar med namnunderskrifter. En namnunderskrift är visserligen knuten till en viss persons sätt att skriva och kan inte över- lämnas till andra, men vissa personer kan vara mycket skickliga på att efterbilda andras underskrifter. Elektroniska signaturer av tillräckligt hög kvalitet torde därför ha en minst lika god säkerhet som traditionella underskrifter. Bevisverkan Även i de fall en underskrift inte utgör ett formellt krav tillmäts den ibland mycket stor betydelse i bevishänseende. En namnunderskrift på en handling kan användas som bevis för att en viss person skrivit under den och att denna person godtagit de villkor som står i exempelvis ett skriftligt kontrakt. Svensk rättsskipning bygger på principen om fri bevisprövning. Det betyder egentligen två saker. Det ena är att det inte finns någon begränsning när det gäller vilka kunskapskällor man får använda som bevis i en rättegång. Principen innebär dessutom att när en domare skall bedöma och värdera bevisningen är denne obunden av lagregler. Det finns alltså ingen begränsning i svensk rätt om att åberopa eller beakta elektroniska signaturer eller andra IT-tillämpningar som bevisning. Vad som däremot ibland finns i både lagstiftning och praxis är bevisbörderegler. I det här sammanhanget är det särskilt intressant att se om det finns några bevisbörderegler när någon förnekar en namnunderskrift och påstår att den är förfalskad. Det har inte ansetts nödvändigt att lagstifta om detta, men det finns avgöranden där har uttalat sig i frågan. Rättsfallet NJA 1976 s. 667 gällde ett fall där en person förnekade att det var han som undertecknat en skuldförbindelse. uttalade att om någon gör en sådan invändning får den påstådde fordringsägaren visa att handlingen är äkta. Om en gäldenär däremot gör gällande att handlingen visserligen är äkta men att texten ändrats, s.k. innehållsförfalskning, anses dock allmänt att gäldenären i princip har bevisbördan. har även prövat frågan vad som skall gälla när det gäller påstådda förfalskningar av inköpsnotor i samband med användande av kontokort (NJA 1992 s. 263). I detta rättsfall ansåg det ligga på kontohavaren att åtminstone göra antagligt att det förelåg en förfalskning. Om detta krav uppfylls krävs enligt att kontokortsföretaget visar att inköpsnotan är äkta. Frågan om bevisverkan av elektroniska signaturer behandlades i departementspromemorian Digitala signaturer en teknisk och juridisk översikt (Ds 1998:14). Där gjordes bedömningen att det aldrig kan komma i fråga att rubba den fria bevisprövningen. Man ansåg vidare att det inte heller skulle vara ändamålsenligt att uppställa vissa generella bevisbörderegler för elektroniska signaturer. Så gott som samtliga remissinstanser delade denna bedömning. Det vore onekligen en farlig väg att ge generella bevisbörderegler när det gäller elektroniska signaturer. Bevisbördan bör inte placeras uteslutande med ledning av vilket medium som kommit till användning. Det avgörande måste naturligtvis vara bl.a. vad det är för typ av uppgifter som bekräftats genom den elektroniska signaturen, vad det rör för typ av rättshandling och vad det är för förhållande som skall bevisas. Parternas inbördes förhållande kan också ha betydelse. 4.3 Tekniska grunder Tekniken kring elektronisk dokumenthantering och signering är relativt ny och den juridiska diskussionen kring denna har därför inte pågått i särskilt . Det är därför inte förvånande att terminologin fortfarande utvecklas och kan framstå som något förvirrande. Det beror också på att samma eller snarare liknande begrepp används på flera olika sätt. Tekniker har ofta andra utgångspunkter än jurister. Marknadsförare kan också ha ett annat språkbruk som kanske inte alltid är så lämpligt i juridiska sammanhang. Till detta kommer att utvecklingen i hög grad är internationell och det är svårt att hitta bra svenska termer på begrepp som länge endast haft engelska namn och förkortningar. Termen digital signatur har bl.a. i EG-direktivet fått ge vika för termen elektronisk signatur . Vad gäller relevansen av ordet elektronisk kan följande sägas. En signatur är som regel inte intressant isolerad, utan bara när den används för att säkra andra uppgifter av något slag. Det blir i hög grad karaktären av dessa som också avgör vilka egen- skaper en signatur har. lagras och behandlas uppgifter eller data i hög grad i elektroniska system, varför sådana data ofta kallas för elektroniska data . Motsvarigheten till den handskrivna underskriften kan kallas en elektronisk signatur , också för att markera att ett elektro- niskt system har använts för att skapa en sådan signatur. Det är dock viktigt att i ett rättsligt begreppssystem kunna skilja på metoder som används i framställningen av uppgifter inklusive signaturer och de uppgifter man faktiskt har att ta ställning till. Det faktum att en elektronisk ordbehandling föregått framställningen av en traditionell pappershandling saknar betydelse för bedömningen av handlingen i fråga. Det kan däremot vara väsentligt att man måste använda sig av ett tekniskt elektroniskt hjälpmedel för att uppfatta och bedöma uppgifterna eller