prop · GN0332 · 2000-01-01 00:00:00 — Förslaget står enligt dessa remissinstanser i konflikt med en lång svensk förhandlingstradition där parterna kan och måste ta ett långtgående ansvar mot de egna medlemmarna och mot övriga delar av samhället för de egna uppgörelserna. Även och med flera anser att uppgiften bör regleras i avtal och inte genom lagstiftning. Förlikningsmannaexpeditionen anser att medlarens behov av att få tillräcklig tid till sitt förfogande tillgodoses genom att den ordinarie varseltiden förlängs . Regeringen delar utredningens uppfattning att det är angeläget att uttömma alla förhandlingsmöjligheter innan en stridsåtgärd bryter ut. Liksom utredningen anser regeringen att det kan finnas fall när medlaren behöver ytterligare tid på sig, utöver de som enligt regeringens förslag skall utgöra den ordinarie varseltiden. bör därför ges befogenhet att besluta om att en part skall skjuta på varslade stridsåtgärder i . Beslutet kan således omfatta alla de varslade stridsåtgärder som föreligger . Att införa en möjlighet att skjuta upp en varslad stridsåtgärd skulle kunna innebära ett otillåtet ingrepp i parternas rätt till stridsåtgärder. Lagrådet har påpekat att eftersom ett beslut om uppskjutande kan avse flera skilda perioder, så kan den sammanlagda effekten tänkas bli så omfattande att ingreppet i parternas rätt till stridsåtgärder inte framstår som väl förenligt med den europeiska sociala stadgan och de olika ILO- konventioner, som reglerar den kollektiva förhandlingsrätten och rätten till fackliga stridsåtgärder. Detta måste enligt lagrådet beaktas av . Enligt regeringens mening är den tidsperiod som uppskjutandet kan omfatta så kort att förslaget inte torde vara oförenligt med bestämmelserna i de internationella konventionerna. Även om ett beslut kan omfatta flera varslade stridsåtgärder, kan ingen enskild stridsåtgärd skjutas upp längre än . Som Lagrådet anför, måste dock ta i beaktande att effekterna av ett beslut om uppskjutande inte strider mot internationella åtaganden. Beslut om uppskjutande om det främjar en god lösning av tvisten och Förlikningsmannaexpeditionen menar att det finns en risk att medlare och som skjuter upp en stridsåtgärd mot en parts vilja inte kommer att betraktas som opartiska. De pekar också på, liksom , att förslagen kan leda till att förhandlingsprocessen fördröjs eftersom parterna vanligen inte gör upp förrän tidpunkten för stridsåtgärdernas ikraftträdande närmar sig. IFAU anser att det finns risk för att samtliga organisationer varslar om stridsåtgärd från det datum avtalen löper ut. har påpekat att det inte framgår av lagtexten vilka rekvisit har att beakta vid sin prövning. Med hänsyn till att det rör sig om inskränkningar i rätten att vidta stridsåtgärder anser hovrätten att det även finns anledning att överväga överprövningsmöjligheter. Regeringen gör följande bedömning. skall kunna fatta beslut om uppskjutande om det främjar en god lösning av tvisten. Detta bör också framgå av lagtexten. Det måste således framstå som meningsfullt att skjuta upp stridsåtgärden. En sådan bedömning måste göras i varje enskilt fall. Med hänsyn till att tiden under vilken stridsåtgärden inte får vidtas skall användas till att nå en förhandlingslösning, är det nödvändigt att parterna har att rätta sig efter beslut. Det skulle därför inte vara lämpligt att ge en förhandlingspart möjlighet att överklaga institutets beslut. Regeringen delar således utredningens uppfattning att beslutet inte skall få överklagas. bör kunna besluta om att en part skall skjuta upp en stridsåtgärd inom alla avtalsområden och förhandlingsnivåer. Det saknas anledning att begränsa befogenheten till vissa typer av avtalsförhandlingar eller till vissa typer av situationer. Regeringen vill understryka att befogenheten att skjuta upp en varslad stridsåtgärd inte skall användas slentrianmässigt utan endast i vissa fall. Risken för att parterna kalkylerar med ett uppskjutande motverkas om använder befogenheten selektivt. Genom att inte