mot · GO02U620 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:U620av Lennmarker, ()AfrikaFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att biståndet skall främja en snabb utrotning av fattigdomensom övergripande mål.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att rättsstaten, respekt för mänskliga rättigheter, demokrati ochmarknadsekonomi är centrala målsättningar i samarbetet med bistånds-länderna.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att FN nu skall fokusera på fred i Afrika.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om en afrikansk freds- och säkerhetsordning.5. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att bistånd skall vara resultatinriktat.6. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om utveckling av läkemedel för tropiska sjukdomar.7. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att måste värna frihandeln genom att inom EU ochWTO ständigt arbeta för lägre tullar och avskaffande av handelshinder.8. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att avskaffa systemet med landramar till förmån för avtal, medstrikta villkor vad gäller korruption, effektivitet och demokratiutveckling.9. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att bistånd inte skall ges till regimer som för anfallskrig.10. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att skuldavskrivningar inte får ske på ett sådant sätt attmisshushållning och korruption främjas.11. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att frigjorda resurser från skuldavskrivningar i första handskall användas till grundläggande utbildning och hälsovård.12. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att frivilligorganisationerna bör få en utökad roll i biståndet.13. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att utformningen av biståndet bör ske i u-landsmiljö.AfrikaMed avses i motionen söder om somomfattar 48 självständiga länder. De afrikanska länderna norrom med kust mot är alltså inte inräknadeEn dyster bildBilden av präglas i stor utsträckning av krig, fattigdomoch svält. Visserligen finns det länder och områden i Afrikadär det råder fredliga förhållanden, där utvecklingen snabbtgår framåt och där det finns ett visst välstånd, men ihuvudsak är bilden riktig. har omfattande och svåraproblem.Trots dessa ljusare inslag som skulle kunna poängteras är det viktigt attkonstatera att är i en sämre situation än vad man rimligtvis kundeförvänta.Även om framsteg har gjorts, medellivslängden har ökat ochutbildningsnivån likaså, kommer man inte ifrån att utvecklingen borde ha gåttväsentligt snabbare fram. Erfarenheter från andra delar av världen visar att detgår att på en generation gå från absolut fattigdom till ett relativt välstånd.Afrika betraktas ibland som ett särfall i jordens utveckling. Det finns heltenkelt mycket fördomar om . En är föreställningen, ofta rotad i ettrasistiskt synsätt, att afrikanerna skulle ha svårare att utvecklas och attAfrikapå något sätt vore dömt att vara fattigare och lägre utvecklat än övrigavärlden. Att å andra sidan ständigt finna ursäkter för bristandeutveckling bygger i grunden på samma fördom.Det är viktigt att ha samma synsätt på som på andra delar avvärlden. Även utifrån mycket hopplösa utgångspunkter går det att få till stånden snabb utveckling. Det kan inte vara rimligt att länder ut ochdecennier in skall fortsätta på en förödande låg levnadsstandard.En missgynnad kontinentAfrika är missgynnat i många hänseenden. Klimatet,sjukdomarna och ofruktsamma jordar gör villkorenbesvärligare.Afrika har också utsatts för en hårdare behandling av utomstående, framförallt av européer. Slavhandeln var den mest grymma formen av europeiskpåverkan. Uppemot 13 miljoner slavar beräknas ha skeppats över Atlanten.Till detta kommer den arabiska och interna slavhandeln. Förutom detohyggliga lidandet för slavarna själva och deras nära och kära påverkade detutvecklingen på hela kontinenten. Fasta bosättningar och organiseratsamhällsliv försvårades eller omöjliggjordes av slavjägarnas räder.Kolonialismen var en annan del av negativa påverkan på Afrika.