mot · GO02L910 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:L910av , ()FranchisingFörslag till riksdagsbeslutRiksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om behovet av lagstiftning om franchising.MotiveringSvensk ekonomi och arbetsmarknad har under de senasteåren genomgått avsevärda förändringar. Företagen och derasanställda verkar i en alltmer internationell miljö. Den friarörligheten för kapital, personer, tjänster och varor påverkarSverige och det svenska regelsystemet. Dagens öppnainternationella kapitalmarknad har också väsentligt ändratförutsättningarna för svensk ekonomi och svenskt näringsliv.I dagens näringsliv har bl.a. som en följd av denna utvecklingett flertal nya företagsformer uppstått. En av de snabbastväxande är franchising. Franchisesystemen kännetecknas aven stark ensidighet - för att inte säga utnyttjande av densvagare parten - franchisetagaren. antog 1992med anledning av en rapport utarbetad av riksdagsledamotStig () en rekommendation därmedlemsregeringarna anmodas att införa och harmoniseralagstiftning om franchising samt i avvaktan på en lag verkaför etiska regler. har alltid sett till att leva upptill rekommendationer och bör så göra även nu.Europarådets European Committee on Legal Co-operation() har även i ett memorandum påmint medlemsstaternaom beslut.Franchising är en företagsform som vuxit kraftigt i Sverige.Allt fler verksamheter - framför allt inom tjänstesektorn - "franchiseras",dvs. utarrenderas till enskilda personer som vanligtvis driver ett filialföretagtill "franchisegivaren". De avtal som träffas mellan franchisegivaren ochfranchisetagaren är oftast ensidigt utformade till franchisetagarens nackdel.En allvarlig olägenhet med denna företagsform är att den inte är lagreglerad.År 1987 överlämnade betänkandet (SOU 1987:17)Franchising - ett förslag till lag om franchising. Regeringen beslutade hösten1991 att lägga utredningen till handlingarna. Någon lagstiftning i somdirekt tar sikte på franchising finns således inte.I , och finns redan lagstiftning somskyddar franchisetagaren. Enligt t.ex. lagstiftningen i ärfranchisegivaren skyldig att informera om sitt företags ekonomiska ställningsamt visa att han kan uppfylla de förpliktelser som han åtar sig gentemotfranchisetagaren. I däremot har det utvecklats en frivillig regleringpå området i form av en uppförandekod (mandatory code of conduct).Ett allvarligt problem i är att franchisegivaren ofta inte kanuppfylla sina kontraktsenliga förpliktelser mot franchisetagarna som därmedförlorar det kapital som de satsat i rörelsen. Vi anser att det är nödvändigtattkomma fram till en definition av "franchising". En definition som harbakgrund i affärsjuridik är följande: Med franchising avses ettaffärsförhållande grundat på skriftligt avtal, enligt vilket ena parten,franchisegivare, ger andra parten, franchisetagare, rätt att, för egen räkning,inom visst geografiskt område bruka franchisegivarens särskilda affärsidé,affärsmetoder och näringstecken, mot att franchisetagaren förbinder sig atttillämpa av franchisegivaren uppställda villkor för profilering. Medfranchisetagare enligt denna lag förstås även delägare i franchisetagare,vilken/vilka i något avseende är personligen förpliktade att tillämpa avtalet.Det finns andra grupper i samhället med likartade problem somfranchisetagarna, framför allt när det gäller den beroende ställningen. Detgäller t.ex. hyresgäster, arrendatorer, kommissionärer och agenter.Lagstiftaren har , i flera fall sedan mycket länge, insett behovet avskydd för dessa grupper mot att den dominanta parten missbrukar sitt övertag.Franchisetagarnas beroendeställning är på intet sätt mindre än de nämndagruppernas. Tvärtom har man i detta fall, till skillnad från de övriga, inte enslyckats åstadkomma ett förtroendefullt samarbete mellan organisationer förparterna. Detta trots att FRO inbjudit den tidigare organisationen förfranchisegivarna till förhandlingar för att söka uppnå konsensus genomfrivilliga överenskommelser om regler, s.k. agreed document. finnsinte ens en renodlad organisation för franchisegivarna, ingen motpart.Lagutskottet har i tidigare