regelmässigt besluta om uppskjutande och genom att variera uppskjutandetiden kan motverka att möjligheten blir ett led i en förhandlingstaktik. Befogenheten för att meddela beslut, varigenom den eller de varslade åtgärderna skjuts upp, bör vidare endast användas om institutet bedömer att det är meningsfullt för att uppnå en lösning av konflikten. Slentrianmässiga uppskjutningar för sällan förhandlingarna framåt. De kan i stället leda till att det dröjer innan ett avtal kommer till stånd. Till skillnad från utredningen anser emellertid regeringen dessutom att möjligheten att skjuta upp en varslad stridsåtgärd bör kunna ske endast en gång för varje medlingsuppdrag. En sådan konstruktion blir ett ytterligare skydd för att beslut om uppskjutande inte fattas slentrianmässigt. Om det bara finns en möjlighet att skjuta upp en varslad konflikt per medlingsuppdrag, kan det antas att ett beslut inte meddelas förrän det är absolut nödvändigt. Å andra sidan kommer ett sådant beslut sannolikt att då få stor effekt. Om t.ex. en stridsåtgärd varslas på så sätt att den skall bryta ut och utvidgas på visst sätt eller motåtgärd varslats, kan beslutet om uppskjutande omfatta både den första åtgärden och utvidgningarna samt motåtgärder. Varje varslad åtgärd kan genom beslutet skjutas upp från den dag stridsåtgärden skulle ha brutit ut och uppskovet kan gälla . Regeringen förutsätter att kommer att eftersträva att få parternas förtroende och att institutet därför kommer att tillämpa befogenheten på ett väl avvägt sätt. bör normalt inte meddela beslut utan att först ha samrått med parterna angående frågan om uppskjutande av stridsåtgärden. bör vid samrådet reda ut vad tvisten gäller, vilka förutsättningarna är för en lösning av den samt vilka följder de varslade stridsåtgärderna kommer att få. Endast om det inte är möjligt att få kontakt med en part bör beslut kunna meddelas utan att parterna på något sätt har hörts. Det bör inte vara en förutsättning för uppskjutande att en part har begärt det. Även i fall då parterna på båda sidor anser att de har förhandlat färdigt bör på medlarens begäran ha möjlighet att skjuta på stridsåtgärden. I likhet med utredningen anser regeringen att befogenheten att besluta om uppskjutande bör vara förbehållen som ett led i dess myndighetsutövning. Det gäller även efter det att en medlare har utsetts. Förlikningsmannaexpeditionen är kritisk till att beslutet inte fattas av medlaren utan centraliseras till institutet. Regeringen anser emellertid att det är viktigt, inte minst med tanke på att möjligheten att skjuta upp stridsåtgärden skall tillämpas restriktivt, att befogenheten tillkommer efter begäran av den utsedde medlaren. har pekat på att det bör framgå av lagtexten att inte skall ha möjlighet att skjuta upp en stridsåtgärd om parterna är bundna av förhandlingsavtal. I likhet med utredningen anser regeringen att möjligheten för att skjuta upp en varslad stridsåtgärd inte blir aktuell om medling sker i enlighet med ett avtal om förhandlingsordning, vilket innefattar bestämmelser om detta. En medlare har då inte utsetts enligt medbestämmandelagen och det finns därför inte möjlighet för den medlare parterna själva utsett, att begära uppskjutande hos . För det fall parter med avtal om förhandlingsordning ändå har vänt sig till få en medlare och medlare har utsetts, bör medlaren och institutet ha samma befogenheter som i vanliga fall, dvs. även ha möjlighet att skjuta upp en varslad stridsåtgärd om detta främjar en god lösning av tvisten. 9.2.4 Förhöjd varselavgift Regeringens förslag: Den som vidtar en stridsåtgärd i strid mot beslut om uppskjutande kan bli skyldig att betala en förhöjd varselavgift till staten. Den förhöjda varselavgiften skall bestämmas till och högst . Om det finns särskilda skäl kan avgiften bestämmas till lägre belopp eller helt falla bort. Varselavgiften åläggs av tingsrätt på talan av . Talan skall väckas från den dag varsel skulle ha lämnats. Avgörandet får överklagas till Arbetsdomstolen. