prop · GN0361 · 2000-01-01 00:00:00 — I förhållande till möjligheterna enligt rättshjälpskonven- tion att göra förbehåll beträffande användandet av tvångsmedel innebär regleringen en skärpning och svenska lagändringar krävs. Den frågan behandlas vidare i avsnitt 7.6 och 7.11. I artikel 52 ges bestämmelser om delgivning. Regleringen kräver vissa författningsändringar. Den frågan behandlas i avsnitt 9. I artikel 53 ges föreskrifter om kommunikationen mellan staterna av framställningar om rättslig hjälp i brottmål. I princip bygger reglerna på att myndigheterna i konventionsstaterna får kommunicera direkt med varandra. Enligt den andra punkten får dock framställningar göras till den anmodade statens justitiedepartement eller nationell central myndighet för . Framställningar om överförande eller transitering av fri- hetsberövade för förhör eller konfrontation skall enligt tredje punkten alltid kommuniceras via den anmodade statens justitiedepartement. Arti- kelns femte punkt innebär att en lagföring för brott mot lagar om kör- och vilotider får överlämnas av en judiciell myndighet direkt till sådan myndighet i den andra staten. Den svenska ordningen kräver i allmänhet att framställningar ges in till , direkt eller via den diplomatiska vägen. Undantag från detta gäller i stor utsträckning för framställningar från de övriga nor- diska staterna på så sätt att direkt kommunikation mellan myndigheterna är tillåten. reglering innebär att direkt kommuni- kation skall tillåtas även i förhållande till de icke-nordiska medlemssta- terna. Den frågan behandlas vidare i avsnitt 7.1.1. Centralmyndighets- frågan behandlas i avsnitt 7.2. I artikel 54 58 i finns bestämmelser om non bis in idem (icke två gånger för samma sak). Artiklarna kräver ett mindre tillägg i . Denna fråga behandlas i avsnitt 13.1 Inom ramen för det europeiska politiska samarbetet (EPS) och innan det straffrättsliga samarbetet formaliserades genom utarbetades mellan medlemsstaterna i den europeiska gemenskapen talet och början av 1990 talet ett antal konventioner som avsåg det straffrättsliga samarbetet. En av dessa konventioner är och rör non bis in idem (konventionen mellan medlemsstaterna i den europeiska gemenskapen om förbud mot dubbel lagföring, double jeopardy ) se bilaga 9. Bestämmelserna i denna konvention är i stort sett identiska med artikel 54 58 i . Frågan om tillträde till denna konvention och ändringar i lagstiftningen behandlas i avsnitt 13.2. I artikel 67 69 i finns bestämmelser om över- förande av verkställighet av brottmålsdom som avser att komplettera överförandekonvention. I de fall den dömde efter det att han ådömts en frihetsberövande påföljd flyr sitt hemland för att undvika verkställighet av påföljden kan straffverkställigheten överföras utan den dömdes samtycke, vilket annars är ett villkor enligt överförandekonven- tionen. Vidare finns vissa bestämmelser om användande av tvångsmedel. I ett tilläggsprotokoll till överförandekonventionen finns mot- svarande bestämmelser om att överförande kan ske utan den dömdes samtycke. 1999/2000:45 Överförande av straffverkställighet utan den dömdes samtycke behandlas tilläggsprotokollets och Schengenkon- ventionens bestämmelser. I propositionen föreslås att tillträder tilläggsprotokollet och att ändringar görs i lagstiftningen för att anpassa den till protokollets och bestämmelser. Några ytterligare ändringsbehov finns inte. Utlämningsregleringen överensstämmer, som redovisats i propositio- nen om anslutning till (sid 92 ff.), med den svenska lagstiftningen på området. Den särskilda frågan om hur regle- ringen av preskriptionsavbrott förhåller sig till motsvarande bestämmel- ser om utlämning behandlas i en promemoria om tillträde till den konventionen (Ds 2000:3). 