mot · GO02So358 · 2000-10-05 00:00:00 — Här grundläggs till mycketstor del kommande attityder till samliv och vuxenvärlden. Dessa år är bådekänsliga och viktiga när det gäller att bygga upp ett självförtroende och ensjälvrespekt. Det sexualiserade språket och språkvåldet som spridit sig iskolorna visar klart och tydligt att nedsättande attityder och bristandejämställdhet och jämlikhet är vanligt förekommande . Det gårinte att avfärda sexmobbning som okynne, utan det måste förstås som ettsymtom på ett djupare jämställdhetsproblem. Våldtäkter bland ungdomarfinns i förlängningen av ett kvinnoförakt som tyst har accepterats.Flickor måste tidigt få insikt om att det är de själva som bestämmer översin kropp, både vad gäller utseende och sexualitet. Att många unga flickordrabbas av anorexia eller av bulimi visar att samhällets kvinnobilderförtrycker flickors självkänsla. Reklam, media, tidskrifter och tidningar harettstort ansvar i detta eftersom de allt för ofta förmedlar en falsk och vanställdverklighetsbild av förhållandet mellan kvinnor och män. Mode- ochklädbranschen måste också ta ett ansvar när de förmedlar bilder avutmärglade unga tonårsmodeller som högsta mode.Trots svenska kvinnors frigjordhet och självständighet har vi inte förmåttatt förmedla denna självständighet till våra döttrar, då tonårsflickors sexuelladebut i alltför hög grad sker på pojkarnas villkor. Unga pojkar som dessutominte sällan har hämtat sina förebilder av det sexuella samspelet mellankvinnor och män från grova porrfilmer och porrtidskrifter. Det är heller inteovanligt att unga tonårsflickor tvingas ställa upp på sådant de egentligen intevill, eftersom de har förvridna bilder av verkligheten och tror att det är"normala" beteenden.Ett aktiv jämställdhetsarbete måste ske redan under tonåren, medinriktning på attitydförändringar både vad gäller ungdomars språk ochsamlevnad. Skolhälsovården måste ges stöd i informationen om sex- ochsamlevnadsfrågor till ungdomar. Ungdomsmottagningar som stöder ochhjälper unga kvinnor behöver ge särskild information och ha särskildamottagningstider även för unga män. Vad som ovan anförts om satsningar påjämställdhets- och samlevnadsfrågor för ökad livskvalitet bör ges regeringentill känna.8 Kultur för ökad livskvalitetCenterpartiet vill skapa en kulturell allemansrätt för människor i helalandet. Kulturen är viktig för människors livskvalitet. Den betyder ocksåmycket för gemensamma angelägenheter såsom barn och ungdomarsutveckling, arbetstillfällen, företagande, integration och mångkultur.Satsningar på kultur kan leda till en positiv utveckling av den regionalabalansen i . Detta gäller framförallt satsningar på barn- ochungdomskultur och projekt som syftar till landsbygdsutveckling.Kulturens inriktning och form ska formas underifrån av de människor somska utföra den. Ung kultur ska exempelvis utföras och styras av ungdomarnasjälva. Makt över de egna idéerna och det egna arbetet ger ökad självkänslaoch ökat ansvarstagande. Detta kan leda till en utveckling av det civilasamhället. har länge arbetat för att en växande andel av allkulturverksamhet i kulturinstitutioner ska inriktas mot barn och ungdomar. Vianser att av de statliga resurserna av kulturanslaget böravsättas till kultur för barn och ungdom. Vi anser att börtillföras extra resurser för en särskild satsning på ung kultur.För att skapa livskvalitet för barn och ungdomar i hela landet villCenterpartiet införa ett Kul-bidrag. Kul-bidraget skall vara en hjälp förungdomar att satsa på den verksamhet de själva tror på. Syftet är att utvecklakultur- och föreningslivet för att öka trivseln och gemenskapen i den lokalanärmiljön.Det mångkulturella samhället måste främjas genom möten mellan gamlaoch nya svenskar och mellan svensk kultur och kultur från andra länder.Kulturen skall finnas i vardagslivet i folkrörelser, föreningsliv och påarbetsplatser i bostadsområden. Vad som ovan anförts om kulturens betydelseför ökad livskvalitet bör ges regeringen till känna.8.1 