Även om kolonialismen hade vissa goda sidor, vilket t.ex. , innebar den ändå fundamentalt att ett främmande lands statsmaktutövade kontroll över afrikanska folk. Normalt skedde det under förnedrande,förtryckande och rent av brutala former.När kolonierna avvecklades kom socialismen. Den hade sina rötter både iVästeuropas socialistiska partier och i Sovjetblockets påverkan. Resultatet förnya självständiga stater blev förödande. Genom kolonialismen hade manredan en olämplig struktur med omfattande statsstyrning. Genom socialismenkom statsdirigerandet att bibehållas i nya former som, liksom i ,hindrade en sund utveckling. I blev dock konsekvenserna än merförödande.Den europeiska påverkan har således inte varit av godo. Det gäller nu dockatt komma över gångna tiders negativa faktorer och koncentrera sig på detsom gör det möjligt att utveckla i snabb takt. Endast genom en snabbvälståndsökning finns det möjlighet att komma till rätta med fattigdomen ochunderutvecklingens problem.Krig - det mest akutaproblemetEn tredjedel av länder befinner sig nu i krigstillståndsom berör av befolkningen påkontinenten. Krigen och oroligheterna föröder mänskligt livoch försvårar eller omöjliggör normal utveckling. En stor delav de krigförande staternas resurser ägnaskrigsansträngningar.Krig är inte något unikt för . Däremot är den kontinent sommest påverkas av krig. De går i ett band från kust i Somaliasnett över ner till vid . Därutöver pågårlångvariga inbördeskrig i . I dessa krigförande länder försvåras elleromöjliggörs en sund utveckling. Resurserna inriktas på krigföringen ochmänniskor drabbas hårt direkt och indirekt.Ett första steg för att skapa förutsättningar för ett ökat välstånd i regionenmåste därför vara att få stopp på de pågående krigen. FN måste omedelbartprioritera fredsfrämjande insatser i . Det är obegripligt attsäkerhetsrådet med sitt ansvar för internationell fred och säkerhet är och harvarit så passivt i de afrikanska krigen . Redan FN:s skandalösauppträdande i samband med folkmordet i har fått folk attmisströsta om FN.Det brukar ibland anföras att kostnaderna för fredsfrämjande insatserskulle bli höga. Det är sant, men kostnaden för att inte ingripa är myckethögre. Befolkningen i de krigsdrabbade länderna betalar ett oerhört högt prisför denna passivitet.Det internationella bistånd som går till bör naturligtvis främstinriktas på att undanröja det mest fundamentala hindret mot utveckling påhela kontinenten, nämligen krigen.Vid naturkatastrofer eller hungersnöd mobiliseras numera snabbttillräckliga humanitära insatser. Att förebygga genom fredsfrämjande insatserbör naturligtvis vara lika prioriterat.Afrikansk freds- ochsäkerhetsordningDen viktigaste uppgiften efter det omedelbarafredsfrämjandet är att skapa en afrikansk freds- ochsäkerhetsordning som gör det möjligt att förebyggastridigheter och bygga samhällen i frihet och fred. Denafrikanska situationen påminner inte så lite om den somEuropa tidigare befann sig i. I ett historiskt perspektiv ärEuropa den blodigaste av alla kontinenter. Här har de flestaoch de mest förödande krigen utkämpats. I har vidock lärt oss att det finns en möjlighet att komma förbi deständiga krigen genom ett fast, organiserat och förpliktandesamarbete mellan länderna.I behövs mer än någonsin en effektiv freds- och säkerhetsordning.Den måste självklart bygga på de afrikanska ländernas eget samarbete medstöd av FN, Europeiska unionen och . Det kan vara naturligt att Europakänner stor tveksamhet att ingripa i affärer. Det förgångnas erfarenhetpekar på att det inte varit särskilt lyckligt. Likväl måste såväl EU som USAkänna ett ansvar för att understödja de goda krafterna i . Detta ansvargäller både finansiellt och annat stöd till fredsbevarande insatser och enberedskap att delta själva.Att