5.4 Det rättsliga samarbetet inom EU 5.4.1 Handlingsplanen för bekämpande av den organiserade brottsligheten Det straffrättsliga samarbetet blev en del av EU-samarbetet genom , då den s.k. tredje pelaren samarbete i rättsliga och inrikes frågor inrättades. pågår ett arbete med att förbättra det straffrättsliga sam- arbetet mellan EU-staterna. En särskild arbetsgrupp inrättades 1995 för att utarbeta en konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (se av- snitt 5.4.2). Det rättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater är en prioriterad fråga som fått en än mer framskjuten plats genom den hand- lingsplan mot den organiserade brottsligheten som antogs av rådet (EGT 97/C 251/01) och godkändes av vid dess möte i . Handlingsplanen innehåller 15 politiska riktlinjer och 30 särskilda rekommendationer. Riktlinjerna och rekom- mendationerna innehåller uppmaningar till rådet att vidta en rad konkreta åtgärder som spänner över ett brett område. Det rör frågor om att vidta åtgärder för att straffbelägga vissa förfaranden, och att undersöka i vad mån harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning kan bidra till kampen mot den organiserade brottsligheten. Handlingsplanen betonar också vikten av att det i varje medlemsstat finns effektiv och väl utveck- lad lagstiftning mot penningtvätt och när det gäller att förverka av brott. Riktlinjerna och rekommendationerna lägger stor vikt vid hur det rättsliga och polisiära samarbetet är organiserat. Ett flertal rekom- mendationer handlar om att skapa nätverk och kontaktpunkter för att be- främja informationsutbyte och samarbete mellan de rättsliga myndighe- terna och polis- och tullmyndigheter såväl inom medlemsstaterna som mellan dessa. En rad åtgärder har redan vidtagits och ett antal internatio- nella överenskommelser har redan ingåtts mellan EU:s medlemsstater för att förbättra samarbetat mellan länderna på det rättsliga och polisiära om- rådet. En huvuduppgift för medlemsstaterna är att se till att dessa instru- ment tillträds av alla medlemsstater och att de genomförs på ett effektivt sätt. Enligt en av handlingsplanens rekommendationer skulle det inrättas en sektorsövergripande arbetsgrupp mot den organiserade brottsligheten. En sådan inrättades . Arbetsgruppen har utarbetat ett antal gemensamma åtgärder, deklarationer och resolutioner. Ett exempel är en gemensam åtgärd om penningtvätt, spårande, frysning, beslag och förverkande av av brott, som antogs vid rådsmötet för rättsliga och inrikes frågor (se avsnitt 5.4.6). Inom ramen för gruppens arbete har också frågor om metodutveckling på området för både det rättsliga och det polisiära sam- arbetet diskuterats och behandlats. antogs en gemensam åtgärd om införande av en ordning för utvärdering av tillämpning och genomförande på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brotts- ligheten. Åtgärden tar inte bara sikte på genomförandet av EU:s rättsakter utan omfattar även andra internationella instrument som medlemsstaterna tillträtt. Utvärderingen genomförs under överseende av den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organiserad brottslighet. Den första utvärderingsomgången avser nationell lagstiftning och rutiner på området för ömsesidig rättslig hjälp i brottmål och efterforskning och beslag eller spärrande av egendom. Enligt planerna skall fem länder utvärderas , 1999 och 2000. Utvärderingen av pågår . har den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organise- rad brottslighet utarbetat en gemensam åtgärd om goda rutiner vid ömse- sidig rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.4.5) och en gemensam åtgärd om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk (se avsnitt 5.4.4). Del- ning medlemsstaterna emellan av förverkad egendom har också diskute- rats (se avsnitt 8). En uppföljning av handlingsplan är under utarbetande och förväntas bli antagen . Slut- satserna från toppmötet i innehåller också tydliga riktlinjer för hur arbetet med att förbättra det straffrättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater skall drivas vidare. 