mot · GO02So6 · 2000-09-22 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:So6av , ()med anledning av prop. 1999/2000:149 Nationell handlingsplan för utveckling av hälso- och sjukvården1 Förslag till riksdagsbeslut1. avslår regeringens proposition 1999/2000:149.2. avslår - om yrkande 1 avslås - vad regeringen föreslår ominriktning och åtgärder för att utveckla landstingens primärvård.3. avslår - om yrkande 1 avslås - vad regeringen föreslår ominriktning och åtgärder för att öka mångfalden av vårdgivare inom vårdenoch omsorgen.4. tillkännager för regeringen som sin mening - om yrkande 1avslås - vad i motionen anförs om tillförande av specialistkompetens tillprimärvården.5. tillkännager för regeringen som sin mening - om yrkande 1avslås - vad i motionen anförs om inriktning mot teamarbete iprimärvården.6. tillkännager för regeringen som sin mening - om yrkande 1avslås - vad i motionen anförs om utökat antal läkartimmar och fastläkarkontakt för äldre.7. tillkännager för regeringen som sin mening - om yrkande 1avslås - vad i motionen anförs om behovet av ökad satsning på forskninginom omvårdnad och rehabilitering i kombination med ökad medicinskkompetens.8. tillkännager för regeringen som sin mening - om yrkande 1avslås - vad i motionen anförs om att primärvården skall ha en centralroll i en offensiv satsning på folkhälsoarbete med målet att utjämnaskillnader i hälsa mellan sociala grupper och kön.2 avslår propositionenVänsterpartiet föreslår avslag på regeringens förslag till nationellhandlingsplan för hälso- och sjukvården prop. 1999/2000:149 medmotiveringen att den saknar innehåll för egentlig utveckling av hälso- ochsjukvården.3 InledningDet finns många rapporter om brister i den svenska sjukvården men det ärviktigt att påminna sig om att svensk sjukvård är en av de bästai internationell jämförelse. Svensk sjukvård håller både hög kvalitet ochär kostnadseffektiv. Den tekniska utvecklingen av hälso- och sjukvårdenhar lett till ökade möjligheter att bota och lindra sjukdom. Folkhälsan harutvecklats positivt men det finns fortfarande stora skillnader mellan olikagrupper av människor.Primärvården har fått ett utökat och vidgat åtagande sominte motsvarats i tilldelning av resurser. Utökningen av åtaganden har främstgällt äldre, som i allt större utsträckning vårdas i det egna hemmet eller isärskilt boende, samt psykiskt funktionshindrade. Alltmer avancerad sjukvårdhar förskjutits till primärvården från sjukhusen bl.a. genom att äldre alltsnabbare bedöms som medicinskt färdigbehandlade. Primärvården harförutom ökad arbetsbelastning haft svårt att rekrytera och behållaallmänläkare och sjuksköterskor.Införandet av det borgerliga husläkarsystemet bidrog kraftigt till enförsvagning av primärvården vad avser förebyggande, uppsökande ochomvårdnadsinsatser. Om folkhälsoarbete och omvårdnadsinsatser åsidosättsleder det oundvikligt till högre belastning på sjukvården, ökadeläkemedelskostnader och ett ökat lidande för enskilda patienter.Regeringens förslag till nationell handlingsplan för utveckling av hälso-och sjukvården innebär en satsning på primärvården, vilket Vänsterpartietlänge förespråkat. Dessvärre medför de konkreta förslagen en tillbakagångoch ett konserverande av ett gammaldags och hierarkiskt synsätt påsjukvården. Det saknas en helhetssyn på såväl patienter som personalen.4 Utvecklingen av landstingens primärvårdRegeringens förslag i den nationella handlingsplanen är att införafamiljeläkarsystem inom primärvården. Det är ett system som i mycketpåminner om de borgerliga partiernas husläkarsystem som regeringentillsammans med avskaffade. Systemet med familjeläkarebygger på en starkt föråldrad och hierarkisk syn på sjukvården som deflesta utövare lämnat eller önskar att lämna. Regeringens ambitiontycks vara att införandet av familjeläkare skulle skapa möjlighet för denenskilda att välja en egen läkare, något som är fullt möjligt.Antagandet är att det dessutom skulle bidra till ökad tillgänglighet.En förebild regeringen haft för förslaget till familjeläkare är primärvården iVästmanland, ett system som fått svidande kritik. Kritikerna anser inte atttillgängligheten och kontinuiteten ökat med familjeläkare. De