prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — I avsnitt 7.5 föreslås att samma förfarande skall tillämpas vid verk- ställighet av en begärd åtgärd som tillämpas när en motsvarande åtgärd vidtas vid en svensk förundersökning eller rättegång. Även denna gene- rella reglering innebär att hänvisningar till regler i tvångsmedelslagen kan utmönstras. Det gäller bl.a. hänvisningarna till 26 kap. 4 § tredje stycket och 8 § liksom till 27 kap. 9 13 §§ . regler om förvarstagande (26 kap 3 §) och kvarhållande (27 kap. 9 §) blir alltså tillämpliga genom den generella hänvisningen till . Att ett interimistiskt kvar- stadsbeslut kan meddelas följer direkt av 26 kap. 2 § tredje stycket rätte- gångsbalken. I avsnitt 7.5 föreslås vidare att ett generellt skyndsamhetskrav införs vid handläggningen av ärenden om rättslig hjälp. Enligt den gemen- samma åtgärden om goda rutiner (se avsnitt 5.4.5) gäller dessutom att ansökningar om rättslig hjälp aldrig skall behandlas mindre gynnsamt än motsvarande inhemska ansökningar. Denna regel får betydelse vid an- sökningar om rättslig hjälp med kvarstad och husrannsakan eftersom motsvarande åtgärder i nationell rätt skall ske med beaktande av vissa tidsfrister och särskilda skyndsamhetskrav. Också de tidsfrister som upp- ställs i när en motsvarande åtgärd skall vidtas i ett inhemskt förfarande enligt blir genom den generella hänvisningen till förfarandet vid en svensk förundersökning eller rätte- gång tillämpliga. Exempelvis är vid förvarstagande i avvaktan på rättens beslut om kvarstad tidsfristerna i 26 kap. 4 § tillämpliga. Någon uttryck- lig bestämmelse i enlighet med promemorians förslag behövs därför inte. Emellertid krävs det att vissa särskilda bestämmelser om skyndsamhet införs i de fall där bestämmelser inte är direkt överför- bara. När ett beslag verkställts i en svensk förundersökning eller rättegång äger den som drabbats av beslaget begära rättens prövning enligt 27 kap. 6 § . Då begäran kommit in skall rätten så snart det kan ske och om inte synnerligt hinder möter, senast på fjärde dagen hålla för- handling. Enligt tvångsmedelslagens bestämmelser, som föreslås över- föras till den nya lagen, skall ett beslag som har verkställts på begäran av en annan stat alltid anmälas hos rätten för prövning. Enligt tvångs- medelslagen skall anmälan ske skyndsamt och rätten skall så snart det kan ske hålla förhandling i frågan. För att ett skyndsamhetskrav som motsvarar det som finns i inhemska ärenden skall gälla, bör tvångs- medelslagens bestämmelser även i denna del överföras till den nya lagen. 7.12 Hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning Regeringens förslag: En ny regel införs som gör det möjligt för att bistå med hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver- vakning i en utländsk förundersökning. Ansökan skall handläggas av åklagare som skall pröva om förutsättningar föreligger för åtgärden enligt regler och i sådant fall ansöka om rättens till- stånd till åtgärden. En motsvarande reglering införs om hemlig kameraövervakning. På motsvarande sätt kan en svensk åklagare begära att en annan stat bistår med dessa tvångsmedel när den misstänkte befinner sig i den staten. För det fall den anmodade staten kräver att ansökan föregås av domstolsprövning får en svensk domstol besluta om dessa tvångs- medel med tillämpning av bestämmelserna i 27 kap. och lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regerings förslag: De svenska reglerna om rättslig hjälp i brottmål innehåller inga regler om internationellt samarbete som gäller hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. En förutsättning för att hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall kunna äga rum i i en utländsk brottsutredning är därför att också en svensk förundersökning kan inledas och att domstol ger tillstånd till att teleav- lyssning eller teleövervakning äger rum i den svenska förunder- sökningen. På motsvarande sätt behandlas en ansökan om bistånd med hemlig kameraövervakning. har antagit en rekommendation (R (85) 10) om hur rättshjälpskonvention praktiskt skall tillämpas när det gäller avlyssning av telekommunikationer. Rekommendationen inne- bär att en medlemsstat endast skall kunna vägra ge bistånd under förut- sättning att teleavlyssningen inte skulle kunnat ske i en inhemsk för- undersökning enligt den anmodade statens lag. I arbetet med att utarbeta en om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.2) diskuteras bestämmelser om hemlig teleavlyssning. De bestämmelser som diskuteras utgår från rekommendation men ambitionen är även att anpassa bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning till