mot · GO02A217 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:A217av Narti, ()ArbetsmarknadspolitikFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om de långtidsarbetslösas och framför allt de långtidsarbetslösainvandrarnas rätt till egna initiativ, eget ansvar och egen makt över sinvardag.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om fristående aktivitetscentrum drivna på entreprenad avarbetslösa.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om kompetenskonto för socialbidragstagare.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om studiecheckar som de arbetslösa efter egen planering kanutnyttja för kompetenshöjning och kompletterande utbildningar.5. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om mikrolån för blivande småföretagare.16.1 Yrkande 5 hänvisat till NU.En nygammal arbetsmarknadspolitikEn stor omstrukturering av arbetsmarknadspolitiken äger rum. En hel raddokument presenterar denna förändring - bland dem regeringensproposition /2000:98 "Förnyad arbetsmarknadspolitik för delaktighetoch tillväxt" och flera skrivelser från AMS.Dessa dokument talar genomgående om arbetslösa som får anställningeller erbjuds utbildning och praktik och om den nya arbetsmarknadspolitiksom pressar ner arbetslösheten, ger människorna kompetens och riktiga jobb.Individerna och grupperna presenteras som passiva mottagare avutbildning, åtgärder och arbetstillfällen. experter ochAMS tjänstemän verkar tro på en stor arbetsmarknadspolitisk apparat somfrikostigt delar ut nya jobb och skänker bort kompetens och kunskap. Attmänniskor som drabbas av arbetslöshet har förmåga att axla ansvar, att desjälva kan skapa nya arbetstillfällen genom att finna nya arbetssätt ellerlansera starka affärsidéer är fakta som den s k nya politiken inte orkar läggamärke till. Ordet "delaktighet" upprepas ofta i alla dokument författade avansvariga politiker och tjänstemän, men detta ord förblir tomt, eftersom detsaknar förankring i konkreta modeller för ömsesidig kommunikation mellanarbetsmarknadspolitikens aktörer och arbetslösa.Fraserna om personliga handlingsplaner som frälser folket frånarbetslöshet speglar samma uppfattning. Sådana planer har ingått iden metodik som arbetsförmedlingarna bör följa, men t o m regeringensarbetsmarknadspolitiska proposition erkänner att planerna ofta har varit tillintet förpliktigande byråkratiska produkter. "I många fall har kvaliteten ochdelaktigheten i handlingsplanerna ifrågasatts".Allt detta leder till en slutsats: Den förnyelse av arbetsmarknadspolitikensom med så stora ord annonseras ser inte de arbetslösa som levandemänskliga varelser med egen vilja och egen energi utan fortsätter - sommånga andra tidigare författade socialdemokratiska skrivelser - att beskrivafolk utan anställning som en opersonlig massa. Statens arbetsmarknadspolitikär kallad att "åtgärda" alla dessa anonyma varelsers passivitet och isolering.Det som mest förvånar både i propositionen och i AMS planer äravsaknaden av en analys om det segregerade arbetslivet. Invandrarnasarbetslöshet nämns upprepade gånger, men inget utrymme ges till en djuparediskussion om den. Varför somalier eller irakier har så svårt att tränga in idetproduktiva livet, hur kommer det sig att högre utbildade invandrare saknararbete i mycket större utsträckning än svenskar med likvärdig kompetens tilloch med när det gäller yrken drabbade av uppenbar brist på arbetskraft, varförfinns ytterst få utomlandsfödda bland t ex lärare: sådana frågor ställs inte.Socialliberalt försvar för den enskildamänniskans ansvar och integritetVi inom tror att många svårigheter när det gäller integration iarbetslivet har sina rötter i en överdriven tilltro till storskaligsamhällsplanering. Invandrarnas arbetslöshet började växa ,mitt under högkonjukturen. Då hade ett system för mottagning avnyanlända cementerats - ett system som först krävde långa väntetider iflyktingförläggningar och sedan rekommenderade kommunplaceringfinansierad genom socialbidrag. kunde man på socialkontoroch arbetsförmedlingar träffa tjänstemän som på fullt allvar tyckte att femår av svenskundervisning och komvuxkurser var absolut nödvändiga för"anpassning" till det svenska samhället. Dessa tjänstemän förstod inte utan inkomstbringande verksamhet fullständigt diskvalificerade denyanlända i personalchefers och arbetsgivares ögon. Den färska svenskaarbetslivserfarenheten är ju den högsta meriten för den som söker jobb.Människor bundna