prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — Dessa reformer innebär kostnads- besparingar för rättsväsendet men är av sådant slag att det inte är möjligt att mer i detalj beräkna effekterna av dem. I avsnitt 7.3 behandlas bestämmelserna om översättning av ansök- ningar om rättslig hjälp och i avsnitt 9 behandlas frågan om översättning av rättegångshandlingar i brottmål som översänds direkt per post till en person utomlands. Omfattningen av skyldigheten att översätta handlingar motsvarar den som gäller . Däremot omfördelas ansvaret för över- sättning genom att översättningar i allt större utsträckning kommer att ombesörjas av den åklagare respektive domstol som också har ansvaret för att handlingarna blir erforderligt översatta. Översättningskostnaden kommer därför i större utsträckning belasta domstolsväsendet respektive åklagarväsendet och i allt mindre utsträckning . Den nya lagen utgår, liksom de internationella konventionerna på om- rådet, från att det är den anmodade staten som skall stå för kostnaderna för den begärda rättsliga hjälpen. som nya och mer kostnads- krävande former av rättslig hjälp tillkommer har det blivit allt vanligare i de internationella instrumenten att den anmodade staten kan återkräva kostnaden för den rättslig hjälpen. Detta gäller t.ex. förhör genom video- konferens och hemlig teleavlyssning. Regeringen ges i lagen bemyndig- ande att föreskriva att kostnaderna för rättslig hjälp får återkrävas i den utsträckning mån det inte strider mot åtaganden av en inter- nationell överenskommelse. I den delen innebär den nya lagstiftningen därför inga ökade kostnader. I den mån förutsättningar förelegat att in- leda en svensk förundersökning och att i den t.ex. besluta om hemlig tele- avlyssning föreligger inte några ökade kostnader. Möjligheten att åter- kräva kostnaderna från den ansökande staten innebär istället i dessa fall minskade kostnader för . Genom lagen förbättras också möjligheterna för svenska åklagare och domstolar att få rättslig hjälp utomlands, vilket i sin tur förbättrar förutsättningarna för svenska åklagare och domstolar att utreda och lagföra brott som har internationella inslag. De nya möjligheterna att hålla telefonförhör och förhör genom videokonferens kan innebära kostnadsbesparingar för rättsväsendet. I lagen införs också en generell möjlighet för den som berörs av åtgär- den att, på samma sätt som i en svensk förundersökning eller rättegång, få offentlig försvarare, målsägandebiträde eller stödperson och för rätten att utse en person att biträda den som skall höras som vittne eller sak- kunnig genom videokonferens. Dessa förslag innebär vissa kostnader för staten som är svåra att beräkna. I de fall en svensk förundersökning hade kunnat inledas på grundval av den aktuella informationen i ärendet kan förslaget inte anses föranleda några ytterligare kostnader. I sådant fall kan ju offentlig försvarare förordnas i den svenska förundersökningen. Dessa kostnader beräknas rymmas inom budgetramarna för offentlig försvarare och målsägandebiträde. Det kan antas att antalet ansökningar om rättslig hjälp kommer att öka . Genom den nya lagen kommer att på ett effektivare sätt, och till lägre kostnader, kunna möta den ökade ärende- mängden. För att lagen skall få full genomslagskraft behövs det initialt utbildningsinsatser på området. Sett ur ett helhetsperspektiv beräknas inte förslagen, som avser att effektivisera brottsutredningar av allvarlig och gränsöverskridande brottslighet, vara förenade med ökade kostnader för staten. De kostnader som kan bedömas följa av förslaget till ändringar i lagen om samarbete med de internationella tribunalerna, avser biträde krimi- nalvården skall lämna vid undersökningar av behandlingen av den som verkställer ett straff utdömt av tribunalen. Dessa beräknas endast leda till högst marginella kostnader som ryms inom befintliga budgetramar. 