5.4.2 Utkast till om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål inrättades under den tredje pelaren inom EU en rådsarbets- grupp för ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Arbetet syftar till en kon- vention som skall komplettera och underlätta tillämpningen av rättshjälpskonvention. Det handlar t.ex. om att den ansökande statens be- gäran om att ett visst förfarande skall iakttas vid verkställandet av en framställning om rättslig hjälp i brottmål skall efterkommas om den inte strider mot grundläggande principer för den anmodade statens rättsord- ning och att en frihetsberövad person skall kunna överföras inte bara till den ansökande staten utan även till den anmodade staten för förhör eller konfrontation. Förhör skall under vissa förutsättningar kunna genomföras genom videokonferens eller genom telefonförhör. Vidare diskuteras regler om hemlig teleavlyssning. Också bestämmelser om direkt kommu- nikation och postdelgivning som i stort stämmer överens med regleringen av dessa frågor i (se härom avsnitt 5.3) diskute- ras. De olika förslag som diskuteras redovisas närmare i det följande (avsnitt 7). De förslag som diskuteras i arbetsgruppen ligger helt i linje med den svenska målsättning som redovisats i avsnitt 5.1. Det finns därför ingen anledning att avvakta med ny lagstiftning till dess konventionen antas av EU-staterna. Reglerna bör också i stor utsträckning kunna antas av utan krav på ömsesidighet. I den mån reglerna i EU-konventio- nen sedermera visar sig kräva justeringar i den svenska lagstiftningen kan detta tas om hand i anslutning till ratificering av konventionen. 5.4.3 Resolution om skydd för vittnen antog Rådet för rättsliga och inrikes frågor en resolution om skydd för vittnen inom ramen för kampen mot den organiserade interna- brottsligheten (EGT C 327/5, 23.11.1995) Resolutionen finns intagen i bilaga 5. Syftet med resolutionen är att skapa garantier för att den som hörs i samband med utredning av eller lagföring för brott med anknytning till internationellt organiserad brottslighet skyddas mot påtryckningar och våld. Med vittne avses i resolutionen var och en som har upplysningar eller informationer som kan anses viktiga i ett straffrättsligt förfarande och som kan innebära fara för personen i fråga om de sprids. Resolutionen ger i avsnitt A vissa riktlinjer för hur detta skydd skall tillförsäkras den som skall höras i nationella förfaranden. De svenska reglerna på området stämmer överens med resolutionens riktlinjer i denna del och resolutionens del A har därför inte föranlett några lagändringar. Skyddet för hotade vittnen har utvärderats och redovisas i betänkande BROTTSOFFER; Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40). Genom ändringar i lagen om fingerade personuppgifter har det blivit enklare att uppfylla förut- sättningarna för ett medgivande om fingerade personuppgifter genom att kraven på brottslighetens svårighetsgrad och på risken för förföljelse har mildrats (prop. 1997/98:9). I resolutionen ges även bestämmelser som syftar till att medlemssta- terna skall kunna lämna ömsesidig rättslig hjälp på ett sådant sätt så att den som skall höras får ett fullgott skydd även i dessa situationer. I reso- lutionens avsnitt B uppmanas medlemsstaterna att underlätta ömsesidig rättslig hjälp på området även där bestämmelser om vittnesskydd saknas i den anmodade statens lagstiftning, förutsatt att det inte strider mot all- männa rättsprinciper i den anmodade staten. Som exempel på en åtgärd som medlemsstaterna kan vidta är att skapa förutsättningar för att förhör skall kunna förmedlas via videolänk från den plats där vittnet befinner sig till den ort där utredningen eller rättegången pågår. Den frågan kräver lagändringar och behandlas i avsnitt 7.10. Vid genomförandet av ett för- hör via videolänk bör enligt resolutionen den ansökande statens förfar- anderegler tillämpas. Den frågan behandlas i avsnitt 7.5. Om lagstift- ningen i någon av staterna tillåter att vittnet vid förhöret biträds av råd- givare, bör det enligt resolutionen finnas möjlighet att anordna detta i den stat där vittnet finns. Även den frågan behandlas i avsnitt 7.10. I en särskild kostnadsregel föreskrivs att den ansökande staten skall stå för kostnaderna för förhöret om man inte kommer överens om något annat med den anmodade staten. Kostnadsfrågor behandlas i avsnitt 7.18. 