signaturerna. De elektroniska signaturer som finns är uteslutande digitala signaturer. Dagens informationsteknik är inriktad på digital representa- tion av information där det centrala skyddsobjektet är ett informations- innehåll som representeras av ettor och nollor. Under hanteringens gång och när information kommuniceras byter denna representation fysisk form. Den digitala datamängden kan finnas som högst till- fälliga elektriska strömmar, som mer permanenta magnetfält på en hård- disk eller som små fördjupningar på en CD. En väsentlig egenskap som skiljer den digitala handlingen från andra data är att den är helt entydig med sin digitala informationsrepresenta- tion. Endast vissa bestämda värden tillåts, som representeras av siffror, eller i praktiken ettor och nollor. Det finns inga gråskalor. Det är denna egenskap som gör att man i digitala system exakt kan kopiera en datamängd så att kopian är identisk med ursprungsmängden. Analog kopiering blir aldrig på samma sätt identisk. Det går inte att på traditio- nellt sätt skilja ett originalexemplar från en kopia när data förs över från en databärare till en annan eftersom informationen endast förekommer som ett originalinnehåll. Denna egenskap gäller givetvis signaturer lika väl som andra elektroniska data. Vid den följande kortfattade genomgången av de tekniska grunderna redogörs för signering av information i digital form. Genomgående används emellertid termen elektronisk signatur , som får anses vara den vedertagna beteckningen. För en mer utförlig beskrivning hän- visas till departementspromemorian Digitala signaturer en teknisk och juridisk översikt (Ds 1998:14). 4.3.1 Kryptografisk teknik med hemliga och öppna nycklar Den teknik som allmänt används för att skapa elektroniska signaturer utnyttjar kryptografiska principer för att med en matematisk funktion generera en signatur från de data i digital form som ingår i den elektroniska handling som skall signeras och någon form av unik nyckel som hör ihop med den som signerar (undertecknaren). Elektroniska signaturer säkerställer att förändring av ett meddelande kan upptäckas och verifierar vem som signerat det. Kryptografiska meto- der kan även användas för att dölja ett meddelandes informationsinnehåll. Detta användningsområde behandlas emellertid inte här. Signering Signering av datamängden, som kan representera text, bild, ljud eller information i någon annan form, börjar med att datamängden förbehandlas med en s.k. hashfunktion. Av datamängden skapas däri- genom ett s.k. hashvärde som kan liknas vid ett kondensat eller fingeravtryck av datamängden. Hashvärdet är unikt i den meningen att sannolikheten för att två datamängder som inte är identiska skulle ge identiska hashvärden i praktiken är försumbar. Hashvärdet är också icke omvändbart, vilket betyder att datamängden inte kan beräknas utifrån hashvärdet. Nästa steg i signeringen sker genom kryptering. Kryptering innebär att en datamängd omvandlas genom en bestämd metod, en algoritm. Vid krypteringen används förutom datamängden vissa andra ingångsvärden som fungerar som nycklar vid krypteringen. Vid signering används i allmänhet s.k. asymmetrisk kryptering med användande av ett nyckelpar. En nyckel är ett mycket stort tal, oftast 1 024 bitar motsvarande cirka 300 siffror. Den ena delen av nyckelparet kallas hemlig nyckel och används av undertecknaren för att skapa signaturer. Den måste skyddas mot obehörig åtkomst, vilket diskuteras närmare nedan (se avsnitt 4.3.5). Den andra delen av nyckelparet kallas öppen nyckel och kan användas för att verifiera signaturer, men inte för att skapa dem. Denna nyckel kan spridas öppet till alla som har anledning att verifiera en persons elektroniska signatur, eftersom den inte kan missbrukas för att skapa signaturen och därmed inte behöver distribueras med sekretesskydd. Krypteringen sker genom att hashvärdet (kondensatet av datamängden) bearbetas med hjälp av en algoritm som tar den hemliga nyckeln som ett ingångsvärde. Resultatet av denna beräkning är den elektroniska signaturen. Signeringen avslutas med att signaturen, bestående av det krypterade hashvärdet, tillförs den signerade handlingen. Handlingen med signatur kan nu sändas öppet till mottagaren. Viktiga funktioner hos asymmetrisk kryptering är dels att ett krypterat meddelande inte kan dekrypteras med samma nyckel i nyckelparet, dels att det trots kunskap om den ena nyckeln i nyckelparet är omöjligt att beräkna den andra nyckeln. De två nycklarna är därmed beroende av varandra och bildar ett unikt par. Den asymmetriska krypteringen binder innehavaren av den hemliga nyckeln till hashvärdet och därmed till den signerade handlingen. Verifiering En elektronisk signatur verifieras på följande sätt. Mottagaren separerar meddelandet och den medföljande signaturen. Samma hashfunktion som avsändaren använde vid sin signering används för att bearbeta det mot- tagna meddelandet, varvid man får ett hashvärde. Signaturen, i form av ett krypterat hashvärde, dekrypteras av mottagaren med upphovsmannens öppna nyckel och ett okrypterat hashvärde erhålls. Mottagaren jämför dessa två