mot · GO02K328 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:K328av , ()Avskaffad diskrimineringslagstiftningSammanfattningLagar mot diskriminering går på flera sätt emot grundläggande värden ien liberal rättsstat. Den typen av lagar är med nödvändighet godtyckliga,de riktar sig mot en till stor del oskyldig kategori människor(arbetsgivare), de motverkar också sitt påstådda syfte, att få in människorur marginaliserade grupper på arbetsmarknaden. Det finns därför godaskäl att avskaffa diskrimineringslagarna.Förslag till riksdagsbeslut1. beslutar att avskaffa lagarna 1999:130, 1999:132, 1999:133samt 1991:433 mot diskriminering på grund av etnicitet, handikapp, sexu-ell läggning eller kön.2. beslutar att avskaffa de ombudsmannainstitut vars uppgift äratt bevaka de i yrkande 1 omnämnda diskrimineringslagarna.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad som imotionen anförs om vikten av sänkta skatter och avregleringar i syfte attmotverka diskriminering på arbetsmarknaden.Produktion viktigare än representationSyftet med en arbetsplats är produktion av varor eller tjänster. Enarbetsgivares uppgift i ett anställnings- eller befordringsförfarande blirdärför att välja, med andra ord att "diskriminera". Det handlar nämligenom att skilja ut den person som är lämpligast för anställning ellerbefordran. Till stor del handlar det om att beakta formella meriter. Mendet finns även aspekter som inte är så lätta att fästa på papper eller ensverbalisera. För att ta några exempel så är det inte säkert att det "påpapperet" bästa fotbollslaget vinner matchen, och den som minns sinskoltid minns säkert också att den bästa läraren sällan är den med bästformell kompetens.Hänsyn till sådana andra typer av faktorer kan inte planeras eller övervakasfrån centralt håll. De måste tas av personer med omdöme ochpersonkännedom. Urvalet bedöms bättre genom att se till det presteraderesultatet, än genom att studera vilka objektiva urvalskriterier som använts.Den här typen av urval genom "gott omdöme" hotas av de lagar motdiskriminering av människor på grundval av kön, ras, funktionshinder ellersexuell läggning som finns. De ger nämligen arbetsgivarna till uppgift, medhot om straffpåföljder, att se till andra, oftast vagt formulerade ochsvårförutsebara aspekter i sin yrkesutövning.En arbetsgivare måste enligt lagen kunna förklara och försvara sinurvalsprocess för utomstående byråkrater. Därmed försvinner eller inskränksfriheten att använda sitt eget omdöme som arbetsgivare. Det är, förutom attvara en allvarlig inskränkning i anställningsfriheten, milt uttryckt tveksamtom en sådan åtgärd förbättrar anställningsmöjligheterna för någon.Arbetsgivare tvingas även arbeta efter andra mål än verksamhetens bästa.De byråkrater i ombudsmannainstitut och liknande som övervakar lagarnasefterlevnad saknar inte bara de insikter i verksamhetens krav somarbetsgivaren rimligen har. Deras mål är en strävan efter representation enligtstatistiska aggregat på arbetsplatserna. En sådan representation är inte såviktig att den bör fastslås i lag. Uppgiften för arbetstagare på en arbetsplatsärju att sköta sitt jobb - inte att vara representanter för sitt kön, sinetnicitet ellersin sexuella läggning.En godtycklig lagstiftningI lagtexten kring etnisk diskriminering står att "olika krav kan ställas påen arbetsgivare beroende på arbetsplatsens storlek, geografiska läge,arbetsstyrkans sammansättning, befolkningssammansättningen (andeleninvånare med annan etnisk bakgrund än den som uppfattas somtraditionellt svensk) där verksamheten är belägen etc.". Vidare ska"åtgärderna vara rimliga från kostnadssynpunkt med hänsyn till företagetsomfattning och ekonomiska förhållanden i övrigt".Det enda som framgår i klartext är att de ombudsmän och byråkrater somär satta att övervaka arbetsgivarna har stor och godtycklig makt i sina händer.De formulerar själva sina krav och bestämmer vad som är "rimligt". Därmedblir även bevisbördan delad, vilket skiljer sig ifrån svensk rättstradition.Enligt lagen om etnisk diskriminering behöver arbetsgivaren inte ens ha haftuppsåtet att diskriminera för att bli fälld. Det finns alltså ingenting som enarbetsgivare kan göra för att garantera sig mot att bli fälld. Frågan blir ocksåhur man alls försvarar sig, när lagen är så luddigt skriven att allting är upptillnågons personliga bedömning.Till detta kommer incitamenten för de ombudsmän som är satta attövervaka lagarna. De måste för att rättfärdiga sin existens och verksamhetständigt finna nya processer att driva och sätt att utöka och utnyttja sinastoramaktbefogenheter. Vi har redan sett exempel på detta. JämO driverexempelvis processer mot påstådd lönediskriminering, som gör skillnader ilön mellan olika yrkeskategorier till en domstolsfråga.Diskrimineringsombudsmannen () vill pröva rätt attvägra anställa en . HomO har i