5.4.4 Gemensam åtgärd om inrättande av ett europeiskt rätts- ligt nätverk antog rådet en gemensam åtgärd om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk (EGT L 191, 7.7 1998, s. 4) som består av myndigheter i medlemsstaterna som ansvarar för det rättsliga samarbetet i brottmål. Syftet är i första hand att upprätta ett kontaktnät för att under- lätta det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna. Kontaktpunkterna skall kunna förse sina motsvarigheter i andra medlemsstater liksom landets egna lokala myndigheter och lokala myndigheter i andra med- lemsstater med praktisk information och information om rättssystemet i de olika länderna. Tanken är också t.ex. att man skall kunna samordna förfarandet om det krävs flera olika framställningar om rättslig hjälp i en och samma utredning. Den gemensamma åtgärden innebär att det inom EU har inrättats ett nätverk på åklagarnivå som förhoppningsvis kan utveckla ett nära och tätt samarbete motsvarande det som gäller på polisnivå. Inrättandet av ett nätverk på åklagarnivå hänger intimt samman med den direktkommunikation mellan rättsliga myndigheter åklagare och dom- stolar som håller på att utvecklas inom unionen (se avsnitt 7.1.1). För del har fyra kontaktpersoner utsetts, två åklagare hos Riksåklagaren och en åklagare vid vardera åklagarmyndigheten i och . 5.4.5 Gemensam åtgärd om goda rutiner vid ömsesidig rättslig hjälp i brottmål antog rådet en gemensam åtgärd om goda rutiner vid inbördes rättshjälp i brottmål (EGT L 191, 7.7. 1998, s. 1), se bilaga 6. Syftet är att göra enkla och praktiska förbättringar av det internationella samarbetet genom att varje medlemsstat åtar sig att främja ett antal goda rutiner vid verkställandet av framställningar om ömsesidig rättslig hjälp. har, i enlighet med artikel 1 punkten 1 i den gemensamma åtgär- den, deponerat ett uttalande till rådets sekretariat om att de rutiner som finns angivna under punkten 3 kommer att främjas i enlighet med natio- nell lag och med nationella rättsliga förfaranden. Rutinerna i åtgärden innebär bl.a. följande. Den anmodade staten skall, på begäran från den ansökande staten, be- kräfta mottagandet av alla ansökningar och skriftliga förfrågningar om verkställandet av ansökningar. Mottagandet av en ansökan behöver inte bekräftas om ett snabbt svar i sak istället kan översändas. Den ansökande staten får kräva en bekräftelse av mottagandet av en framställning som är betecknad brådskande eller om den anser att en be- kräftelse är nödvändig mot bakgrund av omständigheterna i ärendet. Be- kräftelsen skall innehålla namn på och uppgifter om den myndighet som ansvarar för verkställandet av ansökningen, t.ex. telefon och faxnummer. Om möjligt skall även den person som ansvarar för ansökningen anges. Den anmodade staten skall vidare, i den mån det inte strider mot natio- nell lagstiftning, prioritera de framställningar som har betecknats som brådskande och framställningen skall aldrig behandlas mindre gynnsamt än ett motsvarande nationellt ärende. För det fall det kan förutses att den rättsliga hjälpen inte kan lämnas eller endast delvis kan lämnas inom den tidsfrist som har angivits och detta kommer att försvåra förfarandena i den ansökande medlemsstaten, skall den anmodade staten lämna en skriftlig eller muntlig rapport om när hjälpen troligen kommer att lämnas. Den ansökande staten å sin sida får inte förse ansökningar av mindre vikt med beteckningen brådskande. Om en ansökan har betecknats bråds- kande, eller om en tidsfrist angivits, skall skälen för brådskan eller tidsfristen förklaras. Medlemsstaterna åtar sig också att inte behandla framställningar om rättslig hjälp mindre gynnsamt än andra jämförbara förfrågningar i den anmodade staten från de egna myndigheterna. Den anmodade staten skall, för det fall den rättsliga hjälpen inte alls eller endast delvis kan verkställas, ge en