hashvärden. Om de är identiska vet mottagaren att meddelandet inte är förändrat samt att det verkligen härrör från innehavaren av det unika nyckelpar som innehåller den använda öppna nyckeln. Han kan vara säker på detta eftersom det bara är avsändarens hemliga nyckel som kan ha krypterat hashvärdet och det endast är ett identiskt meddelande som kan skapa ett identiskt hashvärde. En central fråga med dessa tekniker är hur den som skall verifiera en signatur skall kunna vara säker på att en bestämd öppen nyckel verkligen hör ihop med den person som framstår som utställare av en elektronisk handling. Man kan tänka sig olika metoder för säker teknik och administrativa funktioner, men de som helt kommit att dominera bygger på en användning av s.k. certifikat (se vidare nedan under avsnitt 4.3.3). 4.3.2 Utrustning för att signera elektroniskt När en elektronisk handling skall signeras behöver undertecknaren någon form av elektronisk utrustning som kan presentera den information som skall signeras på ett begripligt sätt så att undertecknaren vet vad som signeras, lagra och använda den hemliga signeringsnyckel som skall användas, skapa en medveten beslutspunkt för undertecknaren att faktiskt signera, och utföra den beräkning som krävs av hashfunktionen på de digitala data som skall signeras och den kryptoberäkning som behövs för att skapa den elektroniska signaturen. 4.3.3 Certifikat Ett certifikat för en öppen nyckel är i sig en elektroniskt signerad handling där en betrodd part intygar att en viss öppen nyckel hör ihop med en viss person. Mottagaren kan vända sig till den som utfärdat certifikatet för att få veta vem som innehar den öppna nyckeln, om certifikatet och därmed signaturen är giltigt, om giltighetstiden löpt ut eller om certifikatet är spärrat. Mottagaren kan också få reda på om det finns begränsningar för vad certifikatet kan användas till. Certifikaten kan spridas på olika sätt, t.ex. genom elektroniska katalogtjänster. Det är också vanligt att den som signerar en elektronisk handling inkluderar ett certifikat med sin öppna nyckel, som skall kunna kontrolleras av mottagaren. Sådana certifikat, eller nyckelcertifikat, brukar följa en internationell standard kallad X.509, som anger vilka uppgifter som måste eller kan förekomma och hur dessa skall vara anordnade. Själva certifikatet är en signerad mängd data där den som utfärdat certifikatet tar ansvar för innehållet. 4.3.4 Infrastruktur för öppna nycklar För att man på ett säkert och ekonomiskt rimligt sätt skall kunna använda elektroniska signaturer (och andra tjänster som utnyttjar öppna nycklar) i samhället mellan större grupper, enskilda, företag och myndigheter behövs det en infrastruktur som på engelska ofta kallas public key infrastructure (PKI), men som på svenska kan benämnas det öppna nyckelsystemet . Det finns ingen klar definition av vad begreppet omfattar, men följande kan nämnas. Utfärdande av certifikat är centralt. Distribution av certifikat kan i och för sig ske med hjälp av en öppen katalogtjänst. Vid kryptering för konfidentialitet och för identifiering av användare kan det ofta vara en nödvändig lösning, men för elektroniska signaturtjänster behövs inte katalogen. I samband med utfärdandet kan nämligen nyckelinnehavaren/undertecknaren få sitt certifikat i någon form (t.ex. på ett elektroniskt eller via e-post) och den som signerar kan själv bifoga certifikatet till den signerade handlingen. Innehavaren av certifikatet och eventuellt andra parter skall kunna begära hos den som utfärdat certifikatet att det skall spärras, t.ex. beroende på att den hemliga nyckeln som motsvarar certifikatets öppna nyckel befaras ha kommit på avvägar. Det kan t.ex. vara fråga om ett borttappat eller stulet elektroniskt . Tillhandahållande av information om certifikatens aktuella status via spärrlistor eller statuskontroll on-line av certifikat är en nödvändig funktion för att man skall kunna ha tilltro till en elektronisk signatur. En definition av ett certifikatformat som kan förstås av de sam- verkande parterna måste finnas. Detta kan synas trivialt men möjlig- gör att man faktiskt kan kommunicera och t.ex. verifiera signaturer. 4.3.5 Vissa säkerhetsfrågor för system med elektroniska signaturer Förmedlingen av information från dataform till en för avsändaren/mottagaren uppfattbar form Det är viktigt att klargöra gränserna mellan de digitala data som finns i ett elektroniskt informationssystem som t.ex. en vanlig persondator och den information som en människa slutligen tolkar utifrån dessa data. Vare sig dessa data skapar en text, en figur på en bildskärm, skrivs ut på papper eller kommunicerar talat språk via en högtalare, så tolkas primära data till en annan form, vilken mer eller mindre exakt uppfattas av mottagaren. I allmänhet har man nöjt sig med att försöka skydda den digitala handlingen med hjälp av signaturtekniker utan att ta hänsyn till den process som skall göra dessa data begripliga för en människa. Denna skillnad gäller inte bara för den tänkte mottagaren av den elektroniska handlingen utan kan även gälla för den som är upphovsman till informationen.