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att stridsåtgärd som vidtas i strid mot beslut om att skjuta upp stridsåtgärden skall anses olovlig. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inte yttrat sig över förslaget. Förlikningsmannaexpeditionen, LO, och med flera och avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Till skillnad från utredningen anser regeringen att en vidtagen stridsåtgärd efter beslut inte bör bli olovlig utan sanktioneras på annat sätt. Att göra stridsåtgärden olovlig får anses alltför ingripande med hänsyn till vad som skall uppnås, nämligen att ge medlaren möjlighet att verka än vad den vanliga varselperioden tillåter. Enligt regeringens mening kan man utgå från att parterna kommer att respektera beslut att skjuta upp en varslad stridsåtgärd, även om beslutet inte får till följd att en vidtagen stridsåtgärd blir olovlig. Som sanktion bör i stället en varselavgift utgå, om betydligt större belopp än vad som kan utgå vid underlåtenhet att varsla. Den förhöjda varselavgiften bör bestämmas till och högst . Även i detta fall bör beloppet kunna jämkas om det föreligger särskilda skäl. Möjligheten att jämka varselavgiften bör komma i fråga endast i rena undantagsfall. Mål om förhöjd varselavgift bör föras vid tingsrätt på talan av och kunna överklagas till Arbetsdomstolen på samma sätt som föreslås beträffande varselavgift vid underlåtenhet att varsla, se avsnitt 9.2.2. 9.2.5 Avbrytande av icke varslade stridsåtgärder Regeringens bedömning: bör inte ges rätt att avbryta en icke varslad stridsåtgärd. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att skall ha rätt att avbryta icke varslade stridsåtgärder om inte giltigt hinder funnits för parten att underlåta varsel. En stridsåtgärd som vidtas efter beslut skall anses olovlig. Remissinstanserna: och Tidningsutgivarna tillstyrker förslaget. Arbetstagarorganisationerna avstyrker förslaget liksom Arbetsdomstolen som anser att inte bör ha rätt att avbryta icke varslade stridsåtgärder. Skälen för regeringens bedömning: Arbetsdomstolen anser att rättsliga bedömning i varselfrågan får avgörande betydelse för frågan om stridsåtgärdens lovlighet för tiden efter beslutet. Reellt sett får beslutet samma verkningar som ett interimistiskt beslut av Arbetsdomstolen. Att institutet gör bedömningar som det normalt ankommer på domstol att göra och att beslutet inte är överklagbart är inte godtagbart från rättsliga utgångspunkter. LO och anser att det är svårt för institutet att avgöra när det funnits giltigt hinder mot varsel. och med flera anser att avbrytande av en stridsåtgärd med hänvisning till formella brister i varslet riskerar att strida mot den konstitutionella rätten att vidta stridsåtgärder och mot internationella åtaganden. Regeringen delar Arbetsdomstolens bedömning att det inte är godtagbart från rättsliga utgångspunkter att ge befogenhet att avbryta en icke varslad stridsåtgärd för det fall parten saknat giltigt hinder för att inte varsla. Ett möjligt alternativ är att Arbetsdomstolen skulle kunna förklara en icke varslad stridsåtgärd olovlig. Detta skulle emellertid innebära ett väsentligt ingrepp jämfört med nuvarande bestämmelser. Reglerna om varsel utgör formföreskrifter och sanktioneras genom skadestånd och penningböter inte genom att stridsåtgärden betraktas som olovlig. Utredningens förslag har inte sin grund i någon bristande respekt från parternas sida för varselreglerna. Anledningen till att utredningen har föreslagit att skall ha rätt att avbryta en icke varslad stridsåtgärd hänger samman med utredningens förslag att institutet skall ha rätt att skjuta upp en varslad stridsåtgärd och att stridsåtgärden efter institutets beslut skall vara olovlig. En sådan rätt för institutet skulle enligt utredningen göra det lockande för en part att strunta i att varsla en stridsåtgärd. Utredningen föreslog därför att skulle få befogenheter att agera kraftfullt även mot en part som inte varslar en stridsåtgärd. Som framgår av avsnittet ovan, anser