mot · GO02Ub217 · 2000-10-05 00:00:00 — Mycket återstår dock verkligen att göra, vilketsiffrorna nedan visar. Det är dock alldeles för stora skillnader mellanskolor och kommuner för att det skall vara acceptabelt. Inte ens det somuttryckligen krävs i skollagen uppfylls överallt.Av undersökning framgår att 52procent av kommunerna inte undersökt hur vanligt förekommande mobbningär i de lokala skolorna. Så stor andel som av skolorna har hellerinte undersökt hur vanligt förekommande mobbning är. sagt alla somhar undersökt saken, har dock funnit att mobbning förekommer.Problemen betraktas uppenbarligen som ganska små. När kommuner ochskolor fick i uppgift att värdera hur stora problemen var, angav de flesta - - ett värde som låg mycket nära "inga problem alls". En sifframellan 1 och 5 skulle anges, där 1 motsvarade "inga problem alls" och av kommunerna har inte lagt fast några riktlinjer för skolornasarbete mot mobbning. I många av de fall där kommunerna har riktlinjer är detkorta, ganska ytliga målformuleringar. Många kommuner ställer dock krav pårektorerna att ta fram en handlingsplan mot av kommunerna har inte gjort några insatser på kommunnivåför att motverka mobbning i sina skolor. De som gjort något sådant har oftagenomfört utbildningsinsatser eller temadagar.Barnombudsmannen sammanfattar med att säga att en "relativt storandel" kommuner saknar både riktlinjer och insatser mot mobbning av skolorna uppges sakna handlingsprogram mot mobbning -trots att de är ålagda att ha ett sådant. Programmens kvalitet är också mycketvarierande. Vissa innehåller bara enkla beskrivningar av målsättningar ochuppfyller möjligen till namnet kravet på en handlingsplan. Andra ärgenomarbetade med mål och medel som följs åt. Mycket vanligt är attplanerna saknar tankar om hur mobbning skall förebyggas. De är snarareinriktade på akut problemhantering.Av detta skäl behövs en nationell handlingsplan mot mobbning som höjerskolornas lägstanivå i arbetet med att förebygga, upptäcka och av skolorna har rutiner för att hantera akuta fall av mobbning,men har engagerat eleverna i arbetet mot mobbning. Hälftenav dessa har endast diskuterat mobbning med eleverna, men ej gjort demdelaktiga i det konkreta av skolorna har inte engagerat föräldrarna i arbetet motmobbning, har gjort det. I de flesta fall innebär detta attföräldrarna fått information om skolans arbete.Skolorna samarbetar i mycket liten grad med föreningslivet i arbetet motmobbning. saknar sådant samarbete.Glädjande nog har av skolorna trappat upp sitt arbete motmobbning . Det tros dels bero på högre krav i lagar ochregleringar, dels på den debatt som pågått.Många kommuner tycks, enligt undersökningen, se skolpersonalenskunskapsbrist och bristande engagemang i frågan som hinder i arbetet motmobbning. Skolorna menar att ett hinder är svårigheten att upptäckamobbningen, ett annat att barnen inte berättar när mobbning förekommer.I vann en flicka från mot kommunen för att deninte gjort tillräckligt för att hjälpa henne under de år hon var utsatt förmobbning. Fallet kommer att få stor principiell betydelse. Det är angeläget attelevens rättigheter och kommunernas skyldigheter prövas och betonas.Barn har både enligt skollagen, läroplanen och arbetsmiljölagen rätt att fåhjälp om de utsätts för mobbning.LedarskapDet är viktigt att skolan och de vuxna som kommer i kontakt med barnoch ungdomar sätter tydliga gränser för vilka beteenden som äracceptabla och visar stöd för dem som far illa.Det är centralt att alla - politiker, lärare, skolledare, föräldrar ochförebilder av olika slag - sänder samma signal: mobbning är oacceptabelt ochskall inte förekomma. Vikten av entydiga signaler kan inte överskattas.Tyvärr präglas dock skolpolitiken av en beklämmande brist på ledarskapjust vad gäller hanteringen av mobbning och våld i skolan. Politiker kanstundom resonera som vore mobbning ett allvarligt problem i allmänhet, meninte just inom det egna området.Siffrorna från undersökning, som redovisades ovan,är helt enkelt inte acceptabla. De visar att politiken misslyckats med att