mot · GO02K350 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:K350av , ()PartistödetFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad som imotionen anförs om att partistödet är en viktig förklaring till den alltstörre klyftan mellan väljare och valda.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad som imotionen anförs om att partistödet inneburit en minskadförändringsbenägenhet hos de politiska partierna.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad som imotionen anförs om att avskaffa det skattefinansierade partistödet.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad som imotionen anförs om krav på ökad öppenhet och redovisningsskyldighetför såväl politiska partier som kandidater till förtroendeuppdrag somutses i allmänna val.Partierna i utförsbackeUnder fördes en allt intensivare debatt om hur den svenskademokratin fungerar i allmänhet och de svenska partierna i synnerhet.Bland annat tog sig debatten uttryck i ett flertal statliga utredningar sompå olika sätt valde att behandla brister i demokratins funktionssätt. Densenaste i raden av dessa var den statliga som i sittslutbetänkande "En uthållig demokrati - politik för folkstyrelse " (SOU 2000:1) gjorde en genomgripande analys av hur vårdemokrati fungerar.Av särskilt intresse i denna och andra utredningar är det sätt varpå vårapartier fungerar. Det är ingen rolig bild dessa utredningar ger. Partiernatapparmedlemmar i rask takt. Medelåldern i partierna blir allt högre, somungdomsförbunden blir allt svagare. På flera håll i landet är nu situationen såpass allvarlig att partierna till och med börjar få problem med rekryteringenav förtroendevalda att besätta vunna mandat och uppdrag med. Dessutom haravhopparna från såväl partierna som de politiska förtroendeuppdragen blivitfler. Partipolitiken har blivit en krisbransch.En dyster utvecklingPartierna har sammantaget förlorat drygt en miljon medlemmar under1990-talet. Men då är alltså den ursprungliga jämförelsepunkten från dentid då kollektivanslutningen ännu existerade; socialdemokratins rasmellan 1990 och 1992 svarar för lejonparten av den totalamedlemsminskningen. Det är emellertid inte enbart Socialdemokraternasom har förlorat medlemmar. Framför allt , men ocksåModeraterna och , har en negativ trend. Sammantaget försvannnästan en kvarts miljon medlemmar från partierna mellan 1992 och 1997.Tabell 1. Partiernas medlemsantal (1000-tal)Tabell 1: (Parti 1990 1992 1995 1997 1999 )Också de politiska ungdomsförbunden har drabbats avmedlemsavtappning. halverades det totalamedlemsantalet i ungdomsförbunden och därefter, , harännu en halvering ägt rum. har dock en viss ökningskett. är 57 000 personer medlemmar i något av de politiskaungdomsförbunden. Tillsammans finns alltså ungefär 488 000medlemmar i de politiska partierna och ungdomsförbunden.Tabell 2. De politiska ungdomsförbundens medlemsantal 1970-1999(1000-tal)Tabell 2: (1970 1990 1996 1999 )var av 20-29-åringarnamedlemmar i något parti. 1998 var ungdomarnas anslutningsgrad . Partiernas medlemsbas utgörs numera av äldre, främst män,. Bland manliga ålderspensionärer är nästan var femtepartiansluten.Tabell 3. Andel som är medlem i något politiskt parti (procent)Tabell 3: (1980 1983 1992 1998 )För flera partier - , och i någon mån också förSocialdemokraterna - är det också nära till hands att sätta medlemsraset isamband med den allmänna motvind i opinionen som dessa partier möttunder . Naturligtvis är det enklare att få till stånd en positivmedlemsutveckling om partiet har medgång i opinionen än om det råderelektoral snålblåst. Socialdemokraternas tillfälliga återhämtning skeddeför övrigt i kölvattnet av framgångsval, därefter har nedgångenfortsatt. Men att även ett parti som , som under denna periodhaft en förhållandevis gynnsam trend i väljaropinionen, drabbats av ettvikande medlemsantal tyder på att det inte enbart är opinionsvindarna ochde enskilda partiernas valresultat som förklarar minskningen. Det är departier som i olika avseenden (t.ex. ålder och politisk status) är attbetrakta som etablerade som svarar för den medlemsmässigatillbakagången, alldeles oavsett om det går bra eller dåligt för dem i deallmänna valen.Var har medlemsminskningen ägt rum?Gidlund och (SOU 1999:130) redovisar även en undersökningbaserad på ett urval av partiernas kommunorganisationer. Denna visar bl aatt antalet medlemmar per parti och kommun har minskat sedan slutet av1970-talet. 