mot · GO02Ju719 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:Ju719av , ()Preskription av brottet folkmordFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om ett upphävande av preskriptionsbestämmelserna i brottsbalkenvad gäller folkmord.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om ratificering av konvention om förbud motpreskription av bl.a. folkmordsbrott samt av ovan refereradeFN-konvention från 1968.Vad är preskription?Med preskription avses att en rätt till fordran, talan m.m. upphör (preskriptionstid) från en bestämd händelse, t.ex. ettbetalningskrav eller ett brotts begående.Termen preskription förekommer huvudsakligen inom civilrätten ochstraffrätten.Straffrättslig preskription indelas i åtalspreskription ochpåföljdspreskription. Åtalspreskription innebär att påföljd inte kan dömas utom förflutit från brottets begående. Med påföljdspreskription avsesatt en påföljd som har dömts ut av domstol kanverkställas.Om åtalspreskription handlar 35 kap. 1, 3, 4 och 6 §§ . Denviktigaste regeln återfinns i 1 §. Enligt denna bestämmelse kan påföljd intedömas ut för ett brott om den misstänkte inte har erhållit del av åtal förbrotteteller häktats för detsamma inom . Preskriptionstiderna enligt 1 §varierar mellan två och , beroende på brottets svårighetsgrad. Denkortaste preskriptionstiden har införts för brott som endast kan leda till bötereller fängelse i högst . Den längsta preskriptionstiden gäller endastbrottsom kan leda till livstids fängelse. Exempel på sådana brott är mord,människorov, grov mordbrand, grovt spioneri och folkmord.Den straffrättsliga preskriptionens framväxtStraffrättslig preskription förekom redan i den gamla germanska rätten,men endast för en del svåra brott enligt speciella föreskrifter för desärskilda brotten. Den senare romerska rätten innehöll preskriptionsreglerför ett antal brott. Inflytande på den kontinentala rättstraditionenmedförde att åtalspreskriptionen vid medeltidens övergång i nyare tidlevde kvar i och . Under 1700- och 1800-talenutvecklades den franska rätten under påverkan av upplysningsidéernadithän att i stort sett alla brott kunde preskriberas. I var däremothuvudinställningen att allvarligare brott inte skulle kunnapreskriberas. uppstod en radikal reaktion mot dettidigare naturrättsliga tänkandet. Samhällets ofullkomligheter skullereformeras med politiska medel till allas och samhällets nytta. Med ensocial ingenjörskonst skulle människan såväl få del av nytta frånsamhället som vara till nytta för samhället. Människor av annan åsiktskulle omskolas eller i värsta fall under den kaotiske delen av franskarevolutionen eller enligt vissa senare socialistiska utopier dödas. Ondskabetraktades som ett kyrkans påfund och sågs som ett oönskat socialtbeteende. Lagar skulle leda till samhällets nytta och om de var nyttiga församhället var de riktiga.England och de nordiska länderna förblev i huvudsak opåverkade av denromerska rättens inflytande. För del har detta fått konsekvenserända in i nutiden. I motsats till de kontinentala och nordiska rättssystemen engelska straffrätten blott strödda bestämmelser om åtalspreskription vidsärskilda brott.För del innebar övergången från medeltid till nyare tid att åtals-preskriptionen minskade i omfattning på grund av att staten övertog ansvaretför rättsskipningen. lag, som i viss begränsad utsträckning alltjämtär tillämplig, förekom preskriptionsbestämmelser endast för våldtäkt, såvittavsåg målsägandens rätt att väcka talan. (12 kap. 2 § missgärningsbalken)Alla övriga brott kunde således inte preskriberas; de var impreskriptibla.Inflytelser från den kontinentala rättsutvecklingen medförde emellertid såsmåningom att bestämmelser om åtalspreskription infördes. Det första stegettogs under genom införandet 1779 av en tvåårigpreskriptionstid för lindrigare brott. Dessa begränsadepreskriptionsbestämmelser bestod fram till och med införandet av 1864 årsstrafflag, då tillämpningsområdet för åtalspreskriptionen utvidgades. Enligt1864 års