prop · GN0364 · 2000-01-01 00:00:00 — Därför är det i regel först i det skede då det står klart att den stat som personen har flytt ifrån inte begär ett s.k. provisoriskt anhållande av personen, och om en svensk myndighet då inleder förundersökning som frihetsbrövandet kan anses syfta till att personen skall föras inför domstol.Vidare handlar det även i detta fall om endast kortare tiders frihetsberövanden. Det nu föreslagna frihetsberövandet bör således inte räknas in i fristen enligt 24 kap. 13 § andra stycket RB. En ny bestämmelse om beslag behövs På motsvarande sätt som har beskrivits ovan vad gäller en flyende som har omhändertagits av de utländska tjänstemännen och överlämnats till svensk polis, saknar den svenska polisen befogenhet att ta omhänder- tagen egendomen i beslag om det inte inleds en förundersökning. Bestämmelserna tvångsmedelslag förutsätter nämligen, som framgått, att den andra staten har gjort en ansökan om bistånd. Att i detta skede, när det ännu är ovisst om den andra staten kommer att göra en framställning om sådant bistånd, inleda en förundersökning främst för att kunna verkställa beslag, är dels inte alltid möjligt och dels normalt sett inte lämpligt. För de fall där det inte är möjligt och lämpligt att inleda en svensk förundersökning bör en ny bestämmelse införas, som gör det möjligt för polisen att ta egendomen i beslag i avvaktan på en framställning om bistånd enligt tvångsmedelslag (den föreslagna lagen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål, Ds 1999:56). För dessa fall bör vanliga regler gälla om upprättande av beslagsprotokoll etc. 7.7 Straff och skadestånd 7.7.1 och det svensk-danska polissamarbetsavtalets regler De tjänstemän som befinner sig på en annan stats territorium för att genomföra gränsöverskridande övervakning eller förföljande skall lik- ställas med mottagande stats tjänstemän om de begår brott eller utsätts för brott (artikel 42 i respektive artikel 11 i det svensk-danska polissamarbetsavtalet). För skador som har uppkommit i samband med utförande av gräns- överskridande övervakning eller förföljande finns särskilda regler om skadestånd m.m. i artikel 43 i och i artikel 12 i det svensk-danska polissamarbetsavtalet. Dessa innebär att den Schengenstat på vars territorium skador uppkommer till följd av gräns- överskridande förföljande eller övervakning eller ingripande i övrigt, skall ersätta skadorna enligt nationell rätt. Därutöver finns regler om det inbördes ansvarsförhållandet mellan de berörda staterna. 7.7.2 Gällande rätt Polismäns straffrättsliga ställning Svenska polismän åtnjuter i myndighetsutövning särskilt straffrättsligt skydd enligt 17 kap. samt är vid myndighetsutövning under- kastade särskilt straffrättsligt ansvar enligt 20 kap. . Där- utöver omfattas svenska polismän av bestämmelsen om olaga diskrimi- nering enligt 16 kap. 9 § andra stycket . Skadestånd Enligt den grundläggande regeln om det allmännas skadeståndsansvar i 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207), har den som vållats skada genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning rätt till ersättning. Om en svensk polis genom fel eller försummelse i myndighetsutövning orsakar personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada är det staten som blir skadeståndsskyldig. Vidare innebär det s.k. principalansvaret enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen, att staten i sin egenskap av arbetsgivare ersätter person- eller sakskador som en polisman vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Den allmänna regleringen i skadeståndslagen kompletteras på vissa områden med särskilda regler. ersätter lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder den tidigare gällande lagen (1974:515) om ersättning vid frihetskränk- ning. När det gäller skador som orsakats av utländska tjänstemän i finns två specialregleringar. Beträffande utländska fysiska eller juridiska personer utan hemvist i som har medverkat i en räddningsinsats här, finns en särskild regel i räddningstjänstlagen (1986:1102) som säger att svenska staten i stället för den utländska personen skall ersätta skada som uppkommer i samband med räddningsinsatsen för vilken den utländska personen annars skulle ha varit skadeståndsskyldig enligt svensk lag. En motsvarande regel finns i lagen (1994:588) om utbildning för fredsbefrämjande verksamhet. 