skriftlig eller muntlig rapport där svårigheterna förklaras. När det är möjligt skall rapporten också innehålla ett erbjudande om att tillsammans överväga hur svårigheterna kan övervinnas. Den gemensamma åtgärden innehåller även mer allmänna rutiner vid verkställande av framställningar och vid ansökningar om rättslig hjälp. Den ansökande staten skall överlämna en framställning om rättslig hjälp så snart det konstaterats vilken rättslig hjälp som behövs. Den ansökande staten skall också se till att framställningar görs i överensstämmelse med tillämpliga konventioner och att ansökan innehåller namn och uppgift på den myndighet eller om möjligt på de personer som ansvarar för utarbe- tandet av framställningen. Medlemsstaten kan när som helst ändra uttalandet genom ett nytt utta- lande i syfte att ytterligare förbättra goda rutiner vid verkställande av framställningar om rättslig hjälp. Medlemsstaterna är skyldiga att regelbundet se över hur dess uttalan- den efterlevs. Det europeiska rättsliga nätverket (se avsnitt 5.4.4) skall analysera uttalandena och får lägga fram alla förslag som det anser lämp- liga för att förbättra den rättsliga hjälpen i brottmål. Varje medlemsstat skall se till att rättsliga och behöriga myndigheter får kännedom om uttalandet och skall uppmana dem att främja sådana åtgärder inom deras behörighetsområde som kan bli nödvändigt för ge- nomförandet. En redogörelse för den gemensamma har tagits in i publikationerna informerar och Åtal och tillsyn. Rutinerna i åtgärden stämmer väl överrens med svenska rätts- och för- valtningstraditioner och kan tillämpas inom ramen för befintlig lag- stiftning. Vissa av åtgärdens rutiner vid handläggningen av ansökningar om rättslig hjälp bör tas med i den nya lagen. Denna fråga behandlas i avsnitten 7.3 och 7.5. 5.4.6 Gemensam åtgärd om penningtvätt och förverkande antog rådet en gemensam åtgärd om penningtvätt och identifiering, spårande, spärrande, frysning beslag och förverkande av som härrör från brott (EGT L 333, 9.12.1998, s.1). Genom åtgärden, som kompletterar förverkandekonvention, åtar sig medlemsstaterna att begränsa sina reservationer till förverkande- konventionens artikel 2 och artikel 6 för att lagstiftningen om penning- tvätt och förverkande skall bli mer generellt tillämplig och inte vara begränsad till vissa brottstyper. Medlemsstaterna åtar sig vidare att se till att deras lagstiftning medger inte bara sak- utan också värdeförverkan- den, såväl i nationella förfaranden som i förfaranden som inleds på be- gäran av främmande stat, inbegripet verkställighet av utländska värde- förverkanden, och att lagstiftningen är så utformad att misstänkt av brott kan identifieras och spåras på begäran av annan medlemsstat på ett så tidigt utredningsstadium som möjligt. De svenska reglerna om penningtvätt ändrades då det bl.a. infördes ett nytt brott, penninghäleri i (prop. 1998/99:19). har därmed kunnat återkalla sin reservation till för- verkandekonventionens artikel 6. I betänkandet Effektivare förverk- andelagstiftning (SOU 1999:147), som avlämnades , lämnar förslag till de lagändringar som krävs för att skall kunna begränsa reservationen till konventionens artikel 2 i enlighet med åtagandet i den gemensamma åtgärden. Svensk rätt medger såväl sak- som värdeförverkande och kan, om övriga förutsättningar är uppfyllda, verkställa ett utländskt avgörande om förverkande vare sig det handlar om sakförverkande eller värdeför- verkande. Tvångsmedelslagen medger också att verkställigheten säkras på förhand genom beslag vid sakförverkande och genom kvarstad vid värdeförverkande. Dessa bestämmelser bör, som redovisas i avsnitt 7.11, tills vidare behållas i sak oförändrade. Svensk rätt har, till skillnad från många andra länder, inget särskilt spåra ( trace ) tillgångar. I spåras egendom genom sedvanlig informationsinsamlig genom polisens försorg eller genom regler om förhör eller husrannsakan. Denna slags efterforskning står även till utländska myndigheters förfogande, för polisens del genom det