mot · GO02Fi709 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:Fi709av , ()Kommission för att utreda bankkrisen 1990-1999Förslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att en oberoende kommission bör utreda hur omfattande dentvångsmässiga nedläggningen av livskraftiga företag var under krisåren.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att en oberoende kommission bör utreda i vilken månförmögenheter omfördelades från låntagare till långivare i samband medkonkurser och vilka sociala men kanske inte oundvikliga kostnader somuppstod i processen.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att en oberoende kommission bör utreda vilka ekonomiska,politiska och juridiska mekanismer som orsakade och möjliggjorde denomfattande nedläggningen och omfördelningen till långivarnas förmån.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att en oberoende kommission bör utreda om regelverket förbankernas och andra finansiella företags verksamhet samtkonkurslagstiftningen är ändamålsenliga i ekonomiskt svåra tider.5. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att en oberoende kommission bör utreda omFinansinspektionen och ansvariga departement i förhållande till banker ikris agerade på ett sätt som bidrog till att livskraftiga företag gick ikonkurs.6. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att en oberoende kommission bör utreda om domstolarna, somhelt plötsligt fick en stor mängd ekonomiska fall av ett nytt slag, hadeekonomisk kompetens att förstå konsekvenserna av sinaställningstaganden.MotiveringTiotusentals små och medelstora svenska företag gick i konkurs och/ellerlades ned under den värsta bankkrisen i . Antaletkonkurser 1992 var så många som 1989. En del av dessakonkurser var ofrånkomliga i det ekonomiska läge som rådde. Detta varresultatet av ett svagt internationellt konjunkturläge, ett högt svensktkostnadsläge och en hög ränta, som var följden av försvaret av enorealistisk kronkurs och inflationsbekämpning. Ett stort antal företagtvingades i konkurs då deras banker som främsta långivare sade upp låneller krävde nya säkerheter för gamla lån då tillgångsvärdena försäkerheterna föll. Bankerna, inklusive deras systerföretag med ansvar för"problemlån", har i många fall stämts för brutet kreditlöfte eller andrakontraktsbrott, som lett till konkurs och stora förluster för företagarna.Det stora antalet rättsfall tyder på att låntagarna, dvs företagarna, känt ochkänner sig orättvist behandlade och utan möjlighet att påverka sin egensituation. I själva verket är bitterheten, för att inte säga ilskan, motbanker, myndigheter och domstolar både djup och utbredd bland svenskasmåföretagare. Dessa hävdar att en stor del av företagen, som tvingades ikonkurs p.g.a. inställda eller reducerade krediter, i själva verket var i höggrad livskraftiga. Konkurserna har i så fall lett till onödiga nedläggningarmed förmögenhetsförluster och arbetslöshet som följd, eller till enomfattande omfördelning av förmögenheter från företagare till banker ochderas aktieägare.Företagarnas syn får stöd i en utredning från SAF, som funnit att ca 3 000företag trots livskraft tvingades i konkurs bara . (Referens: SAF:sundersökning bland auktoriserade revisorer.) De hade, enligt revisorerna,goda överlevnadsmöjligheter och framtiden för sig, om banken visat välvilja isin egen kris. Om denna siffra extrapoleras och 1993 dåmångdubbelt fler företag gick i konkurs ter det sig möjligt att tiotusentalsföretag gick i konkurs "i onödan". Frågan uppstår då: Hur stor del avarbetslösheten första hälft var onödig?Interna brev hos det då statligt helägda Nordbanken (1992) uppmanarregionschefer till översyn av kreditportföljen för att få den bättre anpassadtilldet "nya Nordbanken" som skulle uppstå, när bildas som egetstatligt bolag. Cheferna uppmanas i brevet att se över även vilka friska lånoch krediter som kan sägas upp och flyttas till för att NyaNordbanken skulle få en bättre balanserad portfölj och passa bättre in i nyaverksamheter. Till detta bör läggas att enda direktiv, enligt uppgiftav ordföranden i VN Finans ( Seminarium ), var att snabbt se tillatt pengar kom tillbaka till staten. Något uppdrag om rekonstruktioner ellerliknande fanns inte. Om man ställer detta i relation till hur revisorernaförvånats över att även kunder med överlevnadsmöjligheter och godaframtidsutsikter fått sina lån uppsagda, blir