anser attfamiljeläkarsystemet i inneburit att primärvården inte kunnatfullgöra sin uppgift att arbeta förebyggande. De allra mest kritiska hardessutom uttryckt att familjeläkarsystemet passar bäst för rätt så friska,påstridiga personer i arbetsför ålder.Begreppet familjeläkare kan dessutom starkt ifrågasättas som gångbartbegrepp i svensk primärvård. Det är troligt att stora grupper upplever att deinte är aktuella för familjeläkare t.ex. äldre, ensamstående m.fl. Det är allsinte säkert att tonårsdottern vill ha samma läkare som sin mamma. Införandetav begreppet familjeläkare kommer knappast att öka förtroendet hosbefolkningen eller locka fler allmänläkare till primärvården.En allvarlig invändning bör också riktas mot den starka fokuseringen påallmänläkaren och reduceringen av de övriga funktionernas betydelse inomprimärvården. De patienter som kräver stora insatser från primärvården ärockså de med omfattande behov av omvårdnad, rehabilitering,läkemedelshantering, bedömningar och rådgivning som i första hand utförs avandra yrkeskategorier än läkare. Barn, äldre och funktionshindrade kräver imycket hög grad ett helhetsperspektiv, och där är primärvårdens samladekompetens nödvändig för ett gott resultat. Det är dessa som ställer de störstakraven runt samt kontinuitet. Det är behov som ettutvecklat teamarbete lättare kan att fylla än enskilda yrkeskategorier.Regeringen själv bedömer dessutom att allmänläkarbristen inte kommer attlösas inom överskådlig tid och ger heller inga förslag till hur detta skarealiseras. En rejäl omfördelning av personalresurser från sjukhusen tillprimärvården måste därför ske och omfatta alla yrkesgrupper. Teamet somarbetsmodell måste utvecklas.Negligeringen i den nationella handlingsplanen av sjuksköterskor,undersköterskor och rehabiliteringspersonal är ett fortsatt osynliggörande avkvinnors kunskap och arbete. Familjeläkarsystemet riskerar därmed att bidratill ett bevarande av både hierarki och traditionellt könsrollsmönster inomsjukvården.Sjuksköterskor, undersköterskor och vårdbiträdens specialistkompetensinom omvårdnaden är en resurs som måste tas till vara om den av läkarenordinerade behandlingen över huvud taget ska ha någon effekt. Det är engammal kunskap som alltför ofta åsidosätts. , professor iallmänmedicin i , säger att vården borde bättre nyttja denöverlevnadskunskap som kvinnor har vad gäller omvårdnad, posthygien ochlivsstil inte minst inom folkhälsoarbetet.Satsningen på allmänläkarna som specialitet och fördjupning avkompetensen är positiv och kan öka rekryteringen av allmänläkare. Men manfår i det sammanhanget inte bortse ifrån att det finns områden därspecialistkompetens krävs som den primära kontakten. Det är områden somt.ex. psykiatri, pediatrik, gynekologi, i viss mån även ortopedi samt geriatrik.Det senare är något som är nödvändigt för en god och säker vård inom desärskilda boendeformerna för äldre. Att inte ge möjlighet för den enskilda att iförsta hand vända sig till dessa specialister vore att allvarligt inskränka denenskildas valfrihet.Ett område som tydligt visar på bristen i att så starkt fokusera på läkarna ärmödravården, där barnmorskans kompetens vanligtvis är ett stöd förallmänläkaren.För att säkerställa primärvårdens roll som första linjens hälso- ochsjukvård, bör specialistkompetens tillföras primärvården.5 Hälso- och sjukvård för äldreSedan ädelreformen genomfördes har en kraftig förskjutning skett avhälso- och sjukvårdsinsatser till de äldre från landstingen tillkommunerna. Utbyggnad av särskilda boendeformer har genomförts ochdemensvården har utvecklats. De äldre som bor i särskildaboendeformer har alltmer omfattande och komplexa vård- ochomsorgsbehov där krav på helhetssyn är betydelsefullt. Behov finns av ensamverkan mellan social och medicinsk kompetens.Införandet av medicinskt ansvariga sjuksköterskor () har bidragit tillutveckling av kommunernas hälso- och sjukvård och medverkat till en säkringav insatserna för den enskilda. Denna yrkeskategori bortser regeringen heltfrån i den nationella handlingsplanen.De stora problemen inom hälso- och sjukvården för äldre är bristen påläkartimmar och läkare med geriatrisk kompetens. Det råder