den tekniska utvecklingen på teleområdet. Bestämmelserna om hemlig teleavlyssning är ännu inte färdigförhandlade. Som framhållits i avsnitt 5.1 bör det i den nya lagen införas uttryckliga regler om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning liksom regler om hemlig kameraövervakning. Vid utformningen av bestämmelserna bör rekommen- dation vara utgångspunkten. I avsnitt 7.4 har föreslagits att en regel införs i den nya lagen som innebär att en begärd åtgärd skall vidtas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd i en svensk förundersökning eller rättegång enligt eller i annan lag eller författning. En sådan bestämmelse innebär automatiskt ett krav på dubbel straffbarhet, dvs. att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt svensk lag. Denna ordning överensstämmer väl med rekommendation och några ytterligare materiella förutsättningar för bistånd med hemlig teleavlyssning, teleövervakning eller kameraöver- vakning behöver inte tas in i lagen. Regleringen innebär bl.a. att hemlig teleavlyssning inte kan beviljas i de fall den aktuella gärningen i handläggs i administrativ ordning. Genom denna bestämmelse, att åtgärden skall vidtas under de förut- sättningar som anges i eller i annan lag eller författning, blir också de olika strafftrösklar som anges i svensk rätt tillämpliga. Det finns därför inget behov av att föreskriva något särskilt krav på att brottet skall vara av viss svårhet eftersom detta följer direkt av nationell rätt. Hemlig teleavlyssning får, enligt 27 kap. 18 § , användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff. Vid hemlig teleövervakning föreskrivs i 27 kap. 19 § samma balk att åtgärden får användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , för narkotikabrott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller för varusmuggling 1 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Enligt lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning får hemlig kameraövervakning användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Tvångsmedlen får användas endast om någon är skäligen misstänkt för brottet, åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen samt skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Härigenom finns tillräckliga garantier för att tvångsåtgärden inte skall komma i konflikt med grundläggande regler för den svenska rättsordningen. Vid handläggningen av en ansökan om rättslig hjälp med dessa åtgär- der är det lämpligt, på samma sätt som sker i en svensk förundersökning, att låta åklagaren göra en första prövning av om förutsättningarna enligt svensk rätt är uppfyllda. Om så är fallet bör åklagaren på samma sätt som i en svensk förundersökning, ansöka om rättens tillstånd till åtgärden. En svensk åklagare bör naturligtvis också kunna begära hjälp från annan stat med hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning om den misstänkte befinner sig utomlands. Det krävs inga särskilda regler om detta (se avsnitt 6.4). Det är den anmodade staten som prövar om förutsättningar för åtgärden föreligger enligt sin nationella rätt. Om den anmodade staten begär att en ansökan skall föregås av domstolsprövning i bör en svensk domstol pröva på ansökan från åklagaren om hemlig teleavlyssning, hemlig teleöver- vakning respektive hemlig kameraövervakning, enligt 27 kap. rättegångs- balken respektive lagen om hemlig kameraövervakning, skall äga rum utomlands. Efter mönster av vad som gäller, och föreslås gälla i fråga om bevisupptagning utomlands (se avsnitt 7.8) bör en särskild regel om detta tas in i den nya lagen. 7.13 Överförande av frihetsberövade för förhör m.m. 7.13.1 Möjligheterna att överföra en frihetsberövad person till eller från utvidgas Regeringens förslag: Nuvarande regler om överförande av frihetsbe- rövade i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på det brottmålsområdet förs över oförändrade till den nya lagen. skall även kunna bistå andra stater med att överföra en frihetsberövad person till för förhör eller konfrontation i sam- band med en utländsk förundersökning eller rättegång. En i frihetsberövad person skall under motsvarande förhållanden på initiativ och efter ansökan av svensk domstol eller åklagare kunna överföras till annan stat. Beträffande kravet på dubbel straffbarhet och samtycke, se avsnitt 7.13.2. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erin- ran. Justitiekanslern har påpekat att bestämmelserna i lagen (1998:74) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder blir till- lämpliga när en i frihetsberövad person överförs till en annan stat eller i motsvarande fall när en i den andra staten frihetsberövad person förs över till och hålls i förvar med stöd av bestämmelserna i den nya lagen. i har påpekat att den föreslagna regeln att kunna överföra frihetsberövade personer för förhör kommer bli ytterst begränsad med hänsyn till att förhöret inte får avse den frihetsberövades egen brottslighet. Skälen för regeringens förslag: En person som är frihetsberövad i får, efter ansökan från en annan stat, föras över till den staten för förhör eller konfrontation i samband med förundersökning eller vid rätte- gång där om åtgärden inte avser den frihetsberövades egen brottslighet. En person som är frihetsberövad i annan stat kan på motsvarande sätt överföras till på begäran av svenska myndigheter. En person som förs över från en stat till en annan stat kan transporteras genom . Bestämmelser om detta finns i 2 7 §§ lag om samarbete på brottmålsområdet, vilka i huvudsak grundar sig på artikel 11 rättshjälpskonvention och de förklaringar gjorde i samband med den ändring av det svenska förbehållet enligt artikel 11 när de nya reg- lerna infördes (se prop. 1991/92:46 och SÖ 1992:4). Motsvarande reglering finns i avtalen med och (se avsnitt 5.7.1 och 5.7.2). Bestämmelserna bör i sak oförändrade föras över till den nya lagen. I det internationella rättsliga samarbetet har det visat sig att behov finns att även kunna överföra en person som är frihetsberövad i den stat där det straffrättsliga förfarandet pågår till en annan stat. Myndigheterna i den stat där brottet utreds kan ha behov av att föra över ett vittne eller en misstänkt eller tilltalad som är frihetsberövad till en annan stat för att där t.ex. närvara vid förhör, valla personen på en brottsplats eller genomföra en konfrontation. Enligt nuvarande lagstiftning kan varken bistå med eller begära sådan rättslig hjälp. Nuvarande lagstiftning medger endast att den frihetsberövade överförs t.ex. från till den stat där det straffrättsliga förfarande pågår. I den om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål som håller på att utarbetas har denna fråga beak- tats och konventionsutkastet innehåller bestämmelser om att en frihets- berövad person kan, efter en vanlig ansökan om rättslig hjälp, överföras från den ansökande staten till den anmodade staten. Motsvarande bestämmelser diskuteras inom i arbetet med ett andra tilläggsprotokoll till rättshjälpskonvention. Regeringen anser att även om inte alltför ofta kommer att be- höva begära att en i frihetsberövad person som är misstänkt eller tilltalad för den gärning begäran avser eller som är vittne överförs till en annan stat för att exempelvis vallas på en brottsplats, eller att behöva bistå andra länder med motsvarande hjälp är det naturligt att den nya lagen innehåller regler som gör detta möjligt. Det kan inte heller uteslutas att behovet kommer att öka i och med att brottsligheten tenderar att bli mer gränsöverskridande. Dessa nya bestämmelser blir ett naturligt kom- plement till de regler som finns om överförande av frihetsberövade personer. Det föreslås därför att regler om detta tas in i den nya lagen. Justitiekanslerns påpekande att bestämmelserna i lagen (1998:74) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder blir tillämpliga när de nya bestämmelserna införs delas av regeringen när det gäller en i häktad person som förs över till en annan stat i svensk förunder- sökning. I det motsatta fallet, dvs. när en i en annan stat häktad person förs över till och tas i förvar av svensk polismyndighet här, torde den bestämmelse som kan bli aktuell, 5 §, tillämpas i ytterst få fall. Bestämmelsen skulle teoretiskt sett kunna bli tillämplig om beslutet i ärendet om rättslig hjälp var oriktigt på grund av att det vilade på felaktiga grunder, t.ex. att framställningen om rättslig hjälp skulle ha avslagits på grund av ordre public. Dessa fall torde inte vara alltför frekventa. Dessutom kan det ifrågasättas om den frihetsberövade har lidit någon skada. Om personen i fråga inte hade överförts till hade han eller hon fortsatt att vara frihetsberövad i den andra staten. i har påpekat att de nya bestämmel- serna som införs torde har ett ytterst begränsat användningsområde. I detta håller regeringen inte riktigt med. Redan enligt nuvarande bestäm- melser kan en frihetsberövad person inte föras över om han eller hon skall höras om sin egen brottslighet (2 § lag om samarbete på brottmålsområdet). Tanken med de nya bestämmelserna som föreslås är att en person som är t.ex. häktad i i en förundersökning skall kunna föras över till en annan stat för en konfrontation angående den brottslighet som personen är häktad för. Övriga krav behandlas i avsnitt 7.13.2 Om den nya reglerna införs kommer överförande av frihetsberövade till eller från kunna ske i fyra olika situationer. En frihetsberövad person kan föras över till på begäran av annan stat eller på begä- ran av svensk domstol eller åklagare. Vidare kan en frihetsberövad person överföras från på begäran av annan stat eller på begäran av svensk domstol eller åklagare. 