strafflag gällde två alternativa preskriptionstider på två beroende på brottets svårhetsgrad, och preskriptionen omfattadebetydligt fler brott . Genom en reform 1890 utvidgadesbestämmelserna till att omfatta ytterligare ett antal brott.Dagens svenska lagstiftning om åtalspreskription tillkom i huvudsakgenom en reform 1926. Reformen innebar att alla brott blev preskriptibla ochatt den alltjämt gällande femgradiga skalan med preskriptionstider på mellantvå och infördes.Den mest betydelsefulla ändringen av bestämmelserna omåtalspreskription reform genomfördes . , som1962 ersatte strafflag, innehöll från början en bestämmelse i 35 kap.5 §, som hade överförts från strafflagen, enligt vilken preskriptionstiden förgrövre brottslighet sköts upp då den brottslige begick nytt grovt brott inompreskriptionstiden för det tidigare brottet. Denna bestämmelse borttogssålunda 1971 i huvudsak i syfte att anpassa svensk lagstiftning till gällanderätt i övriga nordiska länder.På senare tid har reglerna om åtalspreskription bl.a. ändrats såvitt avsersexualbrott mot barn . föreskrivs i 35 kap. 4 § 2 stbrottsbalken att preskriptionstiden för sådana brott inte skall börja löpa vidbrottstillfället utan från den dag målsäganden fyllde eller skulle ha . Ändringen motiverades av att barn som utsatts för sexuellaövergrepp ofta inte förmår berätta om dem förrän de nått upp i tonåren.Ändringsförslaget kritiserades av Lagrådet, som ansåg att ett dylikt avstegfrån principen att brott med lika straffvärde skall ha lika långpreskriptionstidinte var motiverat. Det kunde enligt Lagrådet finnas en risk för att företrädareför olika särintressen krävde förlängda preskriptionstider för brott av vittskilda slag. Regeringen ansåg dock att skälen för en särbestämmelse avseendesexualbrott mot barn övervägde, och beslutade om lagändringen ienlighet med regeringens förslag. 1994/95:2 s. )Syftet med straffrättslig preskriptionDet går att urskilja tre huvudskäl till hur regler om preskription av straffmotiveras. Det första skälet kan betecknas som processuellt, och tar fastapå svårigheterna att frambringa bevisning när förflutit från dentidpunkt då gärningen begicks. Eventuella vittnen till händelsen kan efterlång tid ha svårt att minnas vad som inträffat. Detta kan tänkas öka riskenför att oskyldiga döms eftersom bevisning till stöd för deras oskuld intelängre finns att tillgå. Detta skäl har dock knappast spelat särskilt stor rollvid utformningen av de moderna svenska reglerna om åtalspreskription.Längre preskriptionstid för svårare brott kan knappast motiveras på detanförda sättet, eftersom bevisningens kvalitet torde försämras med tiden ilika hög grad när det gäller lindrigare brott som när det gäller svårare.Dessutom kan påföljdspreskriptionen, som ju innebär att straffet bortfallerefter även när dom fallit, inte motiveras på detta sätt.De andra två skälen är av materiell karaktär, och gäller syftet med självabestämmelsen. Man kan således hävda att det inte tjänar något syfte att dömaut ett straff för ett visst brott när det gått sedan brottet begicks.Dessaskäl hänger alltså nära samman med de motiv som ligger bakomstrafflagstiftningen i allmänhet.Samhället reagerar på brott genom att låta domstolarna döma ut olika straffsåsom fängelse, böter, villkorlig dom etc. Förekomsten av straffbestämmelseri huvudsak tjänar enligt nuvarande rättsparadigm två syften; dels attavskräcka folk i allmänhet från att begå brott (allmänprevention), dels att förden enskilde brottslingen utgöra en adekvat reaktion på hans gärning ochdärmed avhålla honom från fortsatt brottslighet (individualprevention). Isvensk rättstradition har såväl dessa preventiva skäl som de reformativainsatserna kommit att överskugga det i andra rättstraditioner väganderetributiva skälet till bestraffning. Det handlar om att återställa enrättvisebalans, som rubbats av gärningsmannens brott. I många fall hargärningsmannen med uppsåt låtit sin handlingsfrihet gå ut över andrasrättigheter. Dessa medborgare