mot · GO02Sf613 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:Sf613av , ()StorstadspolitikenFörslag till riksdagsbeslutRiksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om behovet av ett nytt steg i storstadspolitiken inom dengenerella välfärdspolitikens ram för att motverka ökade samhällsklyftoroch segregation i storstadsområdena.MotiveringI den svenska välfärdspolitiken under det senaste seklet harambitionen varit att alla invånare - inte bara någraeller de flesta - ska få möjligheter till ett gott liv ochlikvärdiga möjligheter. Denna väg måste betecknas somväldigt framgångsrik: Vårt land har haft - och har fortfarande- betydligt mindre klyftor mellan invånare och regioner änvad som är fallet i flertalet av världens länder. In i 2000-taletbärs vi fortfarande av den ambitionen om jämlikhet ochrättvisa.För välfärdens vänner var dock 90-talet ett tungt årtionde. Den ekonomiskakrisen med en mycket hög arbetslöshet och med kraftiga besparingar i dengemensamma sektorn ökade klyftorna, och alltför många människor i vårtsamhälle ställdes vid sidan av. Krisen berörde i stort sett alla familjer i vårtland. De som lever i storstädernas utsatta bostadsområden fick också känna aveffekterna av åtgärder som i grunden gällde att trygga välfärden mensom ändå påverkade den egna livssituationen negativt.Nu har det vänt för . Statens ekonomi har sanerats och är nu stark.Arbetslösheten sjunker ned mot de ambitiösa mål som socialdemokratinformulerat. Hushållens köpkraft förstärks. Men trots detta vet vi att interiktigtalla är med i uppåtgången. Det handlar särskilt om dem som bor i storstads-områdenas utsatta bostadsområden. En resa längs en av länspendeltågs- eller tunnelbanelinjer ger en bild av segregationen. På linjens enaändstation kan bebyggelsen mest vara villor, inkomsterna höga, arbets-lösheten låg, den eftergymnasiala utbildningen närmast självklar och desociala problemen mycket små. I den andra änden av linjen kan bilden haförbytts till den motsatta med nästan enbart hyreslägenheter, lägre inkomsteroch högt bidragsberoende, mycket låg sysselsättningsgrad, kort utbildningstidoch stora sociala problem. Inom samma region med en gemensam bostads-och arbetsmarknad finns fortfarande stora olikheter i människors livsvillkor. Ilandets storstadsområden lever och verkar nära 3 miljoner av landetsinvånare, ca 1,8 miljoner i . Många av dem är barn ochungdomar. Det är om deras livsvillkor som arbetet för ökad rättvisa och attbryta segregationen handlar.Arbetslösheten har sjunkit i vårt land från en med svenska mått mättmycket hög nivå. biter sig arbetslösheten fast i vissa av storstads-områdenas bostadsområden. Vissa invånare har betydligt svårare än andra attkomma in på arbetsmarknaden.Många har tvingats söka samhällets stöd för sitt uppehälle. I arbets-löshetens spår följer kriminalitet och våld, ett utanförskap som avspeglar sig ilågt valdeltagande och ett minskat förtroende för samhället och demokratin.Storstadsregionernas orättvisor kan också åskådliggöras när det handlarom den viktiga grunden för livet: utbildningen. Här har utanförskapet startattidigt för de som inte fått del av förskolan eftersom föräldrarna varit arbets-lösa. följer betygsresultaten andra"segregationsfaktorer" med låga betyg och många "icke godkända" elever ide utsatta områdena. Detta lägger också grunden för en fortsättning av "detsociala arvet": De med en sådan skolgång förlorar ofta möjligheterna till dehögre studierna och får därmed en smalare väg när det gälleryrkesmöjligheter.Under åren har segregationen försökt motverkas med olika insatser.Genom att rätta till bostadsområdens fysiska karaktär, genom investeringar iinfrastrukturen eller genom att bygga om och komplettera bebyggelsen skulleproblemen lösas. De senare årens diskussioner har mycket handlat om ettinvandrarpolitiskt perspektiv där insatser för att stödja invandrargrupper påolika sätt skulle lösa segregationens alla problem.Under senare år har erfarenheter och en ökad kunskap om problemenskomplexitet gjort att andra och djupare perspektiv på frågan har utvecklats.Det är bra och det förstärker också våra möjligheter att bemästra problemen. Iregeringens storstadsproposition 1997/98:165 konstaterades något mycketbetydelsefullt. Att utgångspunkterna för den propositionen var desamma somför regionalpolitiken: att utjämna orättvisor både mellan regioner och inomregioner.Regering och riksdag har i och med den stortstadssatsning som pågårtagit betydelsefulla steg för att öka rättvisan och delaktigheten, för att allainvånare ska få goda livsbetingelser och för att bryta segregation ochutanförskap. Inom de kommuner som ingår i satsningen görs insatser för attstärka inte minst barnens språk och för att få människor i arbete i stället föratthänvisas till bidragsberoende. Här finns mål som att skapa bättre rykte och enpositivare bild av områdena för att därmed få igång tillväxt och utvecklingockså här. Genom att se de samlade resurserna som en helhet och genomsamverkan ska också samhällets insatser vara draghjälp för utveckling avområdena. De boendes delaktighet betonas och insatserna ska varalångsiktiga.Det finns alla chanser att de insatser som pågår blir en bra draghjälp för attvända de negativa utvecklingskurvorna - en hjälp för att klara av att lyfta upputsatta bostads-områden till en positivare situation. är detnödvändigt att redan nu fundera över fortsättningen. Hur bibehålls de positivasom kan bli resultatet av insatserna? Hur undviker vi att de bostadsområdensom nu får stöd i sin utveckling faller tillbaka när projekttiderna löper ut?Hurbygger vi upp en ny stabil grund innan vi tar bort de "stöttor" som denuvarande satsningarna utgör?Inom välfärdsforskningen betonas att det är en generell välfärdspolitik somavsevärt bättre än "precisionsbombning" säkrar välfärden för alla. Ingetsamhälle har kunnat skapa och garantera en välfärd för alla utifrån särskildainsatser och stöd som ensidigt riktats till de fattiga. Sådana selektivainsatserhar i alla samhällen drabbats av samma problem: De får inget större stöd hosmedborgarna och detta stöd är ofta särskilt svagt hos den breda medelklasssom med skatter betalar för välfärden. De selektiva åtgärderna har också ensämre träffsäkerhet och ger ofta de sämst ställda ett sämre stöd och skydd änvad generella insatser gör. En generell välfärdspolitik med exempelvis enresursfördelning efter behov, en bra skola och barnsomsorg som klarar denspeciella situation som finns i utsatta bostadsområden och ettsocialförsäkringssystem som ger trygghet åt alla och omfattar alla, är sådanaangelägna insatser.Regeringen bör redan nu inleda arbetet med att utforma en långsiktigstrategi för nästa steg i storstadspolitiken. Denna strategi bör bygga på dengenerella välfärdens grund och beskriva hur de utsatta bostadsområden somså länge brottats med alla samhällets tyngsta problem kan ges möjligheter långsiktigt positiv utveckling.Stockholm den 29 september 2000Carina ()()()()()()()