7.7.3 Överväganden och förslag Regeringens förslag: regler om tjänstemäns straffrättsliga skydd och ansvar görs tillämpliga på utländska tjänstemän genom hänvisningar i den nya lagen (12 §). En regel om skadeståndsskyldighet för svenska staten, med förebild i 70 § räddningstjänstlagen (1986:1102) och 4 § lagen (1994:588) om utbildning för fredsbefrämjande verksamhet, förs in i den nya lagen (13 §). Svenska staten ersätter inte skadelidande för skada som har vållats av svenska poliser vid gränsöverskridande förföljande och övervakning i utlandet (14 §). Promemoriornas förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Den föreslagna bestämmelsen som begränsar svenska statens ersättningsskyldighet vad gäller skador som har vållats av svenska tjänstemän i andra Schengenstater saknar dock motsvarighet i promemoriorna. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen till reglering av straffrättsligt skydd och ansvar samt skadestånd, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO) med tillägget att även 16 kap. 9 § andra stycket bör göras tillämpligt på utländska tjänstemän för att dessa skall jämställas med svenska poliser. Folk- rörelsen Nej till EU har motsatt sig att de svenska bestämmelserna om tjänstemäns straffrättsliga ansvar och skydd skall omfatta utländska tjänstemän samt att skadeståndsskyldighet som har uppkommit till följd av utländska tjänstemäns handlande skall ersättas av . Justitie- kanslern () har väckt frågor om huruvida utländska tjänstemäns myndighetsutövning i bör ställas under JO:s och eller JK:s tillsyn samt huruvida en person som till följd av svenska tjänstemäns agerande vid gränsöverskridande samarbete i ett annat land, skall ha rätt till ersättning både från och från den stat där skadan har upp- kommit. JK, Riksåklagaren, , Datainspektionen, , och har under hand beretts tillfälle att yttra sig över förslaget till bestämmelse som gäller svenska statens ersättningsskyldighet vad gäller skador som har vållats av svenska tjänstemän i andra Schengenstater. De har inte framfört någon erinran. Skälen för regeringens förslag Enligt och det svensk-danska polissamarbets- avtalet skall utländska tjänstemän vara likställda med svenska poliser när det gäller straffrättsligt skydd och ansvar samt skadestånd. Detta förut- sätter lagstiftning. Straffrättsligt ansvar och skydd Svenska regler om straffrättsligt ansvar och skydd täcker fel eller för- summelse som har begåtts vid respektive i myndighetsutövning. En hän- visning i den nya lagen till dessa regler är tillräcklig för att jämställa utländska tjänstemän med svenska när det gäller straffrättsligt skydd och ansvar. Därutöver finns bestämmelser i 20 kap. 2 och 3 §§ , som inte förutsätter att gärningen har begåtts vid myndighetsutövning och följaktligen inte kräver särskild reglering för att bli tillämpliga på de utländska tjänstemännen. Såvitt avser straffrättsligt ansvar bör således 20 kap. 1 § göras tillämplig på utländska tjänstemän som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt lagen om internationellt polisiärt samarbete, genom en hänvisning i 12 § andra stycket sistnämnda lag. Ansvar enligt exempelvis 20 kap. 2 och 3 §§ förutsätter inte myndighetsutövning, varför bestämmelserna är tillämpliga på de utländska tjänstemännen utan särskild hänvisning. Denna metod har använts tidigare beträffande straffrättsligt skydd, i lagen (1959:590) om gränstullsamarbete med annan stat. En bestämmelse bör således införas varigenom regler om tjänstemäns straffrättsliga skydd görs tillämpliga på utländska tjänstemän. Som