Idrott för gemenskap, hälsa och livskvalitetIdrottsrörelsen är landets största folkrörelse med tre miljoner medlemmar.Idrotten är viktig för gemenskap mellan människor och utvecklingen avtrygga individer och den bygger broar mellan människor motgemensamma mål och starka intressen. Idrotten är också en skola förunga människors fostran i uthållighet, samarbete och tolerans, för såvälframgångar som förluster.Idrotten är viktig för folkhälsan. I då allt fler invånare bliröverviktiga och gruppen som inte motionerar alls blir allt större haridrottsrörelsen en viktig roll att locka fler till fysisk aktivitet. Dettagäller inteminst barn och ungdomar. Genom idrottssatsningar kan många framtidasamhällsproblem undvikas.Idrottsrörelsens styrka är den ideella kraften och dess decentraliseradeorganisationsstruktur är en mycket viktig del av det civila samhället. Detcivila samhällets utveckling är viktig för den regionala balansen och förmänniskors livskvalitet. Det ideella arbetet omfattar inte bara dem som tränaroch tävlar, utan också alla de människor som spenderar sin fritid somfunktionärer, tränare, styrelsemedlemmar eller ungdomsledare.Dock brottas idrotten med problem som exempelvis dopning,träningsanorexi, supportervåld och diskriminering. De problem som finns isamhället märks också inom idrotten. Genom att betona idrottens roll,tillsammans med medborgarnas ökade möjligheter till livskvalitet, genomrekreation i det rörliga friluftslivet kan vi med politiska beslut skapamöjligheter och lösa många problem i samhället. Det som ovan anförts omidrott och friluftsliv för gemenskap och ökad livskvalitet bör ges regeringentill känna.9 Rättstrygghet - en livskvalitetsfrågaEn av samhällets viktigaste uppgifter är att minska brottsligheten ochdärigenom öka människors trygghet och livskvalitet. Brottsutvecklingenkan inte enbart stävjas genom traditionella åtgärder inom rättsväsendetsram. Det brottsförebyggande arbetet måste förstärkas. För att lyckas meddetta måste alla goda krafter samverka. Engagemanget från allmänhetenoch ideella organisationer måste tas tillvara. Samordningen ochsamarbetet mellan myndigheter, enskilda och olika organisationer måsteutvecklas. Även samordningen inom de olika rättsmyndigheterna måsteförbättras. Polisen har självklart en huvudroll i arbetet med att motverkavåldstendenser i samhället, och för att detta skall vara möjligt måste detfinnas tillgång till polis under dygnets alla timmar i varje kommun och ivarje stadsdel i de stora städerna.Normbildning i samhället spelar en avgörande roll för att förhindra brott.Det är främst i familjen som barn får värderingar och normer som följer demhela livet. Familjepolitiken måste utgå från barnens rätt att känna trygghetunder uppväxten och samhället måste självklart erbjuda familjerna stöd i dettaarbete. Individen har ett stort behov av både trygghet, bekräftelse och frihetför att kunna förverkliga sina inneboende möjligheter. Bekräftelse från andraoch känslan att betyda något är otroligt viktigt för självrespekten och den inretryggheten. Tryggheten under barndomen är ofta avgörande för barnetsframtid. Alla måste ha möjlighet att påverka sina egna liv. Ofrihet ochotrygghet leder ofta till frustration, aggression och förtvivlan och kan ledatillden kriminella banan. Skolan och föreningslivet har också ett viktigtnormbildningsansvar. Vad som anförts om ökad rättstrygghet för livskvalitetbör ges regeringen till känna.10 BoendetAtt ha en bostad är en social rättighet i ett välfärdsland. Boendet är en avde absolut viktigaste förutsättningarna för trygghet och livskvalitet. Attkunna välja sitt boende är primärt. Många vill äga sin bostad och mångaanser det viktigt att ha makt och inflytande över sin bostadsmiljö i ettkollektivt boendet. Den som känner trygghet i sitt val av boende anser sigockså ha en bra livskvalitet. Valfrihet och mångfald i boendet är därför engrundpelare i bostadspolitiken och en viktig del av välfärden. Människorska fritt kunna välja bostad och