få stopp på krigen och möjliggöra samtal mellan de krigförandeparterna är första prioritet, men det räcker inte med detta. Det måste ocksåbyggas en organisation för att förebygga framtida konflikter. börinom EU och i FN ta initiativ till en afrikansk freds- och säkerhetsordning.Det kan inte ensamt klara av. Det krävs att vi samverkar inom Europaoch tillsammans med för att hjälpa de afrikanska länderna att skapa ensådan ordning. Men situationen brådskar. Det går inte för att utvecklasom av dess invånare lever i länder, där allaansträngningar inriktas på att föra krig. Etablerandet av gemensammainstitutioner kan också befrämja de ofta eftersatta frågorna om mänskligarättigheter.Mänskliga rättigheterGenom upprättandet av en afrikansk motsvarighet tillEuroparådet, kan arbetet för mänskliga rättigheterunderlättas. I efter var Europarådetden första gemensamma samarbetsorganisationen som hadesom huvuduppgift just att fastslå normer för och bevakautvecklingen mot mänskliga rättigheter och demokrati.På samma sätt är det viktigt att det i skapas kraftfullasamarbetsorganisationer som stöder och hjälper de enskilda länderna attutveckla och hålla fast vid mänskliga rättigheter och demokrati. Här kanbiståndsgivare göra en insats genom att stimulera sådant samarbete och få tillstånd mekanismer som gör att avsteg från principerna påtalas och utsätts förfördömanden både inom den egna kontinenten och från omvärlden.Frågan om demokrati och mänskliga rättigheter har också ensäkerhetsskapande dimension. Demokratier för inte krig med varandra ochunderlättar dessutom ett samhällsklimat som minskar spänningar mellan olikagrupper inom ett land. Därför är en stimulering av demokratiskt samarbete iAfrika en central uppgift.Ett första steg kunde vara att inom eller utom SADEC söka etablera ett fastoch förpliktande samarbete vad avser mänskliga rättigheter och demokratimellan de visserligen bräckliga demokratiska länderna i södra , med sin parlamentariska dimension och med sina normer ochdomstol, kan vara en förebild.Förutom etablerandet av institutioner som främjar fred och mänskligarättigheter kan freden underlättas genom att de biståndsströmmar som går frånvästvärlden till de afrikanska länderna omdirigeras. En grundläggande regelmåste vara att inget stöd skall ges till statsmakter som för anfallskrig.Långsiktiga hot motutvecklingenVanstyreOm krigen är det största och det mest akuta problemet såmåste man tyvärr konstatera att den utvecklingspolitik somhar förts i huvuddelen av inte varit särskiltframgångsrik ens under fredliga förhållanden. Den storamajoriteten av kontinentens länder tillhör fortfarandelåginkomstländernas krets. Fattigdom, sjukdom och svält ärfortfarande dominerande problem.Att från sida fortsätta med biståndsprogram som har pågått i uppåt30-40 år och som har gett mycket magert resultat kan inte vara enrimlig politik. Om utvecklas det kommande tredjedels seklet som dethar gjort det gångna så är perspektivet dystert.Därför gäller det att nu på ett helt annat sätt skapa incitament för en godoch snabb standardökning i Afrika.Förutsättningen för att skall lyckas i sin utveckling är densammasom gäller i resten av världen. Det finns inga hemliga recept eller någon slagsegna afrikanska vägar. Vi vet av erfarenhet att endast marknadsekonomi kange välstånd till en bred befolkning. Den bygger på de faktorer som skänktvälstånd till länder som och resten av de utvecklade länderna: friföretagsamhet och frihandel i kombination med utbildning för alla inomramen för ett rättssamhälle. Fundamentalt handlar det om att öppna uppmöjligheterna för den enskilde afrikanen att skapa välstånd för sig och desina.Ofta förhindras detta av regimer som inte primärt är intresserade av attfrämja utvecklingen utan av att behålla den egna makten. Den afrikanskasocialismen är det största utvecklingshindret. Men det finns också andra. Intesällan är regeringar kleptokratiska, den som är vid makten skor sig