till introduktionsprogram och arbetsmarknadsåtgärdermen utan kontakt med någon form av betalt arbete betraktas avrekryterarna som oanställningsbara.Frågan som den s k nya arbetsmarknadspolitiken reser är alltså: Kan denya åtgärderna - den obligatoriska aktivitetsgarantin och det förstärktarekryteringsstödet för långtidsarbetslösa - leda till riktiga jobb? Det ärmöjligtatt resultatet blir det motsatta, att ett lågt bidrag bundet till tvångssysslorförvärrar situationen för de berörda som det påverkar samspeletnegativt mellan arbetsgivare och arbetstagare. Om människor som aldrig harhaft ett riktigt arbete i tvingas utföra arbetsuppgifter utanför denvanliga arbetsmarknaden - alltså utan riktig lön för sina insatser - kan dessapersoner stämplas som andra eller tredje klassens arbetskraft.En politik som befriar från passivitet ochisoleringAktivitetsgaranti och förstärkt rekryteringsstöd - alltså arbetstillfällendirekt köpta av staten - hotar undantränga riktiga jobb, ett känt fenomenför inte så länge sedan analyserat av IFAU. Hur många riktiga jobbförsvinner när en hel arme av gratis eller näst intill gratis arbetstagareerbjuds till arbetsgivarna?De personer som strängt kommenderas fram till ett arbete med ytterst lågaersättningar får anledning att undra vart den svenska respekten för denpersonliga integriteten har tagit vägen. De etniska relationerna försämras.Vi socialliberaler har hävdat att människovärdet kränks närmänniskor lever i bidragens sociala tomrum. Vi betraktar de passiviserandesocialbidragen och de evigt återkommande perioderna medarbetslöshetsersättning som kontraproduktiva lösningar på försörjningsfråganoch vi ser det anständigt betalda arbetet som en levande länk mellanmänniskor. Men vi är tveksamma gentemot en politik som i någorlundaförsiktiga formuleringar förespråkar tvångsarbete. Självklart skulleuppmuntran och lättnader för företagen leda till betydligt bättre resultat: Detär inte och som skapar nya jobb, det är företagensjälva som gör det.Den senaste tidens brist på kvalificerad arbetskraft - en brist som undersnar framtid kommer att bli ett allvarligt hot mot samhället - diskuteras alltoftare och import av arbetskraft förespråkas. Men i lever väldigtmånga högt utbildade invandrare som under mycket långa tider inte harkunnat försörja sig inom sina yrken. Att nu börja planera eller t o m verkställaimport av arbetskraft betyder att slå alla dessa människor rakt i ansiktet, attdefinitivt döma dem till förnedrande bidragsberoende och diskvalificering.Att skapa demokratiska modeller församarbetet med de arbetslösaBakom allt detta ligger ett stort demokratiskt underskott i dagens svenskasamhällsstruktur.Nästan alla grupper har i vårt samhälle rätt att ta aktiv del i diskussioner,planering och beslut som gäller den egna vardagen. Fångarna på fängelserbildar förtroenderåd där de kan lägga fram sina ståndpunkter och försvarasina intressen, elever och föräldrar uppmuntras engagera sig i skolornasstyrning, studenterna får plats i högskolornas och universitetens styrelser.Men de långvarigt eller permanent arbetslösa och bidragstagarna har hittillsaldrig haft aktiv del i planering och genomförande av åtgärder som direkt rördet egna livet.Under en rad av år har jag verkat tillsammans med invandrare ochsvenskar som var långtidsarbetslösa - många egentligen permanentarbetslösa. Denna praktiska vardag på botten av samhället uppenbarar faktasom sällan speglas i offentliga diskussioner.En av mina slutsatser är att avståndet mellan invandrarbefolkningensarbetslösa och svenska myndigheter har blivit så stort att kommunikationenhar upphört att fungera.Ett exempel: AMS och länsarbetsnämnderna gjorde intensivaansträngningar för att rekrytera arbetslösa invandrade akademiker till enutbildning som skulle leda till anställning av nya lärare i skolorna. 