1979 hade varje parti i genomsnitt 856 medlemmar perkommun. Ett drygt decennium senare, 1990, hade en liten minskningskett; i genomsnitt fanns då 703 medlemmar per parti och kommun. 1998,slutligen, var medeltalet endast 237 medlemmar.Den partivisa bilden är föga oväntat identisk med den generellautvecklingen. Det är framför allt Socialdemokraterna som förloratmedlemmar, och detta i allt väsentligt efter kollektivanslutningensupphörande. Men även , och harförlorat många medlemmar.Författarna har valt att dela in respondenterna i tre olika kommuntyper,kunskapskommuner, mellankommuner och basnäringskommuner. Enjämförelse visar att det i basnäringskommunerna inledningsvis fanns flermedlemmar per parti och kommun än i mellankommunerna, men att dettaändrats vid mätning. tappade partierna 13 procentav sina medlemmar i basnäringskommunerna. Motsvarande siffra förmellankommunerna var . Utvecklingen ärför båda kommuntyperna dramatisk men identisk: avmedlemmarna försvann 1990 och 1998 i såväl mellankommuner sombasnäringskommuner.Men det är framför allt i de befolkningsrika kunskapskommunerna som deflesta medlemmarna finns. Detta gäller , men kunskaps-kommunernas dominans kulminerade . Partierna har ikunskapskommunerna förlorat av sina medlemmar under perioden1990-1998. Tendensen som partiväsendets dramatiskamedlemsminskning äger rum är alltså att partierna förlorar mest medlemmari kunskapskommunerna, den kommuntyp som det dock alltjämt finns flestmedlemmar i.Tilltagande rekryteringsproblemEn av partiernas huvuduppgifter är att lösa det delikata problemet attrekrytera lämpliga personer till de församlingar som har att fatta politiskabeslut. Tabell 4 visar emellertid att det i flera partier finns svårigheter attrekrytera kandidater.Tabell 4. Andelen partiorganisationer i kommunerna med tillräckligteller mer än tillräckligt antal kandidater tillgängliga vid nomineringentill kommunfullmäktige- valet , 1990 och 1998 (procent)Tabell 4: (Parti 1979 1990 1998 )Det blir allt svårare att rekrytera kandidater till kommunfullmäktigevalen.1979 var tillgången förhållandevis god, därefter har den minskat. 1998var det av de lokala partiorganisationerna som uppgavatt det fanns tillräckligt med kandidater att tillgå vid nomineringen.Endast för - och i någon mån även för -har situationen förbättrats. och har drabbats hårt- färre av deras lokalorganisationer uppger sig hatillräckligt med kandidater jämfört med för två decennier sedan.Miljöpartiet är dock det parti som har de allra största problemen. I endastlite drygt hälften av organisationerna finns tillräckligt med kandidater, enminskning . Detta resultatförvånar: var vid det första av dessa mättillfällen ett mindreetablerat parti än det var vid det senaste. Utvecklingen är totalt sett logiskmot bakgrund av den allmänna medlemsminskningen. Men framför allt ärden bekymmersam. Partierna håller sakta men säkert på att dräneras påsåväl medlemmar som kandidater till de olika förtroendeposterna i detpolitiska systemet.Det blir också allt svårare att rekrytera högutbildade. Rekryteringen avlågutbildade har emellertid avsevärt förbättrats -åtminstone i den meningen att betydligt färre anger lågutbildade som ensvårrekryterad kategori. Det förefaller som om framgångsrika och socialtväletablerade grupper börjat vända det politiska systemet ryggen. Det rör sigom personer som ofta är unga män, med en högmobil och urban