betänkande hävdat att några olägenheter medfranchising inte framkommit. Detta uttalande måste rimligen grunda sig på inte anser att det föreligger allvarliga tvister mellan parterna och -vilketpåståtts - att konkurser inte är vanliga. Detta är emellertid enmissuppfattning. Konkurser är minst lika vanliga bland franchisetagare somför övriga företagare och har förekommit också bland franchisegivare medbesvärande följder för franchisetagarna. Det finns dock ingen särskildregistrering av franchisetagare och därför inte heller någon registrering avjustkonkurser i detta sammanhang. Ingen utanför de i branschen verksamma vetdärför säkert hur det förhåller sig härmed. Viktigt i detta sammanhang attkänna till är att en franchisetagare i sitt registrerade firmanamn inte fåranvända sig av franchisegivarens namn eller i övrigt ange att det rör sig omett franchiseförhållande. Det är däremot riktigt att tvister mycket sällanförekommer i den betydelsen att tvister kommer till allmän kännedom ellerdomstol. Detta beror på att så gott som alla franchisekontrakt innehåller enskiljedomsklausul, och franchisetagarna har därför inte råd att driva en tvist.Konkurrensregler och bestämmelser om s.k. gruppundantag löser intefranchisetagarnas problem - dessa regler tillgodoser endast franchisegivarnasintressen. Det minsta man kan begära är att den i avvaktanpå lagstiftning åtminstone inrättar ett råd för upprätthållande av etiska reglerliknande det råd regeringen i inrättat och avsett medsin rekommendation. Ett sådant råd bör bestå av representanter för bådefranchisetagarnas och franchisegivarnas organisationer.Från lagutskottets sida har man ansett att någon lagstiftning på dettaområde inte borde införas mot bakgrund av att en självsanerande verksamhetskulle ha uppkommit och nämner som exempel inslag av bl.a.uppföranderegler och förekomsten av en etisk nämnd med uppgift att verkaför god affärssed på området. När det först gäller uppförandereglerna kankonstateras att dessa ensidigt utfärdats av branschen - franchisegivarna - utanmedverkan av den andra parten - franchisetagarna. Ingen skulle acceptera omman på arbetsmarknaden i övrigt skulle ha uppföranderegler utfärdadeensidigt av arbetsgivarna. Varför skulle det vara mera acceptabelt medensidigt utfärdade uppföranderegler i förhållande till franchisegivare-franchisetagare än mellan arbetstagare-arbetsgivare? När det sedan gäller den"etiska nämnd" som franchisegivarnas organisation i inrättat så kanden inte betecknas som ett oberoende och fristående organ eftersom någonorganisation som representerar enbart franchisetagare inte är representerad iden. De av föreslagna etiska reglerna är något helt annat.Inom EG har det utarbetats ett flertal direktiv där det hänvisas tillfranchiseförhållanden. Detta innebär att vi inte kan undgå att i lag regleradenna företeelse. Franchising berörs av EG:s konkurrensrätt på så sätt att förvissa grupper av avtal mellan företag har i EG-rätten undantag gjorts från detgenerella förbudet mot konkurrensbegränsande förfaranden. Grunden fördessa undantag, som regleras i förordningar, är att de avtal som avses iallmänhet anses förbättra varudistributionen och utbudet av tjänster samt geäven konsumenter och andra slutanvändare en skälig andel av de fördelar somuppnås. En sådan förordning om gruppundantag gäller franchiseavtal. Demateriella konkurrensreglerna enligt EG-rätten har stått som förebild för denkonkurrenslag som i gäller . Konkurrenslagen(1993:20) innehåller sålunda bl.a. principiella förbud motkonkurrensbegränsande samarbete mellan företag. Vidare har med stöd avkonkurrenslagen i olika regeringsförordningar meddelats gruppundantag sommotsvarar de inom EG gällande. För franchiseavtal finns bestämmelser iförordningen (1996:369) om gruppundantag enligt 17 § konkurrenslagen(1993:20) för franchiseavtal, som gäller till utgången av juni månad år 2000.En lag skulle vara ett viktigt skydd för denna ofta svårt utnyttjade grupp avsmåföretagare. Något ytterligare utredningsarbete är heller inte nödvändigt.Det förslag som lades fram av är en utmärktgrund för lagstiftning.Stockholm den 4 oktober 2000Lena ()()()()