17 Författningskommentar 17.1 Förslaget till lag om internationell rättslig hjälp i brottmål 1 kap. Inledande bestämmelser 1 § Bestämmelsen innehåller en beskrivning av lagens indelning och inne- håll. Lagen ersätter tvångsmedelslagen och lag om samarbete på brottmålsområdet samt de delar av bevisupptagningslagar som behandlar straffrättsligt samarbete (se härom vidare i avsnitt 6.1). Tillämpningsområde 2 § I paragrafen finns en uttömmande uppräkning av vilka åtgärder som avses med rättslig hjälp enligt lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 6.3. I 4 kap. i lagen finns detaljerade bestämmelser om de olika åtgärderna (avsnitt 7.7 7.13). Av paragrafen framgår också att lagen inte hindrar att åklagare eller domstolar lämnar hjälp med en åtgärd som inte omfattas av lagen (se avsnitt 6.3). I dessa fall är det inte möjligt att använda tvångs- medel eller andra tvångsåtgärder. I 5 kap. 11 § finns också bestämmelser om att regeringen kan besluta att dela förverkad egendom eller dess värde med annan stat. 3 § Av paragrafen framgår lagens huvudsakliga tillämpningsområde, dvs. att hjälp skall lämnas i rättsliga förfaranden som gäller utredning om eller lagföring för brott. Detta har behandlats i avsnitt 6.1. Lagen är i viss ut- sträckning också tillämplig vid administrativa och andra förfaranden, se 5 §. Ett förtydligande som har gjorts i förhållande till nuvarande lagstift- ning är att lagen omfattar även de fall där det straffrättsliga förfarandet riktar sig mot en juridisk person. Inget krav på formell ömsesidighet ställs upp. Rättslig hjälp kan således lämnas oavsett om ett avtal finns med den andra staten eller inte (se avsnitt 4.1). Vid beslag och kvarstad för att säkra verkställighet i av utländska förverkanden finns dock ett faktiskt krav på ömsesidighet inbyggt i regleringen, se vid 4 kap. 23 och 24 §§. 4 § Av bestämmelsen framgår att rättslig hjälp enligt lagen i första hand lämnas av åklagare eller domstol. Vid överförande av frihetsberövade för förhör m.m. lämnas hjälpen av regeringen (se vid 4 kap. 30 §). När del- ning av förverkad egendom skall ske med en annan stat är det regeringen som fattar beslut (se vid 5 kap. 11 §). Polis- och tullsamarbete omfattas inte av lagen. En utländsk polismyndighet kan dock vara behörig att an- söka om rättslig hjälp enligt lagen om det följer av en internationell överenskommelse som är bindande för (se vid 2 kap. 3 §). Frågan har behandlats i avsnitt 6.1. 5 § Av paragrafens första stycke framgår att lagen även är tillämplig i andra förfaranden än rättsliga förfaranden som gäller utredning om eller lagföring för brott (se 1 kap. 3 §). Vilka förfaranden som avses har behandlats ingående i avsnitt 6.2 (se också avsnitt 5.3). En begränsning av tillämpningsområdet för den första punkten framgår av andra stycket. Det förfarande som ansökan avser skall omfattas av en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Finns ingen sådan överenskommelse är åklagaren eller domstolen för- hindrade att lämna rättslig hjälp med sådana åtgärder som framgår av lagen. Bestämmelsens formulering innebär även att de begränsningar som framgår av överenskommelsen också begränsar lagens tillämpning. När det exempelvis gäller administrativa förfaranden begränsas använd- ningsområdet i förhållande till de stater som tillträtt Schengen- konventionen till att avse förfaranden där det administrativa beslutet kan överklagas till en domstol som är behörig att döma i brottmål. Regeringen kommer att tillkännage vilka överenskommelser som finns och vilka begränsningar de innehåller, se under 5 kap. 13 §. Beträffande möjligheten att använda sig av husrannsakan och beslag i administrativa förfaranden gäller särskilda regler (avsnitt 7.11 och kommentaren till 4 kap. 20 §). De ärenden som anges i de andra och tredje punkterna har sin grund i artikel 49 b) och d) i . För dessa ärende- typer ställs inte upp något formellt krav på ömsesidighet utan hjälp kan lämnas oberoende av om det finns en internationell överenskommelse med den ansökande staten. 