livsstil, medhöga inkomster och hög utbildning som hyser ett "uppifrånförakt" gentemotpolitiker och politiska institutioner (1998).Behövs medlemmarna?Allt färre medborgare anser att partiengagemang utgör en effektivpåverkansväg. Enligt en studie som gjorts av varmedelvärdet på en 10-gradig skala (där 0 var "inte alls effektivt" och 10"mycket effektivt") 6,5 när medborgarna 1979 ombads värderaeffektiviteten ur påverkanssynpunkt av partiarbete. Knappt två decenniersenare (1997) hade medeltalet sjunkit till 5,3.Enligt medborgarnas egna bedömningar framstår det således som alltmindre meningsfullt att vara partipolitiskt aktiv om man vill påverkasamhället. Likaså framstår det ur påverkanssynpunkt som allt meningslösareatt rösta i de allmänna valen och att arbeta i fackliga organisationer.Resultatet är knappast överraskande i ljuset av medlemsminskningen och dendebatt som förevarit om partiernas kris under 1990-talet.Tabell 5. Partiaktivitet 1968-1997 (procent)Tabell 5: (Partiaktivitet 1968 1974 1981 1987 19911997 )Vad ska partierna ha medlemmarna till?Behöver partierna egentligen ha medlemmar i det modernamediesamhället? Bl a framhåller i sin forskning problem medstarka partiorganisationer. Förutom att aktiva partimedlemmar inte ärsärskilt representativa för partiernas väljare och att detta kan innebärakommunikativa problem för de ledande företrädarna, kanpartikongressernas beslut ofta stå i dålig överensstämmelse medpartiväljarnas preferenser. Detta blir inte minst påtagligt vidnomineringsarbetet. Sammantaget menar därför att starkapartiorganisationer kan undergräva demokratin (1990).Ett annat argument mot att ha många medlemmar som Scharrow för framär att hanteringen av medlemskåren i olika avseenden är kostsam och kräveren betydande grupp administratörer i samband med utskick av material etc.Dessa resurser skulle partierna i stället kunna använda på att nå ut tillväljarna, särskilt de osäkra och tvekande (Scharrow 1994, s. 46). Panebiancomenar att en stor medlemskår får negativa effekter på såvälsammanhållningen, vilket kan försvaga partiet, som administrationen av deinterna organisatoriska angelägenheterna. En stor medlemskår leder till behovav arbetsfördelning och byråkrati (Panebianco 1988; jfr här även Michels1915).Men vad talar då för att partierna skall ha många medlemmar? Scharrowpekar på flera argument till försvar för att medlemskapet är en viktig resursför partierna. Det är för det första positivt ur legitimitetssynpunkt med en godmedlemsstatistik. Medlemmar är vidare lojala väljare - och lojala väljare somdagligen träffar andra väljare är en viktig resurs. Medlemmar bidrar ocksåekonomiskt till verksamheten, och de arbetar utan ersättning medverksamheten ute på fältet. Medlemmar bidrar också intellektuellt, med nyaidéer. Och de är, slutligen, potentiella kandidater till de poster som partietkanpåräkna att besätta.Kanske medborgarnas minskade uppskattning av partierna är kopplad tillpartiernas minskade beroende av sina medlemmar? Partiernas beroende av attha många medlemmar har minskat ur såväl finansiell som verksamhetsmässigsynvinkel. Frågan är alltså huruvida medlemsminskningen verkligen inneburiten kris för partierna.Om partistödetDet offentliga stödet till politiska partier utgår i flera former. Förnärvarande lämnas statligt stöd till partiernas allmänna verksamhet(partistöd och kanslistöd) samt stöd till ledamöter ochpartigrupper. Vidare har kommuner och landsting rätt men inte skyldighetatt lämna stöd till kommunala politiska partier. Det offentliga partistödetregleras i lag (1972:625) om statligt stöd till politiska partier, lag(1999:1209) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbetei och det kommunala partistödet i (SFS:1774).Vid en internationell jämförelse har en mycket begränsad rättsligreglering av partifinansieringen (Gidlund 1999).I och med de hastigt förändrade villkoren för de politiska partierna under1950- och