för attskapa sig en förmögenhet så snabbt som möjligt. Både socialism ochkleptokrati kan förvärras av biståndsflöden. Det handlar helt enkelt om hurnoga man kontrollerar att de pengar som statsmakten i ett land tillförs faktisktanvänds för utveckling och inte för att hindra utvecklingen. Världsbankenkonstaterar i en banbrytande studie att bistånd som tillförs en regim som fören politik som hindrar utvecklingen medför en försämring av situationen.Det står alltmer klart att bistånd till en regim som förhindrar utvecklingeninte bara är bortslösade utan direkt skadliga. Det säger sig självt att detaldrigkan vara riktigt att i ett u-land stärka de mest utvecklingsfientliga krafterna,som tyvärr inte sällan just är den egna statsmakten.När var förrött efter gav ett mycketförnämligt erbjudande för återuppbyggnaden av den krigshärjade och utfattigakontinenten. Det var Marshallhjälpen, som hade tre väsentliga ingredienser.För det första var det en generös hjälp som stimulerade utvecklingen på bredfront. För det andra var den tidsbegränsad till . Det handlade alltsåinteom ett fortgående penningflöde utan om att komma igång - en hjälp tillsjälvhjälp. Poängen var att fick hjälp med igångsättningen men att denfortsatta utvecklingen måste bygga på egna ansträngningar. För det tredjegavs Marshallhjälpen inte direkt till enskilda länder utan ett villkor var attorganiserat samarbete skapades mellan mottagarländerna. I själva verket vardet ett embryo till det europeiska samarbete och den integration som harfortsatt alltsedan dess.Det finns anledning att erinra sig dessa europeiska erfarenheter när vi serpå Afrika.I stället för ett bistånd som fortsätter decennium ut och decennium in börman koncentrera sig på en mer kortvarig och bred igångsättning av egnautvecklingsansträngningar. Det är länderna själva som i allt väsentligt måsteskapa sin egen utveckling. Den kan inte skapas av utomstående krafter.Biståndet skall också utformas så att det stimulerar och kanske till och medtvingar fram samarbete mellan länderna. Det var vad som skedde i Europaoch det är vad som i särskilt stor utsträckning behövs i där krig ochkonflikter blir allt vanligare.När det gäller frågan om hur generös hjälpen skall vara finns det anledningatt titta tillbaka på de gångna decenniernas erfarenhet.Att fortsätta med biståndsflöden verkar inte rimligt. Dettraditionella biståndet måste omvandlas så att en snabb utveckling verkligenkommer till stånd.Risken med biståndsberoende är att det skiljer regimen från sitt eget folk.Regimen kan genom biståndet bli oberoende av det egna folkets beslut ochansträngningar. För åtskilliga afrikanska regimer har det länge varit viktigareatt hålla sig väl med utländska biståndsgivare än att bygga upp ett förtroendehos det egna folket. Regimen har kunnat framställa sig som de goda gåvornasgivare gentemot det egna folket i stället för att vara ett av folket valt sättattarrangera landets egna samhällsförhållanden.Oavsett hur usla regimerna är har västvärlden dock ett ansvar för att kunnahjälpa befolkningen vid akuta katastrofer. Detta stöd bör dock om möjligtvara utformat så att det inte leder till ett långvarigt beroende.Otillräcklig sjukvård ochutbildningSjukdom och ohälsa är ett dominerande problem som både ären orsak till och ett resultat av underutvecklingen. I vissaländer minskar medellivslängden och understiger på sina hållt.o.m. Aids, malaria, hakmask, snäckfeber, sömnsjukaoch många andra sjukdomar förkortar liv och gör livet svårt istora delar av kontinenten. Aidskatastrofen i har ännuinte gått att bromsa. Av uppskattningsvis 35 miljonerhivsmittade människor i världen finns över 2/3 i söderom . Medellivslängden i de värst drabbade ländernahar redan sjunkit . Hela familjer drabbas hårtnär de arbetsföra blir sjuka och barnen tvingas stanna hemmafrån skolan och arbeta på åkrarna. Enbart i södra harca 2,5 miljoner barn blivit föräldralösa på grund av aids.Förutom det direkta lidande