regeringen att bör få rätt att skjuta upp en varslad stridsåtgärd men att överträdelse av beslutet bör medföra att parten påförs en hög varselavgift. Även om denna sanktion får anses relativt ingripande, är den inte så långtgående som att göra stridsåtgärden olovlig om den vidtas efter institutets beslut om uppskjutande. Med hänsyn härtill och till att befogenhet att besluta om uppskjutande skall tillämpas restriktivt, bör risken minska för att en part underlåter att varsla. Regeringen föreslår för övrigt även skärpta sanktioner mot uteblivet varsel i form av varselavgift. Regeringen anser därför att det inte är nödvändigt att införa regler om att en icke varslad stridsåtgärd skall kunna avbrytas och att stridsåtgärden efter ett sådant beslut skall vara olovlig. 9.3 Skiljeförfarande och skiljenämnd Regeringens förslag: En medlare skall, på samma sätt som gäller för förlikningsman, kunna föreslå parterna att låta en tvist avgöras genom skiljeförfarande. skall kunna medverka vid utseende av skiljemän. Om stridsåtgärder har påbörjats, kan uppmana parterna i en tvist att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande. Regeringens bedömning: Det bör inte inrättas en fast skiljenämnd som är knuten till . Utredningens förslag: Stämmer huvudsakligen överens med regeringens. Utredningen har föreslagit att det bör finnas en skiljenämnd som är knuten till . skall enligt utredningen kunna avgöra en tvist när alla möjligheter till medling är uttömda, om nödvändigt efter ett särskilt beslut av . Remissinstanserna: Arbetsgivarorganisationerna tillstyrker förslagen. Arbetstagarorganisationerna och Förlikningsmannaexpeditionen avstyrker förslaget om fast skiljenämnd. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt nu gällande regler kan en förlikningsman föreslå parter, som inte kan enas om ett avtal, att låta tvisten avgöras av skiljemän. Förlikningsmannen kan också medverka till utseende av skiljemän. Hur själva skiljeförfarandet skall gå till är inte lagreglerat. I lagen 1999:116 om skiljeförfarande finns det regler om skiljeförfarande, men de kan inte utan vidare tillämpas på intressetvister utan är skrivna för rättstvister, dvs. tvister som kan lösas på rättslig väg, i sista hand genom en rättegång. En förlikningsman kan inte utan vidare åta sig skiljemannauppdrag i en arbetstvist. Det får bara ske om förlikningsmannaexpeditionen i särskilt fall medger det. Bestämmelser om tvångsskiljeförfarande har aldrig funnits i den svenska kollektivavtalsrätten. Utredningens förslag är att det bör finnas en skiljenämnd knuten till , vilken kan avgöra en tvist när alla möjligheter till medling är uttömda. Det förslaget skall ses i ljuset av att utredningen inte ansett det möjligt att föreslå att medlaren har rätt att lägga samman medlarbud för flera olika arbetsområden till ett paket som alla berörda parter måste ta ett samlat ställningstagande till. Sammanläggning fungerar i som ett sätt att främja arbetsfred på hela huvudavtalsområdet. I uppnås en motsvarande effekt genom användning av obligatoriskt skiljeförfarande. Utredningen har som skäl för förslaget anfört att man bör utveckla en ordning, som gör att det sätts stark press på parterna att själva nå fram till ett avtal och som bygger på att ansvaret både för stridsåtgärder och avtal skall ligga kvar på parterna själva. Förlikningsmannaexpeditionen och flera av arbetstagarorganisationerna anför att skiljeförfarande på förslag av förlikningsman nästan aldrig varit aktuellt i praktiken. De har anfört följande. Det finns inte på den svenska arbetsmarknaden någon tradition av att använda skiljeförfarandet som konfliktlösningsmetod i intressetvister. Den fasta skiljenämndens roll enligt utredningsförslaget är mycket oklar i förhållande till medlingen i situationer då förfarandet är frivilligt. Något behov av en fast skiljenämnd kan inte anses föreligga. Det är också väsentligt att regeringen inte är bunden av ett visst handlingssätt om en situation uppkommer när väsentliga samhällsintressen