bostadsort. anser att vibehöver en ökad neutralitet mellan boendeformerna och långsiktigt lägreboendekostnader.Den svenska bostadspolitiken präglas inte av valfrihet och mångfald därföratt byggande och boende är en genomreglerad samhällssektor. Allt frånbyggnormer till bidrag och skatter styr människors boende. Regelverket görboendet till ett komplext område för både politiker, näringsidkare och boendeoch det är svårt att greppa helheten. Vår bostadsmarknad saknar den dynamiksom kännetecknar en marknad som kan tillgodose människors varierandebehov och önskemål. vill skapa förutsättningar att finansierabyggandet av bostäder via lägre fastighetsskatter och låga byggkostnader.Låga byggkostnader kan nås genom enklare regler, bättre konkurrens påbyggmarknaden, sänkta arbetsgivaravgifter samt en ekonomisk politik somger fortsatt låga räntor. Hyressättningen bör i ökad utsträckning ta hänsyn tillefterfrågan och faktiska kostnader. En bättre tillämpning av bruksvärdessy-stemet kommer också att leda till sänkta hyror i områden som intebetraktas som prisvärda och därmed öka efterfrågan på lägenheter som annarsskulle stå tomma.Vi behöver inte bara nya bostäder utan befintliga bostadsmiljöer behöverpå många håll förbättras. I många kommuner har väsentliga miljöförbättringargenomförts men mycket återstår. Staten ska inte detaljreglera ombyggnadernautan det är fastighetsägarna och de boende som måste vara drivande iförändringen och förnyelsen. Människor ska kunna välja bostad ochbostadsort. Det gäller såväl boendeform som bostadsstandard och var i landetman vill bo. Vad som ovan anförts om valfrihet i boendet för ökad livskvalitetbör ges regeringen till känna.11 ArbetslivetArbetet är inte bara en försörjningsmöjlighet och ekonomisk trygghet. Detär också en källa till kreativitet, skapande och självförverkligande och enmycket viktig social trygghetsfaktor i tillvaron tillsammans medarbetskamrater. Därför har de senaste årens höga arbetslöshet inte barainneburit försämrad ekonomisk trygghet utan också en försämrad tryggheti social mening. När självförverkligandet inte kan tillfredsställas genomett förvärvsarbete så beskärs livskvaliteten, eftersom det även i många fallockså inneburit att viktiga sociala kontakter med andra människor gåttförlorade. Då den totala livsmiljön försämrats, både materiellt och socialt,hamnar många i ett utanförskap och känner vanmakt och man ser småmöjligheter att kunna påverka sin livssituation. Särskilt allvarligt är dettaför unga människor som under den långa lågkonjunkturen aldrig fåttmöjligheter att komma in på arbetsmarknaden och i en arbetsgemenskap.De goda ambitionerna med inkomstrelaterade trygghetssystem sombyggdes upp under 1950- och som alltjämt till stor del råder,anpassades till den växande industrialismens arbetsliv som utgick frånlivslånga anställningar. Den vällovliga och viktigaarbetarskyddslagstiftningen grundades i mångt och mycket på att begränsaarbetstiden och att skydda arbetaren mot olycksfall, mot industrigifter, fukt,smuts och fysisk överbelastning och maskiner övertog allt mer det tyngstaoch smutsigaste arbetet.1990-talets djupa lågkonjunktur visade tydligt att våra socialatrygghetssystem är hållbara eller ens fördelningspolitisktförsvarbara. De inkomstrelaterade trygghetssystemen, som utgår från ettanställningsförhållande - arbetsgivare - arbetstagare, har ökat klyftornamellan medborgarna i lågkonjunkturen eftersom systemen ärinkomstrelaterade och likartade i sin konstruktion. Denna "likartade" rättvisahar medverkat till en polarisering i det svenska samhället: å ena sidan finnsdet en stor grupp av väletablerade på såväl arbetsmarknaden som inomtrygghetssystemen och å andra sidan en grupp som saknar en bestående ochtillräckligt meriterande relation till dessa båda.Medan hushållen i samhällets mellanskikt har fått det bättre, har andragrupper med en ofördelaktig situation i något eller flera av försörjnings-systemen, fått en ökad ekonomisk och social sårbarhet. Många hushåll