fick debatten om partifinansiering enannan inriktning. Från att huvudfrågan tidigare gällt varifrån partierna ficksina pengar började man nu diskutera möjligheten till offentlig finansiering.Som en följd av bl.a. det försvagade sambandet mellan parti och press samttelevisionens ökande betydelse i fråga om opinionsbildning ökade ocksåpartiernas behov av ekonomiska resurser (1990; Gidlund 1983).När bidragen från medlemmarna inte längre räckte till, som direktabidrag från näringslivet kunde anses hota integriteten, höjdes röster på attstaten måste hjälpa partierna att fullgöra sina uppgifter.Gällande regler för statligt partistödPå begäran gjordes 1971 utvärdering och en översyn avreglerna för både det statliga och kommunala partistödet (SOU 1972:62).Efter utredningens förslag infördes en lag om statligt stöd till de politiskapartierna (prop. 1972:126, KU 1972/73:55). Med partistödslagen(1972:625) utgår det statliga stödet i två former: partistöd och kanslistöd.Partistödet utgår som mandatbidrag och baseras på resultatet i föregåendeordinarie val. Kanslistödet innefattar det tidigare stödet (numera kallattilläggsstöd) samt ett grundstöd. Avtrappat stöd kan utgå tillparti som förlorat sina platser i riksdagen.Principer för partistödDe allmänna principer som omgärdar lagstiftningen om stödet till partierär, märkligt nog, inte inskrivna i några av lagarna (se Gidlund 1991). Omman i stället går till förarbetena (exempelvis SOU 1972:62, s. 65) fastslåsföljande principer:- Bidrag bör utgå till parti som har ett inte obetydligt stöd iväljaropinionen, manifesterat i allmänna val.- Bidrag bör beräknas schematiskt och fördelas enligt fastlagda regler, sominte tillåter någon skönsmässig prövning.- Bidragens storlek bör stå i relation till partiernas styrka.- Någon offentlig kontroll över hur medlen används bör inte förekomma.- Införandet och omfattningen av kommunalt partistöd bestäms avlandstingen och kommunerna själva på grundval av den i lag givnakonstruktionen.- Största enighet om bidragens omfattning och konstruktion böreftersträvas.Kommunalt partistödDet kommunala partistödet infördes och medgav att kommuner ochlandsting fick bevilja anslag till politiska partier som är representerade ifullmäktige. Enligt propositionen var målsättningen att stärka de politiskapartiernas ställning i den kommunala demokratin (prop. 1969:126).I samband med förslaget till ny kommunallag gjordes en översyn även avdet kommunala partistödet (se SOU 1991:80). Liksom tidigare betonades detatt stödet skulle "ses som ett allmänt samhälleligt stöd för att förbättrapartiernas medverkan i opinionsbildningen bland medborgarna ochdärigenom stärka demokratin" (prop. 1991/92:66).Partistödet - en ulv i fårakläder?Diagram 1. Partistödets utveckling (miljoner kr)Som framgår av Diagram 1 så har det totala partistödet haft en närmastexplosionsartad utveckling. Frågan är vilka signaler partierna får när de,trots sjunkande förtroende och vikande medlemssiffror, ständigt verkar haallt mer pengar till sitt förfogande?Men i den mån man överhuvudtaget diskuterar partiernas kris inompartierna själva, så brukar det finnas lite olika förklaringar. Man talar oftaomen vidgad klyfta mellan väljare och valda. Det talas om förstelnadearbetsformer och kampanjmetoder som inte lyckas fånga detsamhällsengagemang som enligt de flesta bedömare är fortsatt starkt även idagens . I andra sammanhang nämns värdeord som "demokratisktunderskott" eller "toppstyrning". Det ligger säkert mycket i det.Men detta är ingen invändningsfri bild. Det finns de som hävdar att vi haren ganska underlig uppfattning om hur en demokrati ska fungera - en bildsom skapats av de senaste decenniernas överpolitisering av samhället. Allt varpolitik från 1968-års ungdomsrevolt till det sena 90-taletskrisår. Fredsrörelsen, "gröna vågen" och kärnkraftsfrågan, löntagarfondernaoch den offentliga sektorns fantastiska skatte- och utgiftsexplosion