6 § Av bestämmelsen framgår att rättslig hjälp skall även kunna lämnas på verkställighetsstadiet. Frågan har behandlats i avsnitt 6.2 (se också av- snitt 5.3). Hjälp som avses i denna paragraf lämnas utan något krav på ömsesidighet. 7 § Av paragrafen framgår när svenska åklagare och domstolar har rätt att ansöka om rättslig hjälp i en annan stat. Frågan har behandlats i avsnitt 6.4. Beträffande domstolarna är reglerna uttömmande. Domstolarna får således endast ansöka om rättslig hjälp i de fall det framgår av bestäm- melserna i lagen, t.ex. bevisupptagning vid utländsk domstol eller förhör genom videokonferens. För åklagarna förhåller sig det annorlunda. En åklagare kan ansöka om rättslig hjälp med stöd av bestämmelserna i lagen, men lagen hindrar inte en åklagare att ansöka om annan hjälp så länge den andra staten tillåter detta. En åklagare kan således ansöka om rättslig hjälp utomlands med en åtgärd som är möjlig i den andra staten även om en sådan åtgärd inte framgår direkt av lagens bestämmelser eller är tillgänglig enligt svensk rätt. Det är sedan upp till den andra staten och avgöra om bistånd med hänsyn till den statens bestämmelser kan lämnas eller inte. Att det trots detta behövs vissa särskilda bestämmelser som reglerar åklagares möjlighet att ansöka om rättslig hjälp utomlands har behandlats i avsnitt 6.4. 2 kap. Allmänna bestämmelser om rättslig hjälp i Allmänna förutsättningar 1 § I paragrafens första stycke har en generell regel tagits in som innebär att svenska åklagare och domstolar kan bistå den andra staten med de åt- gärder som räknas upp i 1 kap. 2 § under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.4. I de fall den rättsliga hjälpen lämnas under särskilda förutsättningar framgår det av denna lag. Ett exempel är att gärningen inte alltid behöver vara straffbar i för att hjälp skall kunna lämnas (se 2 kap. 2 §). Ett annat exempel är att domstol alltid skall pröva ett av åklagaren gjort beslag och inte är beroende av att den som beslaget drabbat begär en prövning av rätten (se 4 kap. 16 §). I det andra stycket anges att särskilda bestämmelser gäller vid över- förande av frihetsberövade för förhör m.m., vilket följer av att någon sådan inhemsk reglering inte finns. I paragrafens tredje stycke anges att den rättsliga hjälpen får förenas med villkor i vissa fall enligt bestämmelsen i 5 kap. 2 § (se avsnitt 7.15). 2 § Av paragrafen framgår att rättslig hjälp i vissa fall kan lämnas utan att något krav på dubbel straffbarhet dvs. att gärningen också är straffbar i ställs upp. Detta gäller förhör enligt bestämmelserna om för- undersökning i brottmål, bevisupptagning vid domstol, telefonförhör, förhör genom videokonferens, överförande av frihetsberövade för förhör m.m. Frågan har behandlats utförligt i avsnitt 7.6. Ett krav på dubbel straffbarhet behålls som huvudregel vid hjälp med husrannsakan, beslag och kvarstad. När det gäller kravet på dubbel straffbarhet krävs inte att den gärning som ansökan avser skall falla direkt under en svensk straffbestämmelse. Det är tillräckligt att den aktuella gärningstypen är kriminaliserad i . Detta framgår av den i lagtexten använda formuleringen, som är densamma i 4 § utlämningslagen, dvs. att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt svensk lag (jfr prop 1978/79:80 s.15 ff. och NJA 1993 s. 137). När det gäller husrannsakan och beslag finns vissa undantag från kravet på dubbel straffbarhet i 4 kap. 20 § om ansökan görs av en medlemsstat i EU, eller eller om gärningen i den ansökande staten eller i beivras genom ett administrativt förfarande eller annat rättsligt än ett straffrättsligt förfarande. För hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning, liksom om ansökan gäller kroppsbesiktning, kropps- visitation eller tagande av fingeravtryck m.m. eller andra åtgärder som avses i 28 kap. gäller ett oinskränkt krav på dubbel straffbarhet. För dessa slags åtgärder finns inga särregler för EU:s