hotas av konfliktåtgärder. Förlikningsmannaexpeditionen anser också att om ett system införs där slutsteget alltid är tvångsskiljedom, innebär det en risk för att vissa parter räknar med det som ett led i förhandlingarna. LO anför att skiljedom ger avtal med mycket låg legitimitet. En permanent skiljenämnd ökar risken för att parterna avhänder sig ansvaret och ökar risken för tvångslagstiftning. Även och med flera avstyrker förslaget att inrätta en fast skiljenämnd och anser att för det fall ett skiljeförfarande blir aktuellt är det att föredra att skiljenämnden sätts samman på ett sätt som passar den aktuella situationen och de berörda parterna. Regeringen gör följande bedömning. Som Förlikningsmannaexpeditionen påpekat, finns det ingen tradition på den svenska arbetsmarknaden att innehållet i kollektivavtal bestäms genom skiljedom. Det är givetvis önskvärt, att avtal kommer till stånd utan att konfliktåtgärder behöver vidtas. Den idealiska situationen är dock att parterna själva når en överenskommelse. Regeringen vill inte utesluta att det kan vara lämpligt med skiljedom i vissa fall, om parterna själva så önskar. Det kan emellertid inte i sig vara en målsättning att skiljeförfarande skall användas i större utsträckning än vad som sker . Risken med en utökad användning av skiljedom i intressetvister är att parterna avhänder sig en del av ansvaret för kollektivavtalen. Regeringen delar den uppfattning som flera remissinstanser uttryckt, att om en fast skiljenämnd inrättas, pekas skiljedom ut som ett sista steg i avtalsförhandlingarna. Det är inte någon önskvärd utveckling. Regeringen anser därför att någon fast skiljenämnd som knyts till inte bör inrättas. Med anledning av detta, anser regeringen att det liksom bör ligga i medlarens uppdrag att kunna föreslå parterna att låta en tvist avgöras genom skiljeförfarande. bör kunna medverka vid utseende av skiljemän. Om stridsåtgärder påbörjats och medlaren har uttömt alla möjligheter till en lösning av tvisten, bör kunna uppmana parterna att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande. möjlighet att uppmana parterna att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande bör inte användas gentemot parter som är bundna av ett förhandlingsordningsavtal som innehåller regler som ger möjlighet att vidta åtgärder efter det att konflikt har utbrutit. 9.4 Stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag bedömning: Stridsåtgärder mot enmans- eller familjeföretag bör inte förbjudas. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det förbud mot stridsåtgärder mot enmans- eller familjeföretag som gällde 1994 återinförs. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga synpunkter på förslaget. SAF och Företagarna anser att även anställningsblockader bör omfattas av förbudet. LO, , , , , och avstyrker förslaget. Bakgrund: Frågan om stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag har varit föremål för riksdagsbehandling vid ett flertal tillfällen . Ett förslag om förbud mot sådana åtgärder lämnades av arbetsrättskommitté. Regeringen föreslog att införa ett förbud i enlighet med kommitténs förslag. antog förslaget och ett sådant förbud infördes genom att en ny bestämmelse infördes i medbestämmandelagen (prop. 1993/94:67, bet.1993/94:AU4). Därefter upphävdes förbudet med motiveringen att det inte hade påvisats några allvarliga olägenheter och att konflikträtten därför inte borde inskränkas på detta område. Skälen för regeringens förslag: Inom LO-SAF-området ger avtal, som har sin grund i skydd mot stridsåtgärder riktade mot enmans- och familjeföretag. Dessa bestämmelser täcker dock inte hela LO-SAF-området. , , och är exempel på organisationer som inte omfattas av dessa bestämmelser. Utredningen har anfört att sedan förbudet upphävdes har det på nytt vidtagits stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag. Sättet att använda stridsåtgärder har väckt kritik och riskerar enligt utredningen att skada förhandlingssystemets legitimitet. De