och skada sjukdomarna orsakar försvårar deockså utvecklingsansträngningarna i ett större perspektiv. Människor somlider av sjukdomar och ohälsa får svårare att ha den energi och denutvecklingskraft som behövs för att få ett samhälle att blomstra.Med en snabb ekonomisk utveckling skulle sjukdomarna inte få deförödande konsekvenser som de nu har. Den basala hälsovård som ländernaborde ha utvecklat för länge sedan, skulle väsentligt kunna reduceraproblemen med sjukdom och ohälsa. Problemet har inte varit brist på resurser.Endast en mindre del av biståndsflödet hade krävts för att bygga upp engrundläggande hälsovård, som i sin tur kraftfullt hade främjat både social ochekonomisk utveckling.Erfarenheter från alla länder som utvecklats snabbt pekar på hur väsentligasatsningar på hälso- och sjukvård är för utvecklingen i sin helhet.Ett stort problem är att få fram effektiva och billiga mediciner mot tropiskasjukdomar. Det förekommer försök med olika typer av aidsmedicin påbefolkningsgrupper i men när medicinen väl är färdigutvecklad är denalldeles för dyr för att kunna användas där. Mönstret går igen vad det gällervacciner och mediciner mot tropiska sjukdomar. Det är inte ekonomisktlönsamt att satsa forsknings- och utvecklingspengar på sjukdomar som nästanbara förekommer i världens fattigaste länder.En lösning på detta problem kan vara en modell som den amerikanskeHarvardprofessorn presenterat. Den innebär att de rika ländernagaranterar en marknad för ett visst vaccin eller en viss medicin. Exempelvisskulle EU kunna lova att köpa ett effektivt malariavaccin till 25miljoner nyfödda om ett effektivt sådant vaccin utvecklas. Vidare kanockså ett minimipris per dos garanteras.De mottagande länderna kan tillfrågas om att ta en del av kostnaden, menpoängen är att inget land eller organisation ger några pengar förrän etteffektivt vaccin verkligen existerar. Läkemedelsindustrin står för forskningoch utveckling och för risken av misslyckade projekt.Även om direkta svältsituationer numera har blivit alltmer sällsynta såråder på många håll fortfarande undernäring och felnäring. En stor andel avbarnen utvecklas långsamt till följd av brister i näringsintaget under de förstalevnadsåren.Utbildningen är också en nyckelfråga. I innebar 1842 årsfolkskolestadga en dramatisk förändring i så måtto att en hel befolkning intebara skulle ges möjlighet att utbilda sig utan också genom skolplikten faktisktfick en skyldighet att göra det.I är analfabetismen fortfarande utbredd. Det är inte bara den äldregenerationen som saknar skolunderbyggnad utan även en alltför liten gruppav de unga får grundläggande utbildning i konsten att läsa, skriva och räkna.Det säger sig självt att det är svårt att få till stånd en utveckling i ett landdär de flesta inte har någon utbildning alls. Att ta till sig ny kunskap ochidéerom man inte ens kan läsa, skriva eller räkna är oftast oöverstigligt.Det finns ingen ursäkt för att barn och ungdomar inte går i skolan. Detmåste gälla alla även flickorna. Barn och ungdom skall inte arbeta eller varasoldater utan faktiskt gå i skolan. Även detta handlar inte om stora insatserutan mer om en förmåga att organisera samhället så att detta blir möjligt.Skuldavskrivning skulle möjligen vara ett sätt att få till stånd en bredsatsning på både hälsovård och utbildning. Villkoret för skuldavskrivningskulle kunna utformas så att man inom relativt få år faktiskt fick till stånd enallmän hälsovård och utbildning för varje barn och ungdom och dessutomhelst också utbildning för vuxna analfabeter.Vad skall omvärlden göra?Den första långsiktiga åtgärden är att i verklig mening öppnaupp för länder att fritt få exportera sina varor ochtjänster till de utvecklade länderna. Europeiska unionen ochövriga i-länder skall undanröja sina handelshinder, inte minstvad det gäller jordbruksvaror. bör genom EU drivafrågan om avskaffade tullar och handelshinder gentemot i WTO. Därmed läggs en långsiktig grund