har i allas intresse hållit tillbaka sinasärintressen. Bakom denna föreställning om en rättvisebalans mellanmedborgare och mellan brottslingen och den drabbade, finns en realistiskinställning inom etiken, där beskrivningar om rätt och fel, gott och ont ärbeskrivningar av en moralisk verklighet.Etikens relation till politik och juridikLagstiftning är ett uttryck för ett samhälles etik. Nyttoetiken vilar påprincipen att maximera nytta och välbefinnande. Rättspositivism vilar påantagandet att enbart den av statliga instanser fastlagda rätten ägerlegitimitet. Den s k värdenihilismen vilar på en etisk uppfattning attvärden inte har någon objektiv existens. Den harmonierar i detta avseendemed en postmodern syn på rätten, som innebär att det inte finns en grundför rättvisan utan flera och därmed en mångfald av rättsuppfattningar,vars samexistens betraktas som acceptabel. Enligt postmodernaföreträdare är det ett uttryck för moralisk och juridisk imperialism atthävda en rättsuppfattnings exklusivitet. Denna postmoderna uppfattningoch värdenihilismen kan lätt leda till en etisk anarki och i praktiken till envärderelativism, som innebär att värdena enbart är subjektiva. Det som äront och gott varierar med olika människors preferenser. Något är ont fören och gott för en annan.Mot denna ståndpunkt står uppfattningen att det finns en universellt giltigetisk grund för rätten, som inte kan avskaffas av politiska beslut. Denna grundför rätten kan kallas för etik, objektiva värden eller naturrätt. Denharunder historiens gång manifesterats i en lång rad rättighets- ochfrihetsdeklarationer och kataloger. Med en realistisk etik, som innehållerobjektiva allmänmänskliga värden (liv, hälsa, relationer, kunskap etc.), vilkaalla människor har rättigheter att uppleva och realisera samt ansvar ochskyldighet att låta andra uppleva och realisera, visar sig en grund förstraffrätten. Brott är i moralisk mening en verklig överträdelse.Preskription av mord och folkmordDen undertecknade segrarmakter dens.k. London-överenskommelsen enligt vilken en internationellmilitärdomstol skulle inrättas för brott begångna av företrädare föraxelmakterna. Denna domstol, som kom att gå under benämningenNürnberg-tribunalen, genomförde rättegångar mot ett antal ledande tyskanazister mellan . Enligt domstolensstadga, som fastställdes genom London-överenskommelsen, hadedomstolen behörighet att döma ut straff för tre typer av brott: brott motfreden, krigsförbrytelser samt brott mot mänskligheten. Den sistnämndabrottstypen var en innovation som saknade egentligt stöd i den dågällande folkrätten.Vid rättegången anklagades således 21 enskilda personer med HermannGöring i spetsen för brott mot mänskligheten. Mot åtalet hävdades att det iTyskland under nazisternas styre inte fanns lagar, som kunde ge stöd föranklagelsen om brott. En gammal romersk rättsregel lyder: inget brott utanlag, inget straff utan lag (nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege).Domen för brott mot mänskligheten avkunnades trots att lagstiftningen i detegna landet hade gett rättsligt stöd för de åtalades handlingar. Domstolenhänvisade till folkrätten och till naturrätten. Ett motsvarande problem har dettyska rättssystemet erfarit, sedan införlivades iFörbundsrepubliken. Det som var ett brott i Väst var tillåtet i Öst.Genom Nürnberg-rättegångarna skapades ett prejudikat som banade vägenför FN:s konvention om folkmord. Krigsförbrytartribunalen i 1946-1948 inspirerades av Nürnbergprinciperna bl.a. i fråga om brott motmänskligheten. antog FN:s generalförsamlingkonventionen om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord. Destater som anslöt sig till konventionen åtog sig därigenom att förebygga ochbestraffa brottet folkmord.Folkmordskonventionen innebar ett framsteg i förhållande till Nürnberg-rättegångarnas praxis såtillvida att brottet kunde förövas även i fredstid, samtgenom att brottet frikopplades från förekomsten av brott mot freden ellerkrigsförbrytelser. Konventionen