naturligtvis frågan om den dåstatligt helägda Nordbanken varit aktivt medverkande till ett stor antalkonkurser i onödan i genom att säga upp friska krediter och lån.Eftersom alla banker hade svåra år, var det ju näst intill en omöjlighet attmitti krisåren byta bank, speciellt när tidigare krediter sades upp. Bankkrisenföljdes av ett antal utredningar, böcker och artiklar. Statliga utredningar harsökt dra lärdomar av krisen för reglering, tillsyn och krishantering av banker.Målsättningen med dessa utredningar har varit att förstärka det finansiellasystemets "stabilitet" för att undvika framtida bankkriser. Ingen har värderatdet finansiella systemet med hänsyn till att det på ett effektivt sätt skalltjänasina kunder och då framför allt företag av skilda slag och storlekar. Effektivabanker i denna bemärkelse är inte nödvändigtvis banker som inte kan hamna ikris.Utredningar om konkurslagens ändamålsenlighet har pågått samtidigt.Bankernas relation till låntagarna och lagens inverkan på möjligheten attrekonstuera företag med betalningsproblem är nyckelfrågor i dessautredningar, som lett till en ny lag om företagsrekonstruktion (1996).Analysen av konkurs- och rekonstruktionslagstiftningen har varit helt inriktadpå "normala tider". Frågan om lagstiftningens påverkan på krisbankersbenägenhet och möjlighet att försätta livskraftiga företag i konkurs harundvikits. En intressant iakttagelse i utredningsarbetet är emellertid attackordsförfarandet, som bör möjliggöra rekonstruktion av livskraftigverksamhet, har utnyttjats väldigt lite i även i normala tider p.g.a.lagstiftningens utformning.Omfattningen av, orsakerna till, och konsekvenserna av den omfattandeföretagsdöden under bankkrisen har således inte belysts trots de starka känslorsom väckts och lever kvar. De ytterst få framgångarna i domstol harytterligare förstärkt bitterheten. Alltför mycket har framkommit i olikautredningar, som tyder på att alla konkurser inte kan förklaras bara av att detvar kris i ekonomin. Bankernas beteende, ochregeringens agerande under krisen och lagstiftningens roll måste belysas i ettsammanhang som ömsesidigt påverkande faktorer. Domstolarnas agerandeoch kompetens i tvistefrågor måste också utredas.Försiktigt räknat kan en matematisk formel se ut så här: Om varje företagsom gick i konkurs på grund av bankens ovilja att fortsätta med sina lån hartvå anställda - då blir det en arbetslöshet på 30 000 personer. Anta att arbetslösheten varade , dåblir totalkostnaden för samhället . Om varje företag hadefem anställda, då blir årskostnaden för 75 000 arbetslösa.Om dessa gick arbetslösa i genomsnitt har det kostat 45 miljarder. Tilldetta kommer ungefär lika mycket i arbetsmarknadspolitiska åtgärder somsattes in efter en tids arbetslöshet samt utredningar m m. Utan större överdriftkan sägas att enbart bankernas hantering av sina lån och sin bristande omsorgom företagarna har kostat svenska staten . Tilldetta kommer sedan alla vatten-på-ringar-effekter av enskilda företagaresofrivilliga konkurser och leverantörer som inte fick sina pengar och tvingadesgå i konkurs och uteblivna skatter till staten. Det blir tillsammans kanske bådetre och fyra gånger så mycket pengar än vad som användes för att rädda självabankerna. Vi talar alltså om belopp som tenderar att vara mellan hälften ochen fjärdedel av den tidigare svenska statsskulden.Frågeställningarna måste besvaras inte bara för att undvika en upprepningav den omfattande företagsnedläggning, som skedde i bankkrisens spår, utanframför allt för att återställa ett förtroendefullt förhållande mellanföretagare,banker, myndigheter och domstolar. Detta förtroende är en viktig del av"företagsklimatet" i landet. Spelreglerna mellan långivare och låntagare måstebetraktas som legitima, ändamålsenliga och rättvisa för landet som helhetsåväl som för enskilda företag även i svåra tider. Betydelsen avföretagsklimatet skall inte underskattas i dessa tider då småföretagsamhetenkan väntas bli alltmer betydelsefull för både produktivitets- ochsysselsättningsökningen. I har småföretagen länge varit tillväxtmotorn.Det samma kan väntas i med den nya teknologins utbredning. Utanföretagarnas förtroende för finansiella företag, myndigheter och domstolarriskerar att komma på efterkälken. En kommission skulle kunna bidramed förslag till åtgärder för att återställa detta förtroende.Stockholm den 5 oktober 2000Siw ()()