för sundahandelsförhållanden, vilket är en god grund för en bådesnabb och långsiktig välståndsökning.När det gäller tillförsel av externt kapital för att finansierainfrastrukturprojekt är detta i grunden inget särskilt stort bekymmer så längedet förs en riktig politik. Upplåning av staten är endast nödvändigt för sådanaprojekt som inte kan marknadsfinansieras, främst vissa satsningar på vägar,vatten och avlopp.Flödet av privat kapital för att finansiera god utveckling i är intebegränsat. I-ländernas samlade pensionskapital är av den storleksordningenatt också ringa andelar av detta som kan användas för mera riskablainvesteringar gott och väl kan finansiera t.ex. utvecklingen i . Ettnettoflöde av privat kapital på till iform av direktinvesteringar, portföljinvesteringar och i mer begränsadomfattning lån till specifika projekt vore naturligtvis möjligt också på kortsikt. Det är inte pengarna i sig som är problemet utan att få till stånd godainvesteringsprojekt inom ramen för en sund politik i u-landet som helhet.Fram till början av 1980-talet kunde ju ingen tro att det skulle vara möjligtatt investera privat i , ett utfattigt och gravt vanstyrt land som utsattsföravsiktlig svält och förstörelse genom Det stora språnget ochkulturrevolutionen. När den rätta utvecklingsviljan finns är det möjligt ocksåför mycket fattiga länder att få till stånd en snabb utveckling som kanfinansieras genom god tillgång på privat kapital från omvärlden.Skall det bli möjligt att få till stånd en sådan god cirkel där en god politikdrar till sig kapital och därmed möjliggör en fortsatt och förstärkt utvecklingmåste dock den nuvarande trenden brytas.För det krävs en specifik satsning på ett par tre faktorer.SkuldbördanFör det första måste den förlamning som sker i åtskilliga avde afrikanska länderna genom en skuldbörda som inte kanbetalas undanröjas. För nya regimer är den gamla regimensskulder som en kvarnsten kring halsen som ofta omöjliggören ny och framgångsrik politik.Att skriva av de skulder som har är i allt väsentligt inte en fråga omresurser. EU bör kunna ta ett särskilt ansvar för att finansiera enskuldavskrivning i i samverkan med övriga i-länder. Det viktiga medskuldavskrivningarna är att de sker på ett sådant sätt att de faktiskt främjarutvecklingen och inte göder korruption och vanstyre.Inte sällan är den orimliga skuldbelastningen just ett resultat av vanstyreoch korruption. Lånade pengar har inte använts för att skapa utveckling ochkan därmed inte ge den avkastning som skall betala lånet. I stället har lånanvänts för att berika presidenten eller det härskande partiet. Lån har iblandockså använts för att direkt motverka utvecklingen. vid början av självständigheten en reform som slog sönderlandsbygdsutvecklingen och lade grunden för en permanent fattigdom. Dennaförödande åtgärd var i stor utsträckning finansierad från omvärlden, inklusiveSverige.En generös skuldavskrivning är en viktig åtgärd men den måste bestämtkombineras med fasta villkor. Skuldavskrivningen får inte ge utrymme för enny oansvarig upplåning. Det är lönlöst att göra sig av med de existerandeskulderna för att bygga upp nya. Strävan måste vara att statsmakterna iländerna inte skall finansiera fortsatta åtaganden genom upplåning. Denupplåning som behövs för att klara kapitaltillförseln i ett snabbt växande u-land sker inte genom statsmakten utan direkt i de projekt som gerutvecklingen. Det ankommer på normala kreditgivare att göra denriskbedömning som måste ske vid all investering. Det är förvisso bådesannolikt och rimligt att en del projekt inte kommer att lyckas, på samma sättsom åtskilliga investeringsprojekt i i-länder inte blir framgångsrika.Konkurser och kreditförluster är ett normalt inslag i en marknadsekonomi.Denna risk får dock inte undanröjas genom att statsmakten går in somgarantigivare eller för att täcka förlusterna. Det ankommer på det privatanäringslivet och de privata långivarna att hantera detta.