Lagrådet har framhållit är det mot bakgrund av att lagen avses kunna användas generellt i fråga om polisiärt samarbete naturligt att likställa utländsk myndighetsutövning med svensk och beträffande skydd för utländska tjänstemän tillämpa samma lagrum som i fråga om svenska tjänstemän. Bestämmelsen bör enligt regeringens mening utformas i enlighet med Lagrådets förslag. DO har anfört att förbudet mot olaga diskriminering enligt 16 kap. 9 § andra stycket bör vara tillämpligt även på de utländska tjänstemän som utför uppgifter enligt den nya lagen. Den förpliktelse som följer av att likställa de utländska tjänstemännen med svenska poliser, talar i och för sig för en sådan reglering. Det är emellertid svårt att se någon situation där regleringen skulle fylla en funktion. Bestämmelsen i 16 kap. 9 § andra stycket avser tjänstemän i allmän tjänst eller allmänt uppdrag som har att tillhandagå personer ur allmänheten i olika avseenden. I dessa situationer får tjänstemännen inte diskriminera någon på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse, genom att inte gå honom till handa på de villkor som tillämpas i verksamheten i förhållande till andra. De utländska tjänstemännens uppgifter i är begränsade till gränsöverskridande övervakning och förföljande samt såvitt avser danska polismän åtgärder för att avvärja hot mot den allmänna ord- ningen och säkerheten. När de utländska tjänstemännen utför sådana uppgifter kan de inte anses i något avseende ha att tillhandagå personer ur allmänheten på det sätt som avses i 16 kap. 9 § andra stycket brotts- balken. Regeringen anser det därför inte motiverat att göra bestämmelsen om olaga diskriminering tillämplig på utländska tjänstemän. Tillsyn över utländska tjänstemäns tjänstgöring i JK har väckt frågan om de utländska tjänstemännen på samma sätt som svenska polismän och andra som utövar myndighet bör omfattas av JK:s eller JO:s tillsyn och åtalsrätt. Regeringen vill med anledning av den väckta frågan göra följande förtydligande. bestämmelser om gränsöverskridande övervakning och förföljande innebär att Schengenstaterna har åtagit sig att låta tjänstemän från andra Schengenstater utöva myndighet på sitt territorium. Då tjänstemän från en annan Schengenstat utövar myndighet i är det således det andra landets myndighet som utövas här. De utländska tjänstemännens befogenheter när de befinner sig på svenskt territorium begränsas dock av bestämmelserna i den nu föreslagna lagen om internationellt polisiärt samarbete. De utländska tjänstemännen står på samma sätt som svenska polismän som utövar svensk myndighet i en annan Schengenstat är underkastade JK:s och JO:s tillsyn under tillsyn av myndigheterna i sina respektive hemländer när de befinner sig i . Lagen om internationellt polisiärt samarbete bör därför inte föranleda några ändringar i reglerna om JK:s och JO:s tillsyn. Skadestånd har genom sin anslutning till och i det svensk-danska polissamarbetsavtalet, åtagit sig att ersätta den som här i landet vållats skada av utländska tjänstemän som utför gränsöver- skridande förföljande och övervakning här. Ersättning skall utgå i den utsträckning skadan skulle ersättas om den vållats av en svensk polisman. De regler som här blir aktuella att tillämpa är t.ex. skadeståndslagen eller lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. För att genomföra detta åtagande, är det enligt regeringens mening lämpligt att använda samma metod som i 70 § räddningstjänstlagen (1986:1102) och 4 § lagen (1994:588) om utbildning för fredsbefrämjande verksam- het. En särskild bestämmelse bör således införas i lagen om internationellt polisiärt samarbete. Detta ger också en samlad bild av vad som gäller i just dessa samarbetsfall. och det svenska-danska polissamarbetsavtalet innebär vidare att skador som någon har åsamkats av svenska tjänstemän i utlandet skall ersättas av den stat där övervakningen eller förföljandet sker. Som Justitiekanslern () påpekar i sitt remissyttrande