setillatt arbetet mot mobbning bedrivs engagerat över hela landet.Det borde vara en högprioriterad uppgift för skolministern och landetskommunalpolitiker att se till att bristerna som åskådliggörs i BO:sundersökning undanröjs.Ett resultat av bristande lokalt och nationellt politiskt ledarskap blir attenskilda skolor och lärare tvingas till svåra och ibland kontroversiellaprincipiella avgöranden, som t.ex. om våld skall polisanmälas, när politiker påriks- och lokalnivå duckar för sitt ansvar.Det är en politisk uppgift att lägga fast ramarna för skolans verksamhet.Inte minst när det gäller principiellt svåra och kanske kontroversiella frågorärdet viktigt att politiken tar ansvar för besluten.KunskapDet är föräldrarna som bär det yttersta ansvaret för sina barns väl. Detansvaret varken går eller skall skjutas över på skolan. Aktiva ochintresserade föräldrar är grundläggande för en väl fungerande skola.Föräldrarna måste vara uppmärksamma på hur barnen och deras kamratermår, engagera sig i deras vardag och skolgång. Ju mer föräldrarnaengageras i arbetet mot mobbning, ju mer de kan om problemen, destolättare kan de tyda tecknen på att någonting inte står rätt till, slå larm ochge barnen stöd.Många föräldrar upplever att skolan inte gör tillräckligt för att komma tillrätta med problemen. Mobbning kan i vissa falla tillåtas fortgå under flera årutan att tillräckliga insatser sätts in. Om inte verkningsfulla åtgärder vidtasitid kan utsatta barns situation förvärras. Inte alla åtgärder upplevs heller somrättvisa, som t.ex. när den elev som mobbas får byta klass eller skola.Åtgärderna mot mobbning får inte väljas för att de är lätta, utan för att de ärrätta.Det är ofta föräldrarna som först märker att något är fel i barnetsskolsituation. De bär också det yttersta ansvaret för barnens fostran. Skolanmåste dock ha beredskap att agera snabbt när någon slår larm. På mångaskolor finns speciella arbetsgrupper, med uppgift att ta tag i konkreta fall.Dessa behöver ibland kunna få stöd och experthjälp. I fanns tidigareen mobbningskonsulent, en expert med uppgift att hjälpa till vid svåra fall. annan motion föreslås att ett regionalt nät av mobbningskonsulenter byggsupp.Även om tecken på att något är fel ofta finns i en grupp, kan det vara svårtatt se igenom fasaden. Den som drabbas kanske inte vill säga som det är, avrädsla för att anklagas vara en svikare. kan svaret från stökigaelever bli att bråket som upptäckts "bara är på skoj".Många lärare är frustrerade över hur svårt det kan vara att upptäcka ochkomma till rätta med mobbning och utfrysning, något jag har full förståelseför. En förutsättning för att skolans personal skall kunna upptäckamissförhållanden tidigt och kunna agera ändamålsenligt mot mobbning ärgoda kunskaper.I Lärarnas Riksförbunds undersökning menade av de lärare somsvarade att de ville utveckla sin kompetens i arbetet med barn på detelevsociala området. har uppgett till BO att rektorernainte har tillräcklig kunskap om hur arbetet mot mobbning skall gå till ikonkreta fall. Detsamma gäller för det förebyggande arbetet.Det krävs att man satsar på skolpersonalen, erbjuder utbildning och stöd.Lärarrollen måste stärkas. Till exempel måste det från politiskt håll klargörasvilka möjligheter skolan har att gripa in mot bråkiga elever. Det krävs ocksåatt signalen sänds att mobbningsproblem i en klass inte är den berördalärarens fel, utan är något som kan komma i vilken klass som helst.Jag skriver medvetet skolans personal, eftersom fler grupper än lärare ochskolledning är viktiga i sammanhanget. De som arbetar i skolbespisning, medlokalvård och fritidsverksamhet har viktiga roller att spela för att skolantidigtskall kunna uppmärksamma de grupper i vilka relationerna inte fungerar.Ofta upphör bråk och trakasserier när rektor eller lärare kommer inärheten. Men lokalvårdare, vaktmästare och bespisningspersonal finnsständigt i barnens närhet och kan göra värdefulla insatser för att skolan skallkunna gripa in i tid.Det gäller att bygga väl fungerande nätverk, men också att ge skolanspersonal den