har fåjämförbara storheter i den svenska historien. Detta gör att vår referensramkanske präglas mer av undantaget än av regeln. Men även om denna kritik harvisst fog, så är utvecklingen på många sätt alarmerande.Det finns dock en väsentlig skillnad mellan partipolitiken och andrabranscher i kris. I t.ex. var det ingen tvekan om att det var krisnärortens största företag slog igen portarna. I ett företag i kris tvingas manifrågasätta både affärsidé och arbetssätt för att vitalisera sig. Det är inteenkeltoch sällan smärtfritt, men ofta utvecklande. Ett företag eller en organisationsom inte är i takt med tiden märker detta, symptomen blir tydliga och oftastkännbara. Man måste våga göra nytt och bättre för att överhuvudtaget klarasin existens.Men där andra krisbranscher tvingas till både tuffa omprövningar ochuppsägningar råder det motsatta i partierna. Trots lägre valdeltagande, färremedlemmar, färre aktiva och minskad aktivitet så sker sällan uppsägningareller avskedanden. Tvärtom är det antagligen fler i som har sinhuvudsakliga inkomst från partierna eller politiken än någonsin förut. Vårapartier har generellt större valbudgetar än tidigare, man gör dyrare och merprofessionella kampanjer än tidigare, man har nya, fina hyrbilar, man resermer och längre samt har fler och bättre avlönade medarbetare i form avombudsmän, politiska handläggare och sekreterare. Där råder ingen kris ochdärmed är heller ingen förändring nödvändig (eller ens önskvärd? ).Partiorganisationerna är nämligen i praktiken ekonomiskt oberoende. Detpartistöd som infördes har gjort partierna alltmerberoende av bidragen istället för medborgarna, medlemmarna ellersympatisörerna. Dessutom bestämmer i praktiken partierna kollektivt hurmycket pengar de både behöver och ska få.Med bidragen har man byggt in en konserverande kraft som håller detutvecklande förändringstrycket utanför partierna. Trots att omvärlden harförändrats, har partierna inte behövt göra det. Pengarna har tryggt tickat inändå. Och så har arbetssätt, organisation och idéer cementerats.Avskaffa partistödetSlopade statliga subventioner skulle framtvinga lika villkor mellan nyasåväl som gamla politiska partier, som det skulle utsätta debefintliga partierna för ett friskt förändringstryck. Hattarna och mössornavar inte dömda att verka för evigt. Det är heller inte dagens politiskapartier. Det är heller inget självändamål.Utan partistödet skulle partierna återigen tvingas vinna stöd hosmedborgarna för sin verksamhet, såväl genom ökade inslag av ideellt arbetesom genom ekonomiska bidrag från enskilda, organisationer och företag.Detta ställer höga krav på partierna att öppet redovisa vilka intäkter man harför att undvika jävs- och beroendesituationer. Alla väljare bör ha rätt att vetavarifrån stora bidrag till partier och kandidater kommit ifrån. Att enskildaindividers identitet bör skyddas är däremot självklart. Valhemligheten gällersåväl medlemmar som enskilda bidragsgivare.Det är sannolikt så att det inte räcker med att avskaffa partistödet för attreformera den svenska demokratins sätt att fungera, men att återigen görapartierna beroende av att söka stöd hos enskilda fysiska och juridiskapersoner kommer att ställa högre krav på partierna att vara i takt med tiden.Och det vore ett viktigt steg i rätt riktning.De skattefinansierade bidragen bygger nämligen trygga murar för partiernamot pigga utmanare och politiska entreprenörer. Rättvisa spelregler skulleockså ge nya sammanslutningar och nätverk utanför de traditionella partiernamöjlighet att konkurrera på lika villkor. En av de viktigaste förändringarna ärdärvid avskaffandet av de offentliga och skattefinansierade partistöden. Ensådan förändring kan naturligtvis inte ske men en stegvisavvänjning med avveckling som sitt yttersta och uttalade syfte är ett bådeönskvärt och nödvändigt inslag i reformering av partipolitikens sätt attfungera.Stockholm den 4 oktober 2000Henrik ()