kan dock knappast de svenska ersättningsbestämmelserna t.ex. i skadestånds- lagen eller lagen om ersättning vid frihetsberövande och andra tvångs- åtgärder tolkas så att de enbart är tillämpliga vid myndighetsutövning inom landets gränser. Därmed skulle en skadelidande kunna rikta sitt anspråk både mot svenska staten och mot den mottagande staten. JK ifrågasätter om det verkligen skall finnas en sådan dubbel ersättnings- möjlighet. Regeringen instämmer i JK:s bedömning i denna del. och det svensk-danska polissamarbetsavtalet innebär att den mottagande staten åtar sig att ersätta den skadelidande som om skadan orsakats av dess egna tjänstemän. En ordning där en skadelidande kan ersättas av båda de inblandade staterna skulle kunna leda till tillämpningssvårigheter eftersom förutsättningarna för skade- ståndsansvar liksom ersättningsnivåer kan variera kraftigt. Det skulle också kunna leda till höga administrationskostnader och missbruk. Lagförslaget bör därför kompletteras med en bestämmelse som utesluter att svenska staten blir skadeståndsskyldig enligt svenska skadestånds- rättsliga regler i de fall skador orsakats av svenska tjänstemän i ett mottagande land. 7.8 Samtycke till gränsöverskridande övervakning och förföljande 7.8.1 regler Enligt huvudregeln i artikel 40.1 i skall samtycke till fortsatt övervakning in på en annan stats territorium inhämtas i förväg, dvs. innan gränsen överskrids. (Se vidare avsnitt 7.1 och 7.2.) Begäran skall ställas till en av varje land särskilt utsedd central- myndighet. har i samband med undertecknandet av avtalet om anslutning till anvisat som sådan centralmyndighet. När det gäller gränsöverskridande förföljande innehåller Schengen- konventionen inte någon bestämmelse om utseende av myndighet i den mottagande staten som skall fungera som kontaktpunkt för de utländska tjänstemännen. Däremot innehåller det svensk-danska polissamarbets- avtalet en bestämmelse i artikel 8.3 som innebär att danska polismän vid förföljande över Öresundsförbindelsen skall kontakta polismyndigheten i . 7.8.2 Gällande rätt har inte några regler om det slags gränsöverskridande polis- samarbete som det nu aktuella. Inte heller på tullens område finns någon reglering av denna typ. 7.8.3 Överväganden och förslag Regeringens förslag: beviljar eller vidarebefordrar framställningar om gränsöverskridande övervakning (15 § ). Lokal polismyndighet beslutar om gränsöverskridande förföljande (15 § första stycket). Kontakter som avser instruktioner för verksamheten, begäran om att denna skall upphöra o.d. handhas på svensk sida av lokala polis- myndigheter (15 § andra stycket). kan överlämna ärenden om övervakning till sjöss till för handläggning (15 § första och andra styckena). Promemoriornas förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Förslaget att skall kunna överlämna vissa ärenden till för handläggning saknar dock motsvarighet i promemoriorna. Vidare föreslogs i Schengenpromemorian ett bemyndigande för regeringen att meddela tillämpningsföreskrifter eller att bemyndiga att göra detta; någon sådan bestäm- melse föreslås inte . Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran; med tillägget att utländska tjänstemän i samband med gränsöverskridande förföljande, om de inte kan få kontakt med den lokala polismyndigheten bör kunna kontakta styrelsen. Kust- bevakningen har tillagt att även bör ges i uppgift att godkänna gränsöverskridande övervakning. Riksåklagaren, , Datainspektionen, , och har under hand beretts tillfälle att yttra sig över förslaget att skall kunna överlämna vissa ärenden till . De har inte framställt någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Gränsöverskridande övervakning och förföljande förutsätter kontakter mellan de utländska tjänstemännen och svenska myndigheter på olika nivåer i skilda situationer. När det gäller gränsöverskridande övervakning har anmält som behörig myndighet att ta ställning till eller vidare- befordra framställningar