också brist påannan kompetent personal, framför allt sjuksköterskor och undersköterskor.Det är vidare de allt kortare vårdtiderna på sjukhusen då de äldre allt snabbarebedöms vara medicinskt färdigbehandlade. Begreppet medicinsktfärdigbehandlad har starkt ifrågasatts av framför allt kommunerna och harbidragit till att en alltmer avancerad medicinsk vård bedrivs både i ordinärtboende och i särskilda boenden. Det är nödvändigt att utreda användningen avdetta begrepp. Detta anges också i den nationella planen.För många äldre med omfattande vårdbehov i ordinärt boende är behovetstort av att någon ansvarar för helheten, något som konstaterats i en rapport avUlla , forskare på Äldrecentrum i . I den rapportenkonstateras det att det oftast varit distriktssköterskorna som närmast utgjortden trygga och återkommande person som den äldre behövt. Rapporten visarockså att hemtjänstpersonalen ofta möter äldre med mycket omfattandemedicinska behov.Vänsterpartiet anser att hälso- och sjukvården för de äldre ska kunnaorganiseras i team och att specialistkompetens ska kunna erbjudas. Det krävsockså ett utökat antal läkartimmar och en fast läkarkontakt.6 Medicinsk kompetensFörskjutningen från sjukhusvård till primärvård kräver hög medicinskkompetens men också en samverkan med andra kompetenser somomvårdnad, rehabilitering och folkhälsa. Det är annars inte möjligt attuppnå en nödvändig helhetssyn på människan som en del i ettsammanhang. Hälsa och ohälsa har tydliga kopplingar till människanshela situation. En av primärvårdens viktigaste uppgifter är att arbetaförebyggande och då krävs en samlad kompetens.En ökning av den medicinska kompetensen i kommunerna är ocksåangeläget men det får inte ske på bekostnad av att t.ex. de äldre inte får densjukhus- och specialistvård de har rätt till eller att de psykisktfunktionshindrade inte får tillgång till psykiatrisk specialistkompetens.Omvårdnadsforskningen behöver förstärkas och därmed ge flersjuksköterskor och undersköterskor en möjlighet att utvecklas inom sina egnaspecialiteter.Vänsterpartiet anser att det behövs en ökad satsning på forskning inomomvårdnad och rehabilitering i kombination med ökad medicinsk kompetens.7 Ökad mångfald av vårdgivareRegeringens förslag till lösning på primärvårdens och sjukvårdensproblem är att fortsätta utförsäljningen av den offentliga sjukvården på ettsätt som kan bli förödande för det svenska välfärdssamhället.I förslaget till en nationell handlingsplan tycks det dessutom förutsättas attlandsting och kommuner ska organiseras på ett likartat sätt över hela landet.Den mångfald i form av privatiseringar som föreslås förutsätts ske även omen del landsting är ointresserade av en sådan utveckling. I det avseendet är detsvårt att se att propositionen är i linje med den kommunalasjälvbestämmanderätten.Valfrihet för den enskilda ska enligt förslaget till nationell handlingsplantillfredsställas genom marknadskrafter och sjukvård som drivs utifrånvinstintresse. Men den enskildas behov av valfrihet brukar i regel snararehandla om det "lilla livet" - vem den enskilda patienten vill ha som läkareoch sjuksköterska, god information om vilka behandlingsmöjligheter somfinns osv.Om man konstaterar att primärvårdens stora utmaning och uppgift är attmöta de sämst ställdas behov av hälso- och sjukvård är det oroande att dessaska lämnas ut till vinstinriktade bolag. Marknaden har aldrig visat något stortintresse för dem som inte förväntas bli lönsamma, t.ex. äldre, psykisktfunktionshindrade, hemlösa och handikappade.Risken är stor att utvecklingen går mot att de stora försäkringsbolagenställer sig bakom vårdbolagen och ger möjlighet för enskilda och företag attköpa sjukvårdsförsäkringar som ger garanterad förtur. Dessa patientgrupperkommer då att bli en eftertraktad kategori på bekostnad av de långtidssjukaoch resurskrävande patienterna.En annan betydelsefull aspekt är risken för att förtroendet mellan läkare-patient och sjuksköterska-patient utarmas om misstanke om vinstintresse kanligga till grund för valet av behandling. Mänskligt handlande ochförtroendefull kommunikation byggs av ömsesidiga och oegennyttigarelationer.Det går inte heller att frångå att vårdpersonalen