1500platser ingick i planeringen, bara 500 deltagare kunde rekryteras. Mångakursdeltagare hoppade sedan snabbt av utbildningen.Liknande erfarenheter har gjorts i samband med och olikaprojekt. Bristen på deltagare i alla slags aktiviteter ger tydligt uttryck tilldenicke-kommunikation jag talar om.Det är gott om honnörsord om delaktighet och individuellahandlingsplaner i kommuner och på arbetsförmedlingar, men de långvarigteller permanent arbetslösa hamnar alltjämt i det passiva objektets ställning. Sålänge den offentliga sektorns aktörer ensamma bestämmer över ekonomiskaresurser och verksamhetsplaner kommer detta mönster oundvikligen attupprepas.Vad som behövs för att bryta denna onda cirkel är ett definitivtavskaffande av det offentliga monopolet inom arbetsmarknadspolitiken, enenergisk decentralisering som öppnar arenor för nya aktörer och nyaexperiment. En verklig liberal politik kan inte bygga på stora modeller försocial ingenjörskonst. Låt människorna arbeta med egna initiativ och ställekonomiska resurser till deras förfogande, låt nya grupper få del avsatsningarna, så att de själva kan ta ansvar - också ekonomiskt ochorganisatoriskt - för sin nutid och framtid!Nya arenor för nya aktörerDet är självklart att socialbidrag i dess nuvarande skepnad eller evigtförlängda perioder med arbetslöshetsersättning är destruktiva, eftersom debinder mottagarna till passivitet. Friska människor i arbetsför ålder skainte få pengar för att inte göra någonting alls. Men aktivitetsgarantin kanpå givande sätt ersätta bidragen enbart om den aktivitet som f dbidragstagare utför inte planeras uppifrån för att identiskt tillämpas påhelt olika människor. bidragstagare borde få söka upp företagoch institutioner näraliggande den egna kompetensen och försöka fågehör för sina erbjudanden om arbetsinsatser. Arbetsförmedling ochsocialbyrå borde fungera som kontaktbyggare men absolut inte somproducenter av färdiga lösningar för passiva individer och grupper.Framför allt är det nödvändigt att politiken öppnar nya arenor på vilka nyagrupper kan få i gång experiment med helt nya arbetssätt: Nya aktivitetscentrasom de långtidsarbetslösa själva, också arbetslösa invandrare, driver på en-treprenad.I dag saknar alla myndigheter bestämda anvisningar om en stimulerandeövergång från bidrag till betalda uppdrag. Och socialbidragens mottagarelever faktiskt under ett strängt förbud mot all inkomstbringande verksamhet.Folkpartiet söker utvägar ur denna återvändsgränd. Mottagare avsocialbidrag eller andra stödformer borde få ta betalda uppdrag och sätta inextra inkomster från dessa tidsbegränsade uppdrag på särskildakompetenskonton. Sparade belopp skulle inte utnyttjas för privat konsumtionutan bara för investering i ett professionellt liv (ett första kapital,utrustning,avgifter för exklusiva yrkesutbildningar).Det behövs en mångfald av intensiva språkkurser och andra utbildningar.En studiecheck skulle omöjliggöra monopol på undervisning ocharbetsmarknadskurser och fixering vid tunga program som Kunskapslyftet.Individen skulle då få en chans att aktivt och med stor effektivitet finna vägentill de utbildningar som bäst passar för den egna situationen. En ännu störreförbättring sker om kompletterande korta yrkesutbildningar etableras vidhögskolor och universitet.Regnet av miljoner avsedda att bota segregation, diskriminering ochsociala klyftor (i t ex Storstadssatsningen) går till utbildningar, åtgärder ochpraktik: Anställningar och nya företag växer inte fram ur sådanaverksamheter. Oavsett hur mycket bättre utbildade och vältränade dearbetslösa blir, hämmas uppkomsten av nya jobb så länge som vi lever medbrist på riskvilligt kapital. Som bekant är bristen på kapital ett hinder intebaraför människor som har vistats utanför arbetsmarknaden ochsom dessutom saknar egna besparingar, utan också för aktiva och relativtvälbeställda individer och grupper som vill ägna sig åt helt nya produkter ellertjänster. Duktiga svenska uppfinnare påstår ofta att de ser sig tvungna attsäljasina patent utomlands eftersom de inom landet inte finner finansiering förprov och marknadsföring.Vill man få fram nya jobb bör man skapa mikrokrediter, enkla, lättbegripliga och lätt kontrollerbara former av lån och garantier. Då bör manockså se till att dessa krediter går direkt till arbetslösa grupper ochindividersom ordentligt har förberett sitt inträde i arbetslivet. I deras frånvaro riskerar stora nyasummor utdelade av staten i syfte att motverka segregation att stanna i denredan mycket starka offentliga sektorn i stället för att skapa möjligheter försärskilt svaga grupper.Om vi politiker vill att delaktighet och personligt ansvar blir till envardaglig verklighet för arbetslösa invandrare, måste vi garantera att bådeekonomiska resurser och organisatoriska modeller tillåter att dessa våramedmänniskor själva agerar för att finna lösning på sina problem.Arbetsmarknadspolitiken måste lämna bakom sig de tung centraliserademodellerna och öppna sig för en mångfald av modeller och arbetssätt somskapas av de arbetslösa själva.Stockholm den 28 september 2000Ana ()