trädde i kraft och hadeden biträtts av 129 stater. fanns med blandkonventionens ursprungliga signatärer, och ratificerade den . För attuppfylla åtagandena enligt konventionen införde 1964 en särskild lagom straff för folkmord. (Lag (1964:169) om straff för folkmord. Prop.1964:10)Efter tillkomsten av om folkmord bromsadesrättsutvecklingen beträffande folkmord och brott mot mänskligheten. FN:sInternational arbetade länge med olika förslag tillkodifikation av Nürnberg-principerna. I och med konflikten i före dettaJugoslavien och har problematiken fått förnyad aktualitet. FN:ssäkerhetsråd inrättade 1993 en internationell krigsförbrytartribunal för föredetta . 1994 inrättades en liknande tribunal för . Dessabåda tribunalers stadgor innehåller definitioner på brott mot mänsklighetensom i hög grad påminner om, men inte är identiska med, den bestämmelsesom fanns i Nürnberg-tribunalens stadga. Stadgorna för Jugoslavien- ochRwanda-tribunalerna skiljer sig också inbördes i detta avseende. (CherifBassiouni, 1999)Alltsedan hade det funnits planer på att inrätta enpermanent internationell brottmålsdomstol. Redan i artikel VI ifolkmordskonventionen angavs att folkmordsrättegångar skulle hållasantingen i nationella domstolar eller i en särskild internationellstraffdomstol.Under 1950-talet upprättades diverse förslag till domstolsstadgor, bl.a. avInternational . Erfarenheterna från och Rwandaåteruppväckte dessa idéer. Genom ett beslut av FN:s generalförsamlinginrättades 1995 en förberedande kommitté som fick i uppdrag att lägga framett förslag till stadga för en internationell brottmålsdomstol (ICC). Enligtartiklarna 5 och 6 i ICC:s stadga skall domstolen ha behörighet att döma i målsom gäller bl.a. folkmord. ICC skall därvid tillämpa den definition påfolkmord som återfinns i . harundertecknat ICC:s stadga och avser att förelägga en propositionmed förslag till godkännande av stadgan jämte erforderlig lagstiftning i börjanav 2001.Preskription av folkmord enligt internationellrättEfter och de därpå följande nationellarättegångarna beträffande nazistiska krigsförbrytelser uppmärksammadesfrågan om huruvida krigsförbrytelser och brott mot mänsklighetenomfattades av preskriptionsregler. I de folkrättsliga rättskällor som låg tillgrund för den tidiga utvecklingen av en internationell straffrätt, varavNürnbergtribunalens stadga är den viktigaste, finns inte någonbestämmelse om preskription. Det har därför hävdats att det skulle vara istrid med ett lands folkrättsliga förpliktelser att med tillämpning avinhemska preskriptionsregler avstå från åtal och bestraffning avexempelvis brottet folkmord. (, 1966)Folkmordskonventionen har vidare anförts till stöd för uppfattningen attpreskription inte gäller för brottet folkmord. Enligt artikel V i konventionenskall de fördragsslutande parterna i överensstämmelse med sina respektivegrundlagar genomföra den lagstiftning som erfordras för att möjliggöra entillämpning av konventionens bestämmelser, och i synnerhet stadgaverksamma straff för de personer som gör sig skyldiga till folkmord. Dennaformulering skulle kunna tolkas som en skyldighet för konventionens parteratt beivra folkmordsbrott utan hinder av interna preskriptionsbestämmelser. (1979)För att klargöra rättsläget i fråga om preskription utarbetades en , antagen av , enligtvilken inga preskriptionsbestämmelser skulle tillämpas på krigsförbrytelseroch brott mot mänskligheten (Convention on the Non-Applicability ofStatutory Limitations to War Crimes and Crimes against Humanity). Endast43 stater har anslutit sig till konventionen. Flertalet västliga demokratier haravstått från att delta. Förklaringen till detta är att konventionen föreskriverattpreskriptionsbestämmelser aldrig får tillämpas, oavsett vid vilken tidpunktgärningarna begåtts och oavsett om gärningarna var straffbelagda enligtnationell rätt. Detta anses kunna komma i konflikt med den grundläggandeprincipen om förbud mot retroaktiv strafflagstiftning som tillämpas i flertaletvästliga