oreglerade internationella polissamarbetet och för åklagarnas del genom regler lag om samarbete på brottmåls- området (förhör enligt bestämmelserna i 23 kap. ) och i tvångsmedelslagen (husrannsakan). Reglerna kräver inte, som många länders lagstiftning, att utredningen eller förfarandet i den ansökande staten har nått en viss kvalificerad punkt för att rättslig hjälp med förhör eller husrannsakan skall kunna lämnas utan det är tillräckligt att förundersökning eller ett liknande förfarande pågår i den ansökande staten för att förhör skall kunna hållas eller att någon är misstänkt för brott i den ansökande staten för att husrannsakan skall kunna äga rum i på begäran av annan stat. Även dessa bestämmelser bör, som vi återkommer till i avsnitt 7.11 respektive 7.7, behållas i sak oförändrade. Enligt den gemensamma åtgärden skall medlemsstaterna sträva efter en restriktiv användning av de fakultativa vägransgrunderna i förverkandekonventionens artikel 18 punkterna 2 och 3. Dessa tar sikte på internationellt samarbetet som gäller att identifiera och spåra egendom som kan bli föremål för förverkande och att säkra bevisning och bistå med säkerhetsåtgärder för att säkra framtida verkställighet av förverkanden genom beslag, kvarstad och dylikt. Enligt punkten 2 får en anmodad konventionsstat vägra lämna rättslig hjälp med en sådan åtgärd om den inbegriper tvångsmedelsanvändning om den begärda åtgärden inte skulle vara tillåten i ett motsvarande inhemskt förfarande. Att inte är berett att avstå från att tillämpa denna vägransgrund följer av de överväganden vi gör i avsnitt 7.4. Däremot kan helt avstå från att åberopa vägransgrunden i punkten 3, inte bara i förhållande till EU:s medlemsstater utan i förhållande till alla konventionsstater. Den nuvarande regleringen tar ingen hänsyn till om den begärda åtgärden är förenlig med den ansökande statens inhemska reglering på området och det finns ingen anledning att överväga en sådan begränsning för framtiden. Som vi återkommer till i avsnitt 6.4 har heller ingen anledning att begränsa svenska åklagares och domstolars möjligheter att begära rättslig hjälp utomlands till att endast gälla åtgärder som kan vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång. I övrigt innehåller den gemensamma åtgärden en uppmaning till medlemsstaterna att uppmuntra direktkontakter över gränserna mellan deras domstolar och myndigheter (se härom avsnitt 7.1.1) och på olika sätt verka för goda rutiner vid hanteringen av ansökningar om rättslig hjälp på det område den gemensamma åtgärden täcker. Åtagandena i denna del är av samma slag som i den gemensamma åtgärden om goda rutiner (avsnitt 5.4.5). Den ömsesidiga utvärdering av medlemsstaternas lagstiftning och rutiner vid ömsesidig rättslig hjälp som pågår och som vi redovisat i avsnitt 5.4.1 fokuserar dessutom just på området efterforskning, beslag eller spärrande av egendom och kommer därmed att effektivt bidra till att såväl svenska rutiner som andra medlemsstaters rutiner på området kan förbättras också i praktiken. 5.5 Nordiskt straffrättsligt samarbete Inom har ett arbete inletts med att se över den nordiska regle- ringen i syfte att så långt det är möjligt skapa ett gränslöst område för det straffrättsliga samarbetet. Under arbetets gång har ett antal områden identifierats där det finns behov av ändringar i den svenska regleringen som bör tas om hand inom ramen för detta lagstiftningsärende. Det gäller bl.a. det krav som ställs att framställningar som gäller överförande av frihetsberövade inom måste ske på diplomatisk väg liksom kravet på samtycke från den som skall överföras. Ett annat område som kan övervägas är att skapa möjligheter för utländska poliser och åklagare att närvara vid förhör och ställa frågor liksom möjligheter för svenska åklagare att företräda den utländska myndigheten vid bevisupptagning inför domstol. Den svenska regleringen om när bevisupptagningen får ske vid utländsk domstol är snävare än i övriga nordiska länder och bör ses över (se avsnitt 7.7 och 7.8).