mot · GO02Fö327 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:Fö327av , ()Ledning av FörsvarsmaktenSammanfattningEn helhetssyn på styrning och ledning av totalförsvaret är nödvändig. Dennuvarande ledningen bygger i mångt och mycket på samma grunder ochsamma organisatoriska principer som när ÖB-funktionen inrättades 1942samt utvecklingen under och det . har vien annorlunda situation och därmed också syn på hur totalförsvaretsresurser skall kunna stödja samhället inte bara vid hot om krig ochkrigsfara utan även vid svåra påfrestningar på samhället i fred och andrafredstida risker och störningar.Dagens flexibla utnyttjande av stridskrafterna innebär - snarare äntotalförsvar mot totalt krig - en möjlighet till avvägningar mellan verkligaalternativ och större utrymme för politiska ställningstaganden. Det nyasäkerhetspolitiska läget med dagligt nyttjande av våra stridskrafter på sittsättkräver både mer politisk ledning och mer av den politiska ledningen. "Rakarerör" och smidigare strukturer måste skapas för beslut om kontinuerligtnyttjande av svenska förband.Grundtanken vid varje försvarsbeslut måste vara att skapa stabilaförutsättningar och tydliga ansvarsförhållanden mot bakgrund av den långautvecklings- respektive uppsättningstid som behövs för personal, materieloch förband inom försvarssektorn. Stabila förutsättningar står på intet sätt imotsatsförhållande till en dynamisk och verklighetsanpassad utveckling.Under det senaste årtiondet har emellertid detta förändrats. Stabiliteten iutvecklingen liksom tydliga ansvarsförhållanden har ersatts av ideligaomprövningar och anpassningar till statens finanser. En successiv anpassningav försvaret, såväl beredskap som uppgifter och förmågor, till utvecklingen iomvärlden är ett politiskt ansvar liksom stabila förutsättningar för framtidainvesteringar i personal och ny materiel. För att detta skall kunna förverkligasbör det politiska ansvaret göras tydligare som gränsen mellan detpolitiska ansvaret och myndigheters ansvar tydliggörs.Det grundläggande motivet för att aktualisera gränsdragningsfrågornaavseende utövande av offentlig makt på försvarsområdet är med andra ordsäkerhetspolitiskt.Förslag till riksdagsbeslutRiksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om behovet av översyn av ansvarsförhållanden mellan regeringoch försvarsmyndigheter.Motiv för vårt förslagFörsvarsutskottet har i sitt betänkande (1999/2000:FöU2) aktualiseratfrågan om ansvarsgränserna mellan regeringen och Försvarsmakten sområder. Den grundläggande anledningen till detta är de förändradesäkerhetspolitiska förhållanden sedan ochSovjetunionens upplösning. Neutralitetspolitikens självvalda isolationismvad gäller militär samverkan med andra länder har ersatts av en aktiv ochnärvarande säkerhetspolitik i vilket nyttjandet av också militära medelingår som en del av den politiska vardagen. menadevidare att en annorlunda uppgiftsfördelning mellan regeringen ochFörsvarsmakten än den som är rådande skulle kunnaövervägas i olika avseenden, t.ex. i fråga om ekonomisk planering, beslutom verksamhetsinriktning och materielförsörjning. Utskottet ansågsålunda att den nuvarande gränsdragningen mellan regeringens ochFörsvarsmaktens ansvar borde granskas.Den femåriga försvarsbeslutsperioden, med en utblick över en tio- tillfemtonårsperiod, grundlades försvarsbeslut. Försvarsmaktenoch övriga myndigheter inom totalförsvaret har utarbetat strukturer påmedellång till lång sikt. Dessa har överlämnats till politiker för en merpreciserad inriktning på medellång sikt, för att efter förnyat förslag frånmyndigheterna utgöra grund för femårig planering och nytt försvarsbeslut.Grundtanken har varit att skapa en stabil, långsiktig utveckling som också ären nödvändighet mot bakgrund av den långa utvecklings- och uppsättningstidsom råder inom försvarssektorn.Under 90-talets senare del förändrades detta. Den tidigare femårigaprocessen förnyades i princip en gång , utan att den grundläggandeplaneringsmetoden förändrades. Det som skulle ge en stabilitet i utvecklingenhar ryckts sönder av ideligen återkommande omprövningar och anpassningartill statens finanser utan något direkt hänsynstagande till de förändringar iförsvarets förmåga samt ökade kostnader och kapitalförstöring detta leder till.De senaste årens turbulens i försvarsplaneringen och ideliga diskussionerom vem som ansvarar för vad är inte till gagn för utvecklingen av det svenskaförsvaret och än mindre till gagn för svensk politik. En chef kan inte ta ansvarför den delen av sin verksamhet som han ej kan besluta om. Den förutvarandeansvarsfördelningen med huvudprogram och huvudproduktionsområdengjorde detta möjligt. I den nya organisationen har "försvarsgrenarna" ochdärmed den tidigare ansvarsfördelningen avskaffats. Detta har skett utan attnågon annan tydlig ansvarsfördelning tillskapats. Konsekvenserna har varituppenbara. Något tydligt ansvar, vare sig hos myndigheterna eller hosregeringen eller har förelegat. Försvarsutvecklingen har blivit enekonomisk restpost i regeringens budgetkalkyler.Det framstår som en truism att de uppgifter som det svenska försvaret skalllösa, liksom organisationens storlek, sammansättning och beredskap ärpolitiska beslut. Militär förmåga skall användas för att stödja Sverigespolitik.Förbandens förmågor är således det verktyg som staten skall utnyttja dels föratt direkt skapa trygghet för som nation, dels för att indirekt stärkadenna trygghet genom aktiv krishantering med också militära medel såvälnationellt som internationellt. Avvägningen mellan olika delar av försvaretsförmåga och beslut om användande är därför snarare politiska beslut än någotsom ankommer på myndigheternas chefer. Dessa avväganden och strategiskabeslut borde dessutom vara av större försvarspolitiskt intresse än t.ex.fredsorganisationens lokalisering.Utveckling av vårt försvar från ett mobiliserande totalförsvar till också ettinsatsförsvar som används som en aktiv del i vår säkerhets- ochförsvarspolitik kräver enligt vår mening en annorlunda gränsdragning mellanpolitiker och försvarsmakt. Det handlar om att skapa en organisationsformsom stärker ett ömsesidigt ansvarsförhållande som bygger på förtroende ochförståelse för det sätt på vilket begärt resultat bäst uppnås.Stridskrafternas utnyttjande innebär - snarare än totalförsvar mottotalt krig - en möjlighet till avvägningar mellan verkliga alternativ ochstörreutrymme för politiska ställningstaganden. Dagens läge kräver både merpolitisk ledning och mer av den politiska ledningen.Ett exempel till förändring kan vara att Överbefälhavaren i första handansvarar för ledning och vidmakthållande av den befintliga organisationenmedan den politiska nivån tar sitt ansvar för den långsiktiga utvecklingen ochnödvändiga investeringar som "rakare rör" och smidigare strukturerskapas för beslut om kontinuerligt nyttjande av svenska förband.Det förändrade säkerhetspolitiska läget kräver enligt vår mening enomprövning av gränsytan mellan den högsta militära och högsta politiskaledningen. När militära medel blivit ett vardagligt säkerhetspolitisktinstrument krävs både större kunskap och förmåga till såväl återkommandesamlade avvägningar som snabba och realistiska beslut om insatser ochutnyttjande av våra stridskrafter. Främst av denna anledning bör denstrategiska ledningsfunktionen i stärkas.Stockholm den 4 oktober 2000Henrik ()()()()()()()()()()()()