rättsordningar.1974 utarbetades en Europarådskonvention om förbud mot preskription avbl.a. Denna konvention skiljer sig från FN-konventionensåtillvida att den endast är tillämplig under förutsättning att de ifrågavarandebrotten var straffbara enligt nationell lag. Med andra ord väjer konventionenför positiv rätt. Vidare gäller konventionen enligt artikel 2 endast för brottsom begåtts efter dess ikraftträdande samt för brott som begåtts tidigare mensom ännu inte preskriberats. Detta borde dock kunna medföra att stater somhar förbud mot retroaktiv strafflag kan ansluta sig till konventionen. Likvälhar endast , , och undertecknatkonventionen. Av dessa länder har bara ratificeratkonventionen, som därför inte har trätt i kraft.Det bör nämnas att har uttalat sig i frågan ompreskription av folkmord och mord som begåtts av nazister under andravärldskriget genom en resolution . Parlamentet uppmanade därvidmedlemsstaterna att underteckna den nyssnämnda Europarådskonventionensamt att vidta de åtgärder som krävdes för att upphäva nationellapreskriptionsbestämmelser som kunde vara tillämpliga i dylika fall.Resolutionen har samband med en diskussion som fördes iTyskland om preskription av brott begångna . Se närmarehärom nedan.Även om konventionerna om förbud mot preskription inte har fått såmånga signatärer, pekar den senaste utvecklingen mot en allt större acceptansav principen att folkmord och andra brott mot mänskligheten inte kanpreskriberas. I stadgan för den angesnämligen att de brott som ingår i domstolens behörighet inte skall kunnapreskriberas (artikel 29). Detta innebär förvisso inte en uttrycklig skyldighetför de länder som undertecknat stadgan att avskaffa nationellapreskriptionsbestämmelser för folkmord, men ett sådant avskaffande ter sigändock som en logisk följd av anslutningen till stadgan. Det verkar svårt atthävda att folkmord å ena sidan skall kunna preskriberas med avseende på åtaloch rättegång i nationell domstol, medan brottet å andra sidan kan föras tillden utan hänsyn till den tid som förflutitsedan gärningstillfället.Förbud mot preskription av folkmord ochandra allvarliga brott i vissa nationellarättsordningarI har tanken att brott mot mänskligheten är impreskriptiblaenligt internationell rätt och att den nationella rättsordningen inte bör(eller får) innehålla bestämmelser som strider häremot accepterats sedanlänge. Genom en lag som infördes bestämdes att brott motmänskligheten till sin natur inte är underkastade preskription. Dettaframgår numera av artikel 213.5 i Code pénal.Även och har avskaffat preskriptionen för brottmot mänskligheten. Behandlingen i av denna problematik har varitsärpräglad mot bakgrund av landets 1900-talshistoria, men enligt nu gällandetyska bestämmelser kan alltså brotten folkmord och mord inte preskriberas(78 § 2 st Strafgesetzbuch).Såsom har antytts ovan förekommer preskriptionsinstitutet endastsporadiskt i länder med common law-tradition såsom , USAoch . I dessa länder finns således vanligen inte några preskriptionsreglerför mord eller folkmord. (, 1979)Preskription av mord och folkmord i svensklagstiftningI och med reform av strafflagen utsträcktes åtalspreskriptionentill att gälla alla brott, även mord. ändringar har inte föregåtts avnågon mera omfattande principiell diskussion. Enligt det betänkande somlåg till grund ändringar (SOU 1925:28) är det främstbortfallet av allmänpreventiva skäl för straff som motiverarpreskriptionsbestämmelserna. Denna motivering ansågs vara giltig föralla brott och alla straff, oavsett svårighetsgrad. Av denna anledning harsärskilt allvarliga brott som mord inte undantagits frånpreskriptionsbestämmelserna. Att allmänpreventiva hänsynstagandenutgör huvudskälet till de svenska preskriptionsreglerna är ännumera tydligt eftersom bestämmelsen om förlängning av preskriptionstidvid nytt allvarligt brott har upphävts. I kommentaren till brottsbalkenanförs som allmänt skäl för preskription att "[för preskription] talar den ihumanitet och levnadsvisdom