harblivit hänvisade till en bidragsförsörjning med små möjligheter och starktbegränsad makt att påverka sina livsvillkor. Anledningen till att mångaungdomar hamnade i ett socialbidragsberoendekan förklaras av brister i de sociala trygghetssystemen framförallt vidarbetslöshet då de aldrig fått någon chans att kvalificera sig för dessa system.Arbetsmarknadspolitiken har varit starkt centralstyrd av riksdag ochregering och har olika bokstavskombinationer präglat denna,med Alu, api, ota, kup-åtgärder med syfte att pressa ner den öppnaarbetslösheten. Få lokala förslag och lösningar har vunnit gehör. I nuvarandehögkonjunktur borde de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna och den öppnaarbetslösheten i princip vara obefintliga men så är inte fallet och det framstårallt tydligare att arbetsmarknadspolitiken måste förändras och förnyas igrunden för att anpassas moderna tid.Omsättningen på den moderna arbetsmarknaden har blivit meraccentuerad. försvinner av yrken med lägst kravpå kvalifikationer och ersätts av nya yrken med höga krav på kompetens ochutbildning. förnyas arbetskraften med . Resterandedel av förnyelsen måste alltså ske genom vidareutbildning av de människorsom redan finns på arbetsmarknaden. Framför oss har vi en period av stigandeefterfrågan på arbetskraft, som nativiteten sjunker ocharbetskraftsbristen redan är tydlig inom vissa branschområden.Inom kommer vi att få stor arbetskraftsbrist inom den offentligasektorn och detta måste redan nu speglas i den förda politiken. Detta kommeratt ställa stora krav på arbetstagarna och kräver stor genomlysning av våragällande arbetskydds- och arbetsmiljölagstiftningar. Genomgripandepersonalpolitiska förändringar och insatser måste till på arbetsplatserna förattmotverka stressrelaterade sjukdomar bland de anställda. Att ytterligarereformera arbetslagstiftningen utifrån perspektivet kortare arbetstid ellerarbetsdelning är en defensiv åtgärd som kan härledas till uppfattningen att detfinns en begränsad mängd arbeten att fördela. Arbetslagstiftningen ska iställetreformeras utifrån en positiv syn på människans vilja att utveckla sig självoch sina idéer.Statliga insatser kan inte garantera människor arbete, och politiken måsteutgå från att trygghet i arbetslivet inte längre handlar om livslångaanställningar, utan istället om att rusta medborgarna med redskap att möta deförändringar som präglar det moderna arbetslivet. Människorna måste få degrundläggande förutsättningarna för att själva ta ansvar för sinkompetensutveckling och konkurrenskraft i arbetslivet.Arbetsmarknadspolitiken måste decentraliseras. Varje kommun skall ha ettkontor för de arbetssökanden, där en handläggare ges ansvaret för kontaktermed övriga aktörer. Många som riskerar bli eller som är arbetslösa har behovav samordnade lokala insatser från olika aktörer. Statliga regelverk ochresurser måste hanteras på sådant sätt att kommunerna i större utsträckning änidag kan och ska vara skyldiga att samordna insatserna. Detta ger denarbetslöse en större trygghet och effektiva individuella handlingsplaner kanutformas som underlättar en återgång i arbete. Med samordnade insatsermellan arbetsförmedlingen, , hälso- och sjukvården samtutbildningssystemet kan var och en bidra med kunskaper och erfarenheter ochdär också erforderliga medel kan tillföras. Den arbetssökande är också enaktör i detta sammanhang och ska ges ett stort personligt inflytande över deåtgärder som behövs. Arbetsmarknads- och utbildningspolitiken måsteöverlappa varandra. Gymnasieskolan, den eftergymnasiala utbildningen ocharbetsmarknadsutbildningen har olika regelverk som i sig försvårarsamverkan och därför bör en konstruktiv sådan eftersträvas.Vi måste vara öppna att pröva olika alternativ, varav ett kan varamöjligheten med särskilda övergångsarbetsmarknader, där vi aktivtmedverkar till att främst långtidsarbetslösa kommer i kontakt med och erbjudsarbete hos olika arbetsgivare. Dessa tillfälliga arbetsmarknader kan skapas iregionala