om föregående samtycke. bör vidare ges i uppdrag att ta emot anmälningar och framställningar om bistånd vid gränsöverskridande övervakning utan föregående samtycke. Såvitt avser gränsöverskridande förföljande finns ingen regel i angående kontakter med en central myndighet i den mottagande staten. När någon som har avslöjats på bar gärning i färd med att begå ett brott, eller avtjänar fängelsestraff eller är häktad och har rymt, ligger det i sakens natur att det ofta är mycket bråttom. Därför bör de kontakter som skall föregå ett gränsöverskridande förföljande tas med den lokala polismyndighet som annars skulle ha att bege sig till platsen för att ta upp förföljandet. Den lokala polismyndigheten är också den som skall meddela föreskrifter och som får beordra att förföljandet upp- hör. Detta överensstämmer också med vad som föreskrivs i det svensk- danska polissamarbetsavtalet, nämligen att danska polismän när det gäller förföljande över Öresundsförbindelsen skall kontakta i (artikel 8.3). har föreslagit att de utländska tjänstemännen, om de av någon anledning inte kan få kontakt med den berörda polismyndig- heten, i stället bör kunna vända sig till med begäran om godkännande av gränsöverskridande förföljande. Det är ett riktigt och logiskt resonemang, eftersom gränsöverskridande förföljande som huvudregel skall godkännas på förhand. Den brådska som i de allra flesta fall kan förväntas råda i samband med ett gränsöverskridande förföljande, talar emellertid emot att ålägga de utländska tjänstemännen att i det läget behöva ringa runt till flera myndigheter. I en situation som innebär att de utländska tjänstemännen inte kan få kontakt med polismyndigheten i det distrikt dit de ankommer, torde de utländska tjänstemännen ha godtagbar anledning att fortsätta ett förföljande in i utan föregående samtycke. behöver kunna ha en helhetsbild av polisiär verksamhet med utländska inslag som bedrivs i . Även om de direkta kontakterna av praktiska och operativa skäl måste ske mellan de utländska och svenska lokala polismyndigheterna, bör ett internt system införas i för att hålla informerad om påbörjade operationer av detta slag. Också när det gäller andra frågor, såsom att meddela instruktioner för verksamheten, ge order om att denna skall upphöra o.d. bör kontakterna tas mellan lokala svenska polismyndigheter och de utländska tjänste- männen. har anfört att även bör kunna ges i uppgift att godkänna gränsöverskridande övervakning och eventuella förföljanden över sjögräns om sådana blir möjliga . Enligt 4 § tillträdesförordningen (1992:118) krävs tillstånd för att utländska stats- fartyg skall få tillträde till svenskt territorium, utom för oavbruten och skyndsam genomfart av svenskt territorialhav. Med statsfartyg avses örlogsfartyg, forskningsfartyg samt andra fartyg och svävare som ägs eller brukas av en stat och nyttjas i icke-kommersiellt syfte (2 § 2). Tillstånd får meddelas av Försvarsmakten såvitt avser andra utländska statsfartyg än örlogsfartyg och statsfartyg som nyttjas för arbete med sjösäkerhetsanordningar på begäran av (5 §). I andra fall än som sägs i 5 § meddelar regeringen tillstånd. Vidare är det Kust- bevakningen som bör ha det operativa ledningsansvaret för hur gränsöverskridande övervakning in på svenskt territorium som äger rum till sjöss utförs, och att den avbryts när det är påkallat. Detta talar för att ge i uppgift att ta ställning till framställningar om gränsöverskridande övervakning i vissa fall. I många fall kommer emellertid utländska tjänstemän som ankommer till över sjögräns att resa med passagerarfärja eller flyg. Vidare innebär det förhållandet att utändska tjänstemän kommer hit med ett utländskt statsfartyg inte med nödvändighet att övervakningen kommer att avse förhållanden till sjöss. Mot den bakgrunden bör Rikspolis- styrelsen vara den som tar emot alla framställningar om gränsöver- skridande övervakningar, men med möjlighet att vidarebefordra vissa till för vidare