utbildning och det stöd den behöver för att kunna upptäckamobbning och agera rätt för att stoppa den. Många lärare är frustrerade överatt det stödet inte finns idag.Redan i lärarutbildningen bör mobbning behandlas utförligt. Kunskap omhur mobbning upptäcks och bemöts ingår i alldeles för liten grad ilärarutbildningen . Ämnet ingår enligt min mening inte heller i tillräckliggrad i fortbildningen. Detta är sannolikt ett skäl till att många lärare tyckerdetär svårt att upptäcka mobbning.Lärarförbundet påpekar att lärarstuderande ger låga värden iutvärderingarna för utbildningens kvalitet beträffande bl.a. mobbning. Få omnågon lärarhögskola har ett mål för utbildning i mobbningsfrågor angivet i sinutbildningsplan. BO menar att det heller inte har någon framträdande plats iskolornas kursplaner.Åtgärder för att stoppa mobbningenDet kanske viktigaste är att alla - lärare, rektorer, ungdomsledare,förtroendevalda och föräldrar - tar ett personligt ansvar i vardagen.Signalen måste vara entydigt - mobbning skall inte förekomma.En förutsättning för att vi skall komma till rätta med problemen är enöppen diskussion. Mobbning är ofta förknippat med starka skuldkänslor. Densom drabbas tar på sig skulden för att övergreppen sker. Skolor kan kännaskam för att de pekas ut som platser där mobbning äger rum. Föräldrar kan fåtillbaka minnen av hur de själva for illa i skolan. Allt detta bidrar till attdettalas alltför tyst om problemen idag.Det behövs större öppenhet i den offentliga debatten, men också ipolitikers och skolors attityd till problemen. Alla måste tydligt stå på deutsattas sida.Skollagen ställer tydliga krav på skolans arbete att förebygga och stoppamobbning. Trots detta finns brister ute på skolorna. Arbetsmiljölagen är ocksåden tydlig i detta avseende, men efterlevs inte fullt ut. Skollagens ocharbetsmiljölagens intentioner måste ovillkorligen uppfyllas.I första hand måste innebörden i de båda lagarna förtydligas för skolan.Skolledningarna har inte sällan bristande kännedom om de lagar som gällerför arbetet mot mobbning. Det måste tillses att lagarna efterlevs i skolan.En av de frågor där det politiska ledarskapet varit bristfälligt är synen påpolisanmälan av våld i skolan. Alltför ofta försöker skolan hantera allvarligtvåld internt, men det sänder fel signaler. Enskilda skolor och lärare skall intetvingas till svåra och ibland kontroversiella principiella avgöranden, som t.ex.om våld skall polisanmälas. Skolorna hamnar då i en mycket svår situation.Rektorer vet att om de gör en polisanmälan riktas medias ljus på skolan ochman riskerar kritik. Å andra sidan vet man också att om man inte gör enpolisanmälan kan man kritiseras för undfallenhet.Naturligtvis finns gränsdragningar att göra. Poängen är att det är orimligtatt vi politiker duckar och överlåter svåra principiella avgöranden tillenskildalärare och rektorer. Det är ett politiskt ansvar att lägga fast grundlägganderegler för skolans verksamhet.Skolan har enligt socialtjänstlagen anmälningsplikt till socialnämnden omett barn far illa i hemmet. Skolan har dock inte anmälningsplikt till polisenom barnet far illa och utsätts för våld i skolan.Det får inte finnas skilda rättssystem i samhället. Misshandel och olaga hotär just misshandel och olaga hot också när det äger rum i skolan. Skolorna böri de lokala skolplanerna rekommenderas att polisanmäla renavåldshandlingar. "Mobbning i form av våld skall polisanmälas, alltid! ", sa ettbarn i BO:s undersökning.Skolplanerna i kommunerna måste förbättras kvalitativt och kvantitativtvad gäller skolans arbete mot mobbning. Det är en politisk uppgift att läggafast principerna för skolans arbete mot våld och mobbning. Det finns storvariation i skolornas arbete mot mobbning, också inom enskilda kommuner.Skolplanerna måste lägga fast ett golv, en hög lägstanivå, i detförebyggande och akuta arbetet mot mobbning. Arbetsplanerna bör innehållamål för fortbildning av skolans personal i dessa frågor, direktiv för kontaktermed polis och andra myndigheter, samt krav på uppföljning av arbetet.Skolornas