sin tur krävt att en fotbollstränare somvädrat fördomar om homosexuella skulle förlora sitt arbete som konsekvensdärav. Ombudsmännen kan alltså under dessa lagar sätta såväl fri lönesättningsom religions- och åsiktsfrihet ur spel.Oskyldigt dömdaLagarna mot diskriminering har det gemensamt att de pekar ut en visskategori människor som brottslingar, nämligen arbetsgivare. Även om detär en anställd som trakasserar genom exempelvis en rasistiskfikakonversation, så är det arbetsgivaren som riskerar att fällas för detta.Det finns egentligen inga goda skäl till varför arbetsgivare skulle vara merskyldiga till förekommande fall av diskriminering. Närexempelvis somalier har mycket lättare att få anställning i än iSverige, är anledningen rimligtvis att har liberalare regler påarbetsmarknaden som gynnar nya gruppers inträde på arbetsmarknaden,snarare än att svenska arbetsgivare är mer fördomsfulla och rasistiska än sinabrittiska kollegor. Om så är fallet är snarare de politiker och fackföreningarskyldiga, som i drivit fram krångligare lagar på arbetsmarknaden.En lagstiftning som pekar ut en grupp i samhället som skyldiga enligtsnåriga regler, där beviskraven är godtyckliga och där personer ur nämndakategori kan dömas utan att ha uppsåt eller ens varit förövaren, är inte baraorättvis. Den är även i högsta grad diskriminerande.Klarar vi oss utan lagar mot diskriminering?Klarar vi oss då bättre utan lagar mot diskriminering? Klarar vi oss utanlagar som sätter etnisk, sexuell och läggningsmässig representativitet förefrågan om huruvida de anställda är bäst lämpade att utföra sitt arbete?Klarar vi oss utan ombudsmannainstitut som driver processer för attinskränka fri lönebildning, åsikts- och religionsfrihet? Klarar vi oss utangodtyckliga formuleringar som i princip gör det omöjligt att förklara vemsom är skyldig och vem som inte är det? Svaret ter sig givet. Vi klarar ossalldeles utmärkt utan den här typen av lagstiftning.Det innebär inte att situationen i är tillfredsställande.Människor ur vissa grupper står i högre grad utanför arbetsmarknaden, ellerhar svårare att göra karriär. Man kan inte heller utesluta att det till viss delberor på fördomar eller stereotypt tänkande hos beslutsfattare i olikapositioner.Den i särklass viktigaste åtgärden för att få bukt med grasserande fördomarär att se till att alla människor är efterfrågade på arbetsmarknaden. Genom attgöra det lättare att starta och driva företag blir det lättare att anställa. Dåskapas fler jobb och ekonomin växer. Att öka konkurrensen om arbetskraftengör det även dyrt med fördomar och diskriminering. Den arbetsgivare sominte är beredd att anställa bästa möjliga kompetens oavsett etnicitet, läggningeller kön, kommer att prestera sämre än sina konkurrenter. Ett dynamiskt ochväxande näringsliv i fri konkurrens är inte bara bra för ekonomin. Det bidrarockså till att slå ut fördomar, och låta nya grupper visa sin duglighet påarbetsmarknaden.Bästa sättet att motverka diskriminering är inte genom godtyckliglagstiftning riktad mot fel grupper i samhället. Det är istället att genomsänktaskatter och avregleringar bereda alla arbetsföra plats i en växande, dynamiskoch konkurrenskraftig ekonomi. Med en sådan ordning är det förvisso inteförbjudet att diskriminera, men å andra sidan blir det väldigt dyrt att varafördomsfull. Man ska också komma ihåg att detta åstadkoms utan att spenderaskattepengar på att sätta rättssäkerhet, åsiktsfrihet och företagsamhet på spel.Det personliga ansvaretGenom lagstiftning tar man också ifrån de enskilda individerna ansvaretför att skapa ett öppet och tolerant samhälle. Det är ett ansvar vi alla bär iegenskap av samhällsmedborgare - oavsett om vi är arbetsgivare,arbetstagare eller konsumenter. Vikten av ett vitalt civilsamhälle med enlevande debatt och granskning i frågor om utanförskap eller fördomar,kan heller inte underskattas. Det är bättre att vi ställer krav på en anda avgenerositet och öppenhet som medborgare, än att vi kräver laglydnad sompolitiker. Den mänskliga välviljan sträcker sig nämligen oftast längre änlagen.Medborgaranda, eget ansvar och idealitet är inte minst viktigt för att ta sigan de fall där det finns en kostnad förenad med inträde på arbetsmarknaden.En beredskap från arbetsgivare att ta denna kostnad bör uppmuntras. Det kanäven handla om att gå i bräschen med en nydanande anställnings- ellerbefordringspolicy. Den här typen av åtgärder växer bättre ur frivilligtengagemang underifrån, än som resultat av tvång och diktat ovanifrån.Det är ytterligare en anledning till att lagstiftning är ett trubbigtinstrument.De goda exemplen borde växa fram som goodwill och konkurrensfördelar,inte tvingas fram som plikter och pålagor. Då kvävs den idealitet ochexperimentlusta som är nödvändiga förutsättningar för att hitta smidigalösningar.Stockholm den 4 oktober 2000Carl ()