handläggning. För en sådan ordning talar även det förhållandet att är den myndighet som, i anslutning till en framställning om gränsöver- skridande övervakning, genom kontroll i misstankeregistret kan förvissa sig om att den begärda övervakningen inte riskerar att skada en pågående svensk förundersökning. I de fall det kan finnas risk för det, skall Riks- polisstyrelsen samråda med den svenska förundersökningsledaren eller få till stånd samråd mellan denne och den utländska förundersöknings- ledaren innan styrelsen tar ställning till om samtycke skall lämnas. Alla framställningar om gränsöverskridande övervakning in i bör således i vart fall inledningsvis handläggas av . Vid gränsöverskridande förföljande är dessa skäl sällan lika tungt vägande som den brådska som nämnts ovan. Däremot kan naturligtvis även den lokala polismyndighet som tar emot framställningar om gräns- överskridande förföljande ha anledning att utföra kontroller i miss- tankeregistret m.m. Sammanfattningsvis anser regeringen att den nya lagen bör innehålla en bestämmelse som innebär att beviljar eller vidare- befordrar framställningar om gränsöverskridande övervakning. Vidare bör föreskrivas att lokal polismyndighet beslutar om gränsöverskridande förföljande samt att kontakter som avser instruktioner för verksamheten, begäran om att denna skall upphöra o.d. på svensk sida skall handhas av lokala polismyndigheter. Slutligen bör få överlämna ett ärende om gränsöverskridande övervakning till , som därefter har att svara för handläggningen. I lagrådsremissen föreslogs ett bemyndigande av innebörd att närmare föreskrifter i ovan angivna delar och andra detaljfrågor med anledning av regler bör meddelas av regeringen eller, efter dess bemyndigande, av . Lagrådet har påpekat att det föreslagna bemyndigandet inte fyller någon funktion. Regeringen kan ansluta sig till Lagrådets bedömning, varför någon bestämmelse inte föreslås. I detta sammanhang kan även nämnas att när det inom ramen för en svensk förundersökning uppkommer fråga om att sända svenska tjänste- män att utföra gränsöverskridande övervakning i ett annat Schengenland, faller det på förundersökningsledaren att besluta om en sådan åtgärd. Detta behöver emellertid inte regleras särskilt. 7.9 Utländska tjänstemäns tjänstevapen 7.9.1 och det svensk-danska polissamarbetsavtalets regler Såväl enligt (artiklarna 40.3 d och 41.5 e) som enligt det svensk-danska polissamarbetsavtalet (artikel 14.2) är det som huvudregel tillåtet för utländska tjänstemän som utför gränsöver- skridande övervakning eller förföljande att föra med sig tjänstevapen in på svenskt territorium. Tjänstevapnet får dock endast användas i nödvärn. När det gäller gränsöverskridande förföljande finns det en möjlighet att uttryckligen förbjuda medförande av tjänstevapen. har god- känt avtalet om anslutning till jämte protokoll, förklaringar m.m. utan något sådant beslut (prop. 1997/98:42, bet. 1997/98:JuU15, rskr. 1997/98:181). 7.9.2 Gällande rätt Enligt 2 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) krävs tillstånd för att inneha skjutvapen eller ammunition, liksom för att införa skjutvapen eller ammunition till . Enligt 1 kap. 8 § vapenlagen gäller vapenlagen inte skjutvapen och ammunition som innehas av svenska staten. Undan- taget gäller inte andra stater. 7.9.3 Överväganden och förslag Regeringens förslag: En regel förs in i vapenlagen (1996:67) som gör det möjligt för regeringen att förordna att lagen inte skall gälla i fråga om skjutvapen och ammunition som en företrädare för en främmande stats myndighet medför vid tillfällig tjänstgöring i (11 kap. 1 § f). Schengenpromemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslaget, , Ombudsmannen mot etnisk diskriminering och med vissa förslag till preciseringar. har i yttrande över den danska promemorian motsatt sig att en utländsk polisman i får möjlighet att bära tjänstevapen som är tillåtna enligt nationell rätt i den stat där han eller hon är anställd.