handlingsplaner är också de mycket varierande i kvalitet.Dessutom saknar anmärkningsvärt nog vissa skolor fortfarandehandlingsplaner, trots att de är ålagda att ha sådana. Den senaste siffran jaghar tillgång till visar att så många som av landets skolor ännusaknar handlingsplan. Detta är oacceptabelt.Kvaliteten i planerna bör förbättras. Det räcker inte med att ha en plan, denmåste vara verkningsfull också. En del av de planer jag tagit del av är en halvsida långa och ger mycket liten vägledning för hur arbetet med att förebyggaoch stoppa mobbning skall gå till. De uppfyller möjligen till namnet kravet påatt varje skola skall ha en plan. Om de är genomtänkta och verkningsfulla ären annan sak.Genom att lära av de goda exemplen kan skolornas planer förbättras. Inteminst de förebyggande åtgärderna måste förbättras, menar BO, som villskriva in i skollagen att rektorn är skyldig att ta fram en arbetsplan, för attpådet sättet skapa en nationell lägstanivå i arbetet mot mobbning.Varje skola bör i förväg ha tänkt igenom hur man skall agera närmobbning förekommer. Skolan måste kunna lösa enskilda fall och stödja demsom drabbas. Skolan måste också veta hur den skall agera för att förhindra attmobbning uppkommer.Det behövs en nationell handlingsplan mot mobbning för att höjaskolornas lägstanivå i arbetet med att förebygga, upptäcka och stoppamobbning, vilket utvecklas i en annan motion.Hela skolans personal måste engageras i arbetet med att förebygga,upptäcka och stoppa mobbning. Ofta upphör bråk och trakasserier när rektoreller lärare kommer i närheten. Men lokalvårdare, vaktmästare ochbespisningspersonal finns ständigt i barnens närhet och kan göra värdefullainsatser för att skolan skall kunna gripa in i tid.Det gäller att bygga väl fungerande nätverk, men också att ge skolanspersonal den utbildning och det stöd den behöver för att kunna upptäckamobbning och agera rätt för att stoppa den.Föräldrar och skoleleverna själva måste engageras i betydligt högre gradän . Av detta skäl är jag kritisk mot den s.k. Farstamodellen, därföräldrarna medvetet hålls utanför problemen. Eleverna är de som tidigast seratt en kamrat far illa. Skolan måste ha beredskap att agera snabbt när enförälder eller en elev slår larm. Kontakterna mellan skola, fritidsverksamhetoch idrottsföreningar måste byggas ut. Det måste finnas en konsekvent linjemot mobbning överallt i barnens vardag.Förekomsten av mobbning måste löpande undersökas av landetskommuner och skolor. Om man inte vet hur vanligt mobbning är och hur dentar sig uttryck, är det omöjligt både att bemöta den på rätt sätt och attutvärdera vilka resultat insatserna ger. Men inte bara förekomsten avmobbning bör mätas. Det är lika viktigt att det löpande utvärderas om skolansinsatser mot mobbning verkligen ger resultat och om den förda politiken äreffektiv. Det gäller både att begränsa omfattningen av mobbning och att se tillatt den inte förgrovas.Antalet mobbade ungdomar har verkat vara tämligenkonstant. Om nya mätningar visar att siffran förblir bördetta leda till förnyade politiska ansträngningar. Utvärderingar ochuppföljningar bör intensifieras.Barnombudsmannen har velat ge ytterligaresanktionsmöjligheter mot kommuner som inte efterföljer verkets utslag. BOvill också att inte bara skall kunna bedöma om skolans åtgärdermot mobbning i enskilda fall varit lagliga, utan också lämpliga.Ett fritt val av skola innebär att elever har möjlighet att söka den skola somhar en studieprofil som passar just honom eller henne. Det ger också ungamänniskor möjlighet att söka sig till skolor med en attraktiv utbildningsmiljö.Därtill kommer att skolpengen gör det möjligt för mindre skolor att överleva.Elevernas rätt att välja skola skapar ett än större incitament för skolorna attarbeta effektivt mot mobbningen. Vilken elev väljer att söka till en skola sominte engagerat arbetar för att minska mobbningen? För skolornas del skulledet fria valet innebära att man skulle kunna profilera sig genom en god studie-miljö och engagemang mot mobbning.Stockholm den 22 september 2000Sten Tolgfors (m)