partnerskap mellan arbetsmarknadens myndigheter och privata ochoffentliga arbetsgivare. Olika anställningar till lägre kostnader förarbetsgivaren genom återföring av arbetsgivaravgifter bör prövas. Denarbetssökande ges en chans att komma i arbete och få kontakter med mångaolika arbetsgivare och möjligheter till en fast anställning hos någon av dem.Det kräver mod att förändra de lagar som reglerar kommuners och regionersmöjligheter att stödja enskilda och företag.Vi behöver också förenkla vår arbetslagstiftning och ge den lokalaarbetsförmedlingen makt över de arbetsmarknadspolitiska medlen. Frihet attlokalt få besluta över resurserna ökar det lokala ansvaret för konsekvensernaav besluten och åtgärderna. Varje kommun borde ha ett särskilt "kontor" förlångtidsarbetslösa och de arbetssökande som har akuta behov av attkomplettera yrkeserfarenheter och utbildning för att komma i jobb. Entjänsteman bör ges ansvaret att utforma effektiva individuella handlingsplanerför den enskilde och lotsa denne genom de problem och svårigheter som kanuppstå på vägen till ett fast arbete.Centerpartiet anser att stora delar av kan avvecklastill förmån för decentralisering och privata entreprenörer. Kontakten mellanarbetslösa och arbetsgivare sker bäst lokalt och vi måste tillåta attetableringaräven av privata arbetsförmedlare. Vad som ovan anförts om endecentraliserad och flexibel arbetsmarknadspolitik för ökad livskvalitet börges regeringen till känna.11.1 Problem med ohälsan i arbetslivet"Kraven på att arbetet skall utföras enklare, snabbare och billigare kanemellertid medföra belastningar som människans organism inte ärkonstruerad att tåla. Till dessa stressfaktorer som existerar redan i dagensläge kan sålunda väntas komma ännu fler", framhölls i encenterpartimotion till . I den svenska modellen medsamarbetet mellan arbetsmarknadens parter är det helt uppenbart attarbetsmiljöproblemen fått stå tillbaka för andra åtgärder.Åtgärder inför 2000-talet är akuta och ytterst angelägna. har främst psykiskt relaterade arbetsskador och sjukdomar ökat kraftigt.Offentliganställda mår sämre än anställda inom privat sektor ochstressrelaterade långtidssjukskrivningar är anmärkningsvärt fler. Yrken medhög sjuknärvaro är också vanligt i yrken med hög sjukfrånvaro. Helt klart ärlivskvaliteten försämrad hos människor som känner sig inlåsta, skulle viljabyta yrke eller arbetsplats och uppvisar en högre sjuknärvaro än andra.Situation måste betraktas som ett allvarligt arbetsmiljöproblem och behöversärskild hantering av arbetsmarknadens parter. Arbetsgivare ocharbetstagarorganisationerna har ett gemensamt ansvar att lösa detta problem.Att förebygga och komma till rätta med det själslig tillståndet "utbrändhet"ställer helt nya krav på politiken och på arbetsmarknadens parter att förståsamspelet mellan den enskilde och arbetsmiljön. Ökadelångtidssjukskrivningar och ökat antal diagnoser med stressrelateradesjukdomar innebär i realiteten att nuvarande arbetsmiljölagstiftning inte ärtillfredsställande.Utredningar visar att det är få som får tillgång till rehabilitering.Arbetsgivarna har ett stort men otydligt ansvar för anställdasrehabilitering och ansvaret tolkas olika av olika arbetsgivare. Det operativaansvaret har förskjutits till fyra olika instanser, nämligen landstingens hälso-och sjukvård, , kommunernas socialtjänst och statensarbetsförmedling. Helt klart är att rehabiliteringen inte fungerar och att detsaknas incitament för att de olika sektorerna ska bidra med finansiering avrehabiliteringen. En samordning av insatserna skulle väsentligt förbättralivsvillkoren för den enskilde individen.Rehabiliteringsansvaret behöver förtydligas och kostnaderna i högre gradbelasta det som orsakar skadan. En bra arbetsmiljö är ett arbetsgivaransvaroch arbetsgivarna måste åläggas ett större ansvar för arbetsmiljön. En braarbetsmiljö förhindrar stressrelaterade sjukdomar, och det behövs tydliga ochdirekta ekonomiska incitament för att vända nuvarande utveckling. Åtgärdermåste