arbetstagarorganisationer som avstyrker förslaget anför att bemanningsbehovet inom vissa branscher varierar mycket snabbt och att det är svårt att övervaka när ett enmans- eller familjeföretag anställer någon. Förbunden påpekar att arbetstagaren då inte omfattas av ett kollektivavtal och av det grundläggande sociala skydd för arbetstagare, som följer därav. Vidare anför förbunden att frågan om stridsåtgärder mot enmans- eller familjeföretag inte har något samband med lönebildningen. Regeringen anser att för det fall företagen anställer arbetstagare, är det viktigt att dessa kan omfattas av kollektivavtal och ett försäkringsskydd. Detta gäller särskilt sådana branscher med små arbetsplatser där det är svårt för arbetstagarorganisationerna att övervaka när en anställning sker. Genom ett träffat kollektivavtal garanteras således att nyanställda redan från första anställningsdagen ges anställningsvillkor och försäkringsskydd enligt kollektivavtalet. Förpliktelserna enligt avtalet inträder alltså när arbetsgivaren anställer en arbetstagare. I och med det träffade avtalet har dock arbetsgivare i vissa fall ålagts att betala vissa avgifter även om arbetsgivaren inte haft några anställda. Skäligheten i detta kan ifrågasättas. LO har emellertid rekommenderat de förbund som står utanför att ändra sina avtal, så att enmans- och familjeföretag inte åläggs kostnader eller andra förpliktelser innan det finns någon anställd. Regeringen bedömer att om enmans- och familjeföretag inte åläggs kostnader eller andra förpliktelser innan det finns någon anställd, bortfaller behovet av lagstiftning. Regeringen avser dock att följa utvecklingen noga och är beredd att återkomma, om så krävs. 9.5 Stridsåtgärders proportionalitet Regeringens bedömning: Lagstiftning om att stridsåtgärder skall vara proportionerliga bör inte införas. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att ett proportionalitetskrav införs för stridsåtgärder, som vidtas vid förhandlingar mellan parter som är eller brukar vara bundna av kollektivavtal i förhållande till varandra. En stridsåtgärd skall på yrkande av den part, mot vilken åtgärden riktas, kunna förklaras olovlig av Arbetsdomstolen i följande situationer: När en stridsåtgärd, som är partiell eller på annat sätt begränsad, kan förväntas leda till skada eller annan olägenhet, som står i uppenbart missförhållande till åtgärdens omfattning. När en stridsåtgärd, som har varslats som svar på en annan stridsåtgärd, är väsentligt mer omfattande än vad som är rimligt med hänsyn till den åtgärd, som har orsakat svarsåtgärden. När en sympatiåtgärd, som har varslats till stöd för en part i dennes tvist om förnyande av kollektivavtal, kan förväntas leda till skada eller annan olägenhet som står i ett uppenbart missförhållande till åtgärdens eller primäråtgärdens omfattning. Arbetsmarknadens parter skall kunna avtala om avvikelse från de föreslagna kraven på proportionalitet. Remissinstanserna: riksbank, Förlikningsmannaexpeditionen, RSV, och arbetsgivarorganisationerna tillstyrker förslaget. Flera av arbetsgivarorganisationerna anser dock att proportionalitetskravet bör omfatta fler fall än dem utredningen föreslagit. Arbetstagarorganisationerna avstyrker förslaget. Arbetsdomstolen har invändningar mot förslagets utformning. Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har som skäl för sitt förslag anfört att ett krav på proportionalitet i lagstiftningen skulle ge en rimligare balans mellan parterna på arbetsmarknaden genom att det begränsar möjligheten till åtgärder som kostar lite för den egna organisationen men orsakar stora kostnader för motparten eller tredje man. Utredningen har pekat på att flera forskare stöder förslaget om att införa ett lagstadgat krav på proportionalitet och att sådana krav finns i rättstraditionen i flera länder i . Enligt utredningens uppfattning är även ett lagstadgat krav på proportionalitet väsentligt för att få ett brett stöd för ett paket av åtgärder, som skulle kunna förbättra lönebildningen.