har ett informationsövertagöver patienten och i strikt mening är det inte patienten (konsumenten) utanläkaren (producenten) som bestämmer vilken vård som ska utföras.Visionen av att privatisering och konkurrensutsättning ska leda tillmångfald har inom äldreomsorgen visat sig innehålla många fallgropar. Inomäldreomsorgen har konkurrensutsättningen snarare bidragit tillmonopolisering. Regelverket är dessutom utformat så att det endast blirde stora entreprenörerna som kommer att kunna etablera sig.De samverkansproblem som uppmärksammatkommer inte att bli lättare att lösa med en ökad privatisering av vården. Det ären rad utsatta grupper som far illa p.g.a. samarbetsproblem, t.ex.psykiskt funktionshindrade och människor med både beroendeproblematikoch psykisk ohälsa, patienter med s.k. dubbeldiagnos.Hälso- och sjukvårdspolitik ska drivas långsiktigt utifrån befolkningensbehov för att den ska kunna betraktas som effektiv. Vid utförsäljning tapparman det demokratiska inflytandet och möjligheten att anpassa utbud efterbehov. En marknadsstyrd sjukvård leder troligen inte heller till en godekonomi för samhället eftersom de privata företagens intresse inte är att setillsamhällets kostnader utan till verksamhetens lönsamhet. De vinster sombörsnoterade vårdföretag aggregerar går inte till fortsatt utveckling av vårdeneller satsningar på eftersatta områden och grupper. Det är aktieägarna ivårdföretagen som gör vinster på allmänna skattemedel.De strukturella problem som finns inom sjukvården kan och bör lösasinom den offentliga sektorn. Det är fullt möjligt att ge patienternaoch personalen större inflytande, ansvar och medbestämmande genom attdelegera och skapa korta beslutsvägar. Dessutom krävs att de kvinnor som arbetar inom sjukvården ges möjlighet att utveckla sina idéer så att denkompetens som finns tas till vara. Med ständiga organisationsförändringaroch osäkerhet i anställningssituationen hämmas snarare utvecklingen änstimuleras.8 anserVänsterpartiet anser att en modern och framåtsträvande hälso- ochsjukvård ska omfatta alla, oavsett kön och klass. Hälso- och sjukvårdenska vara offentligt finansierad och i huvudsak bedrivas i offentlig regi.Den enskilda patientens medinflytande måste stärkas genom möjlighetertill information bl.a. om vilka alternativa behandlingsmetoder som finnsoch att bedömningar och insatser genomförs i dialog och med hänsyn tillpatientens totala situation.Vänsterpartiet anser att primärvården ska ha en central roll i hälso- ochsjukvården med inriktning på teamarbete där den samlade kompetensen tastill vara. Det är viktigt med förstärkning av allmänläkare och möjlighet tillfortsatt kompetensutveckling men också med förstärkning avspecialistkompetens till primärvården. I vissa fall bör den primäraläkarkontakten vara en specialist t.ex. inom områdena geriatrik, psykiatri,pediatrik, gynekologi och i vissa fall ortopedi.Vänsterpartiet anser att en satsning och utveckling av primärvården är attsatsa på alla yrkeskategorier och stärka även omvårdnadsforskningen och intebara den medicinska forskningen. Det skulle leda till att fler yrkesgrupperskulle kunna delta i utvecklingsarbete och dessutom gagna helhetssynen påpatienten.Vänsterpartiet föreslår vidare att satsningen på utvecklingen avtelemedicin fortsätter som ett sätt att öka tillgängligheten och minskaskillnader i resurser mellan olika geografiska områden. Telemedicin kanmöjliggöra snabbare specialistbedömningar och möjliggöra ökad spridning avny forskning och nya behandlingsmetoder.Vänsterpartiet anser även att primärvården ska ha en central roll i enoffensiv satsning på folkhälsoarbete med målet att utjämna skillnader i hälsamellan sociala grupper och kön.Sammanfattningsvis kan konstatera att den nationellahandlingsplanen saknar vägledning mot en utveckling av hälso- ochsjukvården. För att vara en nationell handlingsplan är den långt ifrånheltäckande. De förslag som lagts fram i handlingsplanen innebär alltförmycket konserverande av traditionella system och bakåtsträvande. Förslagetbygger på en stiliserad syn på läkaren som ständigt tillgänglig och allvetande.Stockholm den 22 september 2000Ingrid ()()()()()()()Carlinge Wisberg (v)()