7.13.2 Krav på samtycke och dubbel straffbarhet samt övriga krav vid överförande Regeringens förslag: En person som är frihetsberövad skall kunna överföras till eller från utan något krav på samtycke från den frihetsberövade personen. Något krav på dubbel straffbarhet skall inte ställas upp. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Hovrätten över och har dock ifrågasatt om en frihetsberövad person skall kunna tvingas att med- verka vid brottsutredning utomlands. I dessa fall anser hovrätten att ut- tryckliga kriterier bör ställas upp, bl.a. tidsfrister för hur lång vistelsen utomlands får bli och garantier för hur personen skall behandlas i den andra staten. Vidare anser hovrätten att det bör finnas en möjlighet att överklaga åklagarens beslut till domstol. i har föreslagit ett förtydligande i bestämmelsen om att överförande inte får ske från till en annan stat i samband med förundersök- ning eller rättegång där om förhöret avser den frihetsberövades egen brottslighet. har inte motsatt sig att överförande kan ske utan samtycke från den frihetsberövade, men påpekat att en sådan åtgärd är utan påtagligt värde så länge det inte finns en mer omfattande vittnesplikt än . Skälen för regeringens förslag Krav på samtycke I nuvarande lagstiftning är samtycke från den frihetsberövade personen ett absolut krav för att denne skall kunna överföras från till en annan stat, se 3 § lag om samarbete på brottmålsområdet. rättshjälpskonvention ställer inte upp ett sådant ovillkorligt krav men ett överförande får vägras om den frihetsberövade personen inte sam- tycker. När införde möjligheten att överföra frihetsberövade personer (se prop. 1991/92:46) redogjordes inte för några närmare skäl till varför samtycket skulle vara ovillkorligt. Den möjlighet som konven- tionen gav att avslå på denna grund utnyttjades fullt ut. I utkastet till EU:s konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål kan en stat ansöka om att en i den staten frihetsberövad person förs över till den anmodade staten utan att den frihetsberövade behöver samtycka. En medlemsstat kan emellertid i en reservation ange att den staten, såsom anmodad stat, kommer att kräva samtycke från den frihetsberövade per- sonen. Inte heller uppställs ett generellt krav på samtycke i den motsva- rande bestämmelse som diskuteras inom avseende det andra tilläggsprotokollet till rättshjälpskonvention. Hovrätten över och har ifrågasatt promemorians för- slag om att samtycke inte längre skall krävas. Regeringen gör för sin del följande bedömning. I en brottsutredning är uppgifter från vittnen m.fl. ofta av avgörande betydelse. De är skyldiga att medverka vid brottsut- redningar eller att inställa sig för förhör inför domstol. Utgångspunkten är att de medverkar frivilligt, men om vederbörande vägrar kan vissa tvångsåtgärder användas. På samma sätt som det är möjligt att tvinga fri- hetsberövade personer att medverka t.ex. vid förhör inför domstol i rent nationella förfaranden eller vid bevisupptagning på begäran av en annan stat bör enligt regeringens mening förutsättningar skapas för att frihets- berövade personer oberoende av eget samtycke kan föras över till andra stater för att där medverka vid brottsutredningar. Det är visserligen så att ett vittne som inte är frihetsberövat inte mot sin vilja kan tvingas att in- ställa sig inför domstol i ett annat land. Någon skillnad i detta avseende borde egentligen inte göras mellan den som är och den som inte är fri- hetsberövad. Hämtning över gränserna av icke frihetsberövade personer är emellertid en svår och känslig fråga och det är inte sannolikt att det kommer att kunna träffas några internationella överenskommelser om hämtning över gränserna inom överskådlig tid. Frågan har inte aktualiserats internationellt. Inom har dock diskussioner inletts om det skulle vara möjligt att hämta ett vittne i ett nordiskt land för för- hör i ett annat nordiskt land där rättegången pågår (se avsnitt 5.5), men det är för dagen inte möjligt att säga om de diskussionerna kommer att leda till en överenskommelse. När det däremot gäller frihetsberövade personer finns det redan inter- nationellt överenskomna regler om överförande över gränserna. bör här enligt regeringens mening kunna avstå från ett generellt krav på samtycke från den frihetsberövade för att överförande skall kunna ske. Användande