medlemsstater eller för ansökningar från och . Inte heller finns några särregler som tar sikte på de fall när den gärning som ansökan avser i den ansökande staten eller i beivras i ett t.ex. administrativt förfarande. kan med andra ord inte bistå en stat med t.ex. hemlig teleavlyssning med mindre den aktuella gärningen är straffbar enligt såväl den ansökande statens lag som svensk lag. Ett krav på dubbel straffbarhet finns i viss utsträckning redan inbyggt i 2 kap. 1 § nämligen i de fall det enligt svensk rätt ställs krav på att brottet är av viss svårhet för att den begärda åtgärden skall kunna vidtas. Ansökan 3 § I paragrafen regleras vilka myndigheter som är behöriga att ansöka om rättslig hjälp i . Utländska åklagare, undersökningsdomare, andra domare och domstolar är alltid behöriga att ansöka om sådan rättslig hjälp som avses i lagen. Även andra är behöriga, om det föreskrivs i en internationell överenskommelse som är bindande för . Denna fråga har behandlats i avsnitt 6.1. Ett exempel erbjuder rätts- hjälpskonvention enligt vilken det är upp till varje konventionsstat att ange vilka myndigheter de anser vara rättsliga myndigheter i konventio- nens mening. Vissa länder, bl.a. och och Nord- , har t.ex. i sin uppräkning även tagit med polismyndigheter. Beträffande förklaring till rättshjälpskonvention avseende i behöriga myndigheter, se avsnitt 14.1. Av 1 kap. 7 § framgår att svensk åklagare och domstol får ansöka om rättslig hjälp utomlands. 4 § Av bestämmelsen framgår vad en ansökan om rättslig hjälp bör innehålla. Frågan har behandlats i avsnitt 7.3. Det finns också i 4 kap. 8, 14 och 29 §§ särskilda bestämmelser om vad ansökan skall innehålla vid vissa slag av åtgärder. 5 § Paragrafen anger att en ansökan skall vara skriven på svenska, danska eller norska eller översatt till något av dessa språk. Från denna regel kan den handläggande instansen medge undantag i det enskilda fallet. Frågan har behandlats i avsnitt 7.3. 6 § I paragrafens första stycke anges att en ansökan som huvudregel skall skickas till centralmyndigheten, utan anlitande av den diplomatiska vägen, som sedan vidarebefordrar ansökan till behörig domstol eller Riksåklagaren. kan vidarebefordra en ansökan direkt till behörig åklagare efter samråd med Riksåklagaren. Exempel på sådana fall är när ärendet är brådskande. Frågan har behandlats i avsnitt 7.1. Av paragrafen framgår att centralmyndigheten för ansökningar om rättslig hjälp i brottmål är (se avsnitt 7.2). I de fall en an- sökan skall prövas av regeringen överlämnas den inte till Riksåklagaren eller någon domstol. Detta gäller bl.a. vissa ansökningar om överförande av frihetsberövade för förhör m.m. Ett annat fall där ansökan inte skall vidarebefordras är om det är uppenbart att ansökan skall avslås med stöd av 2 kap. 15 §. Ärenden om delning av förverkad egendom mellan stater överlämnas inte heller eftersom regeringen prövar en sådan fråga. Enligt andra stycket kan en ansökan göras direkt till behörig åklagare eller domstol om ansökan görs av en medlemsstat i EU eller eller eller om i en internationell överenskommelse har avtalat med den ansökande staten om en sådan direkt kommunikation (se avsnitt 7.1.1). Ett exempel på ett sådan överenskommelse är artikel 15.2 rättshjälpskonvention där en ansökan kan skickas över direkt till den verkställande myndigheten i brådskande fall. Behörighet och överlämnande till annan åklagare eller tingsrätt 7 § Paragrafen anger vilken domstol eller åklagare som är behörig att hand- lägga en ansökan. För att undvika att en ansökan skall behöva handläggas av flera behöriga åklagare med hänsyn till ansökans innehåll föreskrivs att en åklagare som är behörig att handlägga en av flera begärda åtgärder får även vidta andra åtgärder som en annan åklagare är behörig att vidta. Det finns också regler om att en ansökan kan överlämnas till annan åklagare eller tingsrätt för det fall åklagaren eller tingsrätten vid ärendets handläggning finner att den inte är behörig eller om det är lämpligt att så sker. Bestämmelserna har behandlats i avsnitt 7.1.2. Underrättelser 8 § I första stycket framgår huvudregeln att en bekräftelse alltid skall över- sändas om det begärs av den ansökande myndigheten. Det är endast om åtgärden kan vidtas genast som en bekräftelse inte behöver översändas. I det andra stycket anges hur den handläggande myndigheten skall förfara gentemot den ansökande statens myndigheter om en uppställd tidsfrist inte kan iakttas. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5. Ofullständiga ansökningar och hinder mot verkställighet 9 § Av paragrafen framgår att den ansökande staten kan komplettera eller yttra sig över en ansökan som i visst avseende är ofullständig eller om ansökan endast kan bifallas delvis eller under vissa villkor. Bestämmelsen som har behandlats i avsnitt 7.5 klargör samarbetsskyldigheten och att eventuella brister i ansökan eller hinder för verkställigheten inte skall föranleda att ansökan avslås utan att den handläggande instansen i första hand skall begära kompletterande uppgifter. vid en begäran om komplettering lämnas i bestämmelsen oreglerad. Det naturliga är att kompletteringar begärs på motsvarande väg som ansökan ges in. Det är naturligtvis inget som hindrar att den handläggande instansen direkt tar kontakt med den ansökande myndigheten för att begära kompletteringar. I de fall direkt kommunikation sker med den ansökande myndigheten bör också den handläggande instansen tillsammans med den ansökande myndigheten överväga hur de uppkomna hindren kan övervinnas (se gemensam åtgärd om goda rutiner, avsnitt 5.4.5). Förfarandet 10 § I paragrafen uppställs ett generellt skyndsamhetskrav. Enligt bestämmel- sen skall vidare samma förfarande tillämpas som när en motsvarande åt- gärd vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång om inte annat föreskrivs i lagen. Detta innebär att bestämmelserna i eller i annan författning skall tillämpas när en domstol eller åklagare verkställer en ansökan om rättslig hjälp. Endast då det finns en särskild föreskrift i lagen skall avsteg göras från den ordning som gäller vid svenska förundersökningar eller rättegångar. Frågan har behandlats ingå- ende i avsnitt 7.5. Till förfarandet hör även bestämmelser rörande över- klagbarhet av beslut (se avsnitt 7.17). Enligt bestämmelsen kan en dom- stol också bestämma att handläggningen helt eller delvis skall ske på ett annat språk än svenska om det är lämpligt. Att domstolen kan underlåta att översätta ansökan och bifogade handlingar framgår av 2 kap. 5 §. Vid tillämpningen av detta undantag från huvudregeln att rättegångsspråket skall vara svenska, bör domstolen beakta om de personer som berörs av handläggningen behärskar det andra språket. Är handläggningen skriftlig eller sker den vid en förhandling bakom stängda dörrar finns det ett större utrymme att tillämpa bestämmelsen. Att en förhandling under för- undersökning i den andra staten kan hållas bakom stängda dörrar behandlas i avsnitt 17.3. Sker däremot handläggningen vid en offentlig förhandling är utrymmet mycket begränsat. Domstolen är då skyldig att se till att inte den grundläggande principen om att förhandlingar i domstol ska vara offentliga inte beskärs. Finns det åhörare bör det därför finnas möjlighet till tolkning för att förhandlingen skall kunna ske på annat språk än svenska. Det krävs inga särskilda regler för att åklagare eller regeringen skall kunna handlägga en ansökan på ett annat språk än svenska. I 2 kap. 11 § finns bestämmelser om att ett annat förfarande kan tillämpas om det begärs av den ansökande staten. När det gäller överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. skall det särskilda förfarande som föreskrivs i denna lag tillämpas. 