vidtas på plats och föreslår att arbetsgivarinträdet för denoffentliga sektorn förlängs , som en sänkning avarbetsgivaravgiften genomförs för att kompensera den ökade kostnaden. Deoffentliga arbetsgivarna får då ett incitament att förbättra arbetsplatsensutformning, och de anställda måste få större inflytande i arbetet ochsatsningar måste göras på förebyggande åtgärder. Arbetsgivare som satsar påsin personal och därmed minskar sjuktalen kommer att gynnas i förhållandetill dem som inte vill förbättra.Centerpartiet anser att arbetsmiljölagstiftningen bör ses över i syfte attradikalt förbättra rehabiliteringen, och den enskilde medborgaren bör ges ettökat inflytande i processen genom lagfästa rättigheter.En fungerande vårdgaranti är ett medel för att stärka den enskildesrättigheter. Långa kötider inom sjukvården leder till sämre livskvalitet för denenskilde. Sjukskrivningsperioderna förlängs också genom de olikasektorernas bedömningar och kötider. Rehabiliteringsersättning och ettfungerande rehabiliteringsstöd är också nödvändiga medel. Centerpartietföreslår en växling av sjukpenningen till en rehabiliteringsersättning, senastefter fyra månaders sjukskrivning. Ett passivt stöd ska växlas mot ett aktivtstöd som den enskilde i hög grad kan påverka. En helhetssyn och en samladbedömning måste göras i ansvarsfördelningen mellan kommuner ochlandsting och vårdgarantin måste kompletteras med en hjälpmedelsgaranti.Det själsliga tillståndet "utbrändhet" kan i många fall krävarehabiliteringsinsatser inom den psykriatiska vården och den måste därförutvecklas och förbättras. Landstingen och kommunerna ska i samverkanutveckla stödet till barn, ungdomar och vuxna med psykiska störningar ochtillgången till läkarmedverkan för psykiskt funktionshindrade i kommunalverksamhet måste säkras. Vad som ovan anförts om arbetsmiljölagstiftningenoch betydelsen av satsningar på rehabilitering för ökad livskvalitet bör gesregeringen till känna.11.2 ArbetstidernaTid är bland det dyrbaraste vi har, och därför är det viktigt att människorges makt över sin egen tid i så stor utsträckning som möjligt. Vad tidenanvänds till i verkligheten och hur vi egentligen skulle vilja använda vårtid varierar mellan olika skeden av livet. Under vissa skeden i livet harman en större vilja att använda sin tid till att arbeta, bygga upp ett kapitaloch karriär. I andra skeden är tiden med familj och anhöriga mer värdefullän den tid som spenderas på arbetet. Detta varierar mycket från person tillperson.Teknikutvecklingen innebär stora förändringar för framtidens arbetsliv.Spår av detta kan börja skönjas , trots att genomslaget fördistansarbete inte är så stort som man tidigare spått. Anledningarna till dettakan vara många, men en av dem torde vara inställningen till distansarbetebland såväl anställda som arbetsgivare. Till detta skall även kopplasarbetsgivarens behov av personal som även det varierar. Variationerna kanofta sammankopplas med konjunkturen eller genom säsongsvariationer. Fören del företag är det möjligt att ha en större flexibilitet än för andra,beroendepå vilken typ av verksamhet företaget har. Till detta kommer även rentarbetsorganisatoriska faktorer som behöver tas i beaktande.I grunden är detta för en ideologisk fråga - möjligheten försåväl arbetstagaren som företagaren att disponera sin tid efter eget huvud utanatt inkräkta på varandras intressen. Att från statsmaktens sida lagstifta om engenerell arbetstidsförkortning är enligt synnerligen olyckligt dådetta inte tar hänsyn till varken arbetstagarnas eller företagens vilja ochbehov. Vi anser det heller inte samhällsekonomiskt möjligt att nu lagstifta omen generell arbetstidsförkortning.Att en arbetstidsförkortning skulle innebära att de anställdas hälsaförbättras är inte alldeles självklart. En nackdel med en lagstiftadarbetstidsförkortning är att tempot riskerar drivas upp ytterligare i syfte attöka produktiviteten om arbetstiden sänks. Risken för utbrändhet på kort siktriskerar därmed att öka.