av tvång är inget nytt när det gäller straffrättsligt samarbete, t.ex. vid utlämning. Det primära syftet med det rättsliga samarbetet är att underlätta en lagföring i en stat trots att delar av bevisningen finns i en annan stat. bör ha som mål att hjälpa till så långt det över huvud taget är möjligt och en grundläggande tanke och målsättning bakom den nya lagen är att svenska myndigheter skall bistå utländska myndigheter med samma åtgärder som kan vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång. Det kan vidare inte innebära några större olägenheter för en frihetsberövad person att överföras till en annan stat för efter- som han eller hon redan är berövad friheten. Man torde också kunna utgå ifrån att en ansökan inte görs om inte den frihetsberövade personens upp- gifter är av betydelse för utredningen eller rättegången. har påpekat att borttagandet av samtycket är utan påtagligt värde så länge det inte finns en mer omfattande vittnesplikt än . Värdet av att samtycke inte längre kommer att utgöra ett generellt krav beror på lagstiftningen i den andra staten. När den frihets- berövade personen har överförts till den andra staten för att t.ex. vittna i en rättegång torde den statens regler beträffande vittnesplikten i den del som avser en skyldighet för vittnet att lämna en sanningsenlig berättelse att gälla (jfr prop. 1974:94 s. 101 angående nordisk vittnesplikt). Om den staten har möjlighet att vidta olika sanktioner i de fall vittnet tredskar eller begår mened kommer den ändring som föreslås att få en reell bety- delse. Enligt regeringens mening bör motsvarande ändring beträffande sam- tycket göras i lagen om samarbete med de internationella tribunalerna där samtycke från den frihetsberövade är ett krav för att överförande skall kunna ske. Även om samtycke inte längre kommer att vara ett generellt krav hind- rar detta inte att bristande samtycke från den frihetsberövade får betydel- se när framställningen prövas. Enligt vad som föreslås i avsnitt 7.14.2 skall en ansökan kunna avslås om omständigheterna är sådana att ansö- kan inte bör bifallas. Den omständigheten att den frihetsberövades sam- tycke saknas kan, eventuellt i kombination med andra omständigheter, i ett särskilt fall utgöra grund för avslag. Detta gäller även i förhållande till de stater som har tillträtt rättshjälpskonvention eftersom avsak- nad av samtycke från den frihetsberövade enligt konventionens artikel 11 innebär att överförande får vägras. I avtalet med (se avsnitt 5.7.1) föreskrivs det särskilt att överförande av frihetsberövade inte får ske om samtycke saknas. Det kan även noteras att om inte ställer upp ett krav på samtycke kan den andra staten göra det, vilket i så fall utgör ett hinder för ett överförande. Några ytterliga kriterier för att över- föra en frihetsberövad person som inte samtycker som Hovrätten över och ansett behövs inte enligt regeringens mening. Inte heller bör i dessa fall som hovrätten anfört lagen ställa upp särskilda tidsfrister eller krävas särskilda garantier för hur den frihetsberövade skall behandlas. Det skall redan enligt den nuvarande lagstiftningen framgå av ett bifallsbeslut när den frihetsberövade skall senast återföras till . Nuvarande regler innehåller inga särskilda föreskrifter om behandlingen av den frihetsberövade och avskaffandet av kravet på samtycke motiverar knappast några särskilda regler om detta. Frågan får tas med i den helhetsbedömning som görs när ärendet prövas. Den avslagsgrund som föreslås i avsnitt 7.14.2 ger möjlighet att avslå en ansökan om den frihetsberövade skulle behöva närvara under en orimligt eller om det kunde befaras att han eller hon inte behandlades på ett för acceptabelt sätt. Krav på dubbel straffbarhet Det krav på dubbel straffbarhet att den gärning som ansökan avser är straffbar också i som finns när det gäller överförande av frihetsberövade har sin grund i att när tillträdde rätts- hjälpskonvention gjorde ett allmänt förbehåll om att rättslig hjälp skulle lämnas endast i de fall gärningen var straffbar i . När införde bestämmelser om att en frihetsberövad person kunde föras över till annan stat gjordes den bedömningen att kravet på dubbel straffbarhet även skulle gälla i dessa fall och att det överensstämde med vad som gällde i vid framställningar om bevisupptagning på be- gäran av annan stat (se prop. 1991/92:46 s. 12 f.) I avsnitt 7.6. föreslås att kravet på dubbel straffbarhet tas bort vid så- dant överförande av frihetsberövade som avses rättshjälpskon- vention och i förhållande till stater som inte har tillträtt denna konven- tion ersätts av en fakultativ möjlighet att vägra om gärningen inte är straffbar i .