11 § Denna bestämmelser är ett undantag från den huvudregel som föreskrivs i föregående paragraf eftersom den ansökande staten kan begära att ett visst utifrån svenska förhållanden annorlunda förfarande skall tillämpas. Det begärda förfarandet får dock inte tillämpas om det skulle mot grund- läggande principer i den svenska rättsordningen. Frågan har behandlats ingående i avsnitt 7.5. 12 § Paragrafen ger den som skall höras eller fullgöra något rätt att vägra under åberopande av såväl bestämmelser i svensk rätt som bestämmelser i den ansökande statens lag. Frågan har behandlats i avsnitt 7.5. Ett exempel är att bevisupptagning skall ske med en person som tillhör en annan yrkeskategori än de som framgår av 36 kap. 5 § , men en rätt att vägra vittna finns enligt den ansökande statens lagstift- ning. Uppkommer en sådan fråga får den handläggande instansen vid be- hov vända sig till den ansökande statens myndigheter, antingen direkt eller via centralmyndigheten, och begära upplysning om rättsläget i den aktuella frågan. Offentlig försvarare, målsägandebiträde och stödperson 13 § Genom paragrafen införs en generell rätt för en misstänkt, tilltalad eller målsägande att i de fall en åtgärd riktas mot honom eller henne erhålla en offentlig försvarare, målsägandebiträde eller stödperson under samma förutsättningar som gäller vid en svensk förundersökning eller rättegång. Domstolen kan inom ramen för bedömningen enligt 21 kap. 3a § rätte- gångsbalken beakta det internationella inslaget såsom att gärningen har ett högt straffvärde i den ansökande staten. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5. I 4 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser om offentlig för- svarare för den misstänkte eller tilltalade vid bevisupptagning vid svensk domstol när den begärda åtgärden inte riktar sig mot den misstänkte eller tilltalade själv (se avsnitt 7.8). Vid förhör med ett vittne eller en sak- kunnig genom videokonferens finns i 4 kap. 12 § särskilda bestämmelser om stödperson och rättegångsbiträde (se avsnitt 7.10). Prövning av ansökan och beslut om avslag 14 § I paragrafens första stycke regleras den enda obligatoriska avslagsgrun- den. En ansökan skall avslås om ett bifall skulle kränka suverä- nitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga intressen. Bestäm- melsen har behandlats i avsnitt 7.14.2. De avslagsgrunder som finns i det andra stycket är fakultativa, dvs. en ansökan kan avslås på dessa grunder. Dessa grunder är om gärningen har karaktär av politiskt brott (avsnitt 7.14.3), om gärningen utgör ett militärt brott (avsnitt 7.14.4) eller om det i har meddelats en dom eller beslut om åtalsunderlåtelse beträffande den gärning som ansökan avser (avsnitt 7.14.5). När det gäller militära brott kan ansökan inte avslås om gärningen även motsvarar ett annat brott som inte är ett militärt brott. I det andra styckets fjärde punkt finns en mer allmänt hållen grund för avslag; om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bi- fallas (avsnitt 7.14.2). Bestämmelsen skall ses som en säkerhetsventil för de fall inte någon av de ovan nämnda avslagsgrunderna är tillämplig men ansökan ändå inte bör bifallas med hänsyn till omständigheterna i ären- det. Det ligger i sakens natur att bestämmelsen skall tillämpas restriktivt. Av avsnitt 7.14.6 framgår att den omständigheten att brottet är preskri- berat enligt svenska bestämmelser inte längre utgör en självständig av- slagsgrund. Inte heller skall en dom meddelad i en annan stat utgöra grund för avslag. I dessa fall kan det i stället bli aktuellt att tillämpa denna ventil om det i ett särskilt fall skulle vara stötande att bifalla en ansökan med hänsyn till bl.a. att dom meddelats i en annan stat avseende samma gärning eller att brottet enligt svenska regler är preskriberat . Ett annat exempel då denna avslagsgrund kan bli tillämplig är om en frihetsberövad person inte samtycker till att föras över till en annan stat. När den handläggande myndigheten finner att en ansökan skall avslås på en av de ovan anförda grunderna skall ansökan enligt 2 kap. 15 § överlämnas till regeringen (se avsnitt 7.14.1).