grundade satsen, att man bör låta gömt varaglömt".Notera att denna strafflagsreform genomfördes före naziförbrytelserna ochunder då svensk rättsvetenskap hade dominerats av den historiskaskolan och kom att behärskas av den s k rättsrealismen. För de flestamänniskor ter sig tanken att t ex en nazistisk krigsförbrytare skulle kunna gåfri genom att hålla sig undan ytterst stötande. Detta gårtillbaka på en djupt rotad erfarenhet att även lagstiftning bör granskas avetik.Den etik, som har fått denna roll, är den som utgår ifrån det absolutamänniskovärdet och alla människors lika värde. Den har vidare kommit tilluttryck i en lång rad nationella och internationella fri- ochrättighetsdeklarationer.Mot förändring av preskriptionsbestämmelserna har det hävdats atträttsstatliga principer måste värnas. Ett viktigt uttryck för dessa principer ärförbudet mot retroaktiv strafflag. Alla medborgare skall enligt denna principvara skyddade mot att den styrande makten skönsmässigt låter kriminaliseraredan begångna gärningar, som då gärningen begicks var straffri. Principenbrukar också uttryckas genom den redan citerade latinska sentensen nullumcrimen sine lege (inget brott utan lag). Den i under tredje riketpositiva rätten angående raser är dock enligt traditionell etik och enligt denrättstradition som bl.a. formats av kristendomen och naturrätt exempel på s korättfärdig lagstiftning, där en orättfärdig lag inte erkänns som lag, lexinjustanon est lex, eftersom den åsidosätter människovärdesprincipen och allamänniskors likhet inför lagen. Naziledarna i var därför perdefinition brottslingar och Nürnberg-lagarna, dvs. raslagarna, kriminella. Påett motsvarande sätt står människovärdesprincipen och mänskliga fri- ochrättigheter över såväl nationella preskriptionsbestämmelser om folkmord somförbud mot retroaktiv strafflag.Sverige anslöt sig 1952 till FN:s konvention om folkmord. För att uppfyllaåtagandena enligt konventionen infördes lagen (1964:169) om straff förfolkmord. Enligt denna lag föreligger brottet folkmord om någon förövar engärning som enligt en annan lagbestämmelse kan straffas med fängelse i fyraår eller däröver, mot en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiösfolkgrupp med avsikt att förgöra gruppen helt eller delvis. Straffet förfolkmord är minst fängelse och högst fängelse på livstid.Det finns inte någon undantagsbestämmelse i eller ifolkmordslagen beträffande preskription av brottet folkmord. Allmännapreskriptionsregler gäller således även för folkmord. I förarbetena tillfolkmordslagen anfördes ingenting om preskription. Sverigesställningstagande internationellt synes ha varit attpreskriptionsbestämmelser skall gälla även för folkmord. Sålunda har Sverigeinte anslutit sig till FN:s och ovannämnda konventioner omförbud mot preskription. Det kan också nämnas att samtliga svenska delegateri 1965 röstade mot en resolution somuppmanade medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder för att brott motmänskligheten som begåtts före och under inte lämnadesostraffade på grund av preskription. (1966)SlutsatsNürnberg-rättegångarna och ovan refererade händelseutveckling avfolkrätten efter samt utvecklingen i under desenaste decennierna visar att demokrati kräver något mer än bara fria valoch majoritetsbeslut. Efter demokratiska val finns det inget som hindraratt den lagstiftande församlingen beslutar om åtgärder som kränkergrundläggande fri- och rättigheter för en minoritet. Den historiskaerfarenheten visar värdegrundens preventiva betydelse och attdemokratiskt stiftade lagar kan vara oetiska. Detta implicerar den logiskaslutsatsen att det finns en etik som står över nationell lagstiftning, dvs.den positiva rätten. Såväl nationella som internationella deklarationer ochkonventioner om mänskliga fri- och rättigheter fångar upp dennaväldokumenterade allmänmänskliga erfarenhet. För att vara enfungerande rättsstat med en god maktbalans krävs en grundläggandevärdegemenskap som säkrar demokrati och samhällsgemenskap.