mot · GO02A288 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:A288av Narti, ()En förstärkning av kulturens ekonomiFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om behovet att flytta en andel av AMS resurser tillKulturdepartementets budget som en direkt förstärkning av kulturensekonomi.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om bildande av nya konst- och kulturfonder och stiftelser somregelbundet delar ut långvariga stipendier och garanterar att täckakulturens investeringsbehov.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om etablering av fristående agenturer och distributionsfirmor inomkulturens områden.Kunskap och kultur som tillväxtens motorerDe har vi lärt oss att allt oftare tala om kunskapskapital ochom kunskapssamhället. Men hur mycket satsar påkunskap? Hur mycket investerar den svenska socialdemokratin - medstöd från Vänster- och Miljöpartierna - på att fördjupa och spridakunnande?Låt oss titta på siffrorna. Arbetsmarknad och arbetsliv kostar 46,1miljarder ! Om man till det lägger det som går till trygghet vidarbetslöshet - alltså a-kassa, utbildningsbidrag o s v - så når man fram tilldetastronomiska beloppet 76,7 miljarder. Jämför vi denna siffra med det sominvesteras i utbildning och forskning - 32,6 miljarder - och så ser vi tydligtatt administration av arbetslöshet får mer än två gånger så mycket somkunskapen! Att lägga investering i kultur, medier, trossamfund och fritid - 7,6miljarder - bredvid AMS och länsarbetsnämndernas subventioner betyder attfå detta faktum ännu starkare bekräftat: i pengar räknat värderas kunnandetmycket lågt av dagens regering. Siffrorna enligt den höstbudget vifick ta del av är för arbetsmarknad och arbetsliv 71,5 miljarder, för utbildningoch forskning 34,8 miljarder och för kultur, medier, trossamfund och fritid7,8 miljarder. Hur kan nu denna obalans i investeringar förklaras? Alla säger att kunskapen är en av tillväxtens viktigaste motorer i dagens samhällemen investeringarna i kunskap är fortfarande blygsamma.Personligen tror jag att gamla dogmatiska synder gör sig kända här. Närjag började leva i , blev jag förfärad över den syn påkunskap och kultur som dominerade. antiintellektualism fick ofta uttrycki politiken. Universitetsstudier och forskning beskrevs av många somöverklassens revir, stora institutioner som Operan och ansågspersonifiera klassfienden. Denna antiintellektualism har inte dött ut, orden harändrats, handlingarna speglar fortfarande i bästa fall rädsla, i värsta fallfientlighet gentemot tankearbetet.Vi måste en gång för alla bli av med denna destruktiva syn på kunskap,bildning, kultur. Högskoleutbildning och forskning behandlas i en annan avFolkpartiets motioner - en motion jag stöder med entusiasm: Här vill jag taupp frågorna om kulturens ekonomi. Bakom de magra siffror som står ikulturens budget skymtar föreställningen om kultur och kommunikation somett slags onödigt smycke, en marginell företeelse som kräver subventionermen aldrig ger vinst. Vi behöver ta till oss en helt annan syn. De nyainformations- och kommunikationsmedierna blandar stillbild och text, rörligbild och musik, grafik av hög konstnärlig kvalité och dans eller annan form avkroppslig kommunikation. Kulturen kallas "upplevelseindustri"och står för en stor del av intäkterna i flera länders ekonomi. Många storastäder har renoverat sina traditionella museer och byggt upp stolta nyabredvid de gamla. Festivaler och arrangemang som samlar folk kring film,musik, teater utgör en stark motor i berömda turistorters utveckling ellerplacerar tidigare okända små samhällen på de internationella resornas kartor.Att inte satsa på kulturen betyder att stänga sig ute från morgondagensvärldsomfattande arbetsmarknad.Den fattiga svenska kulturenI lever kulturfolket alltjämt under svåra omständigheter. De flestamänniskor som försörjer sig på att skriva, spela musik, måla, dansa ellerspela teater är inte och kan inte bli fast anställda. Och till och med destora institutionerna har hos oss en i grunden svag ekonomi. Regeringensbudgetproposition presenterade sig själv som ett slags räddningsplankaför kulturen och fick stora rubriker i tidningar om s k nya satsningar. Menom man tittar på de olika arbetsplatsernas faktiska situation kommer mantill slutsatsen att kulturanslagen i bästa fall täcker grundläggande behov.På räcker anslaget knappt för de nya löne- ochpensionskostnaderna, kommer att gå ut ur med minus islutredovisningen, står inför den olöstafrågan om en absolut nödvändig lokal för en museal verksamhet somaldrig fått det ekonomiska stöd den förtjänar.För att bättre belysa de svårigheter som kulturen stöter på kan vi närmarese på museernas situation.Regeringen satte i gång 1995-1998. Det gällde enengånginsats som egentligen försökte täcka bestående behov inom museernaskärnverksamhet. Själva utgångspunkten för detta projekt var en tydliguppfattning om stora brister. museiutredning hade fört fram skarptkritiska synpunkter. Ett av de problemområden som identifierades var vård-och konserveringsbehoven vid museerna. Situationen konstaterades varaohållbar - viktiga delar av det svenska kulturarvet hotade att förstöras ominga drastiska åtgärder vidtogs. Utredningen föreslog en nationellräddningsaktion för att få bukt med problemen.När SESAMs resultat summerades, kom man fram till ganska skrämmandeslutsatser som egentligen inte kan överraska. Slutorden i regeringens skrivelseom denna satsning innehöll erkännanden om de stora fel som man intelyckades rätta till: "Redan från början stod det emellertid klart att SESAM-medlen inte skulle räcka till för att åtgärda alla de problem och deneftersläpning som fanns vad gäller registrering, dokumentation, vård,konservering och magasinering... Museerna har enligt uppgift lyckatsmobilisera mer resurser till vård och registrering än tidigare, men påpekar attmarginalerna är för små för att omfördelas med tillräckliga resultat. "Med andra ord: Grundläggande behov inom den dagliga verksamheten kaninte täckas med tidsbegränsade insatser. Problemen lindras på kort sikt menhotar att efter förvärras därför att finansieringen avmuseernas kontinuerliga arbete inte räcker till.Museiverksamheten behöver en förstärkt ekonomi och en långsiktigplanering: Detta kräver i sin tur säkra investeringar. Den räddningsaktion tillkulturarvets fördel som talade om har inte kommit i gång -trots alla larmsignaler och rop på hjälp från museifolket. ekonomi ärgod men kulturarvet svälter.En osund finansiering av kulturen:arbetsmarknadsåtgärdernaFör den fattiga kulturen har arbetsmarknadsåtgärderna och a-kassan underen gjort ett slags konstgjord andning, en smygvariant avfinansiering. På papperet står det att skådespelarna, dansarna ellerbildkonstnärerna är arbetslösa och att de därför är berättigade tillutbildningsbidrag eller a-kassa. I verkligheten fortsätter många av dessaförmodade arbetslösa att intensivt arbeta mot minimal betalning och medfå chanser att nå ut till den publik som kan ha glädje av deras arbete.Ett tydligt exempel kan hämtas ur trista historia.SESAM grundades inte på vanliga projektanställningar utan utnyttjade ALU-anställningar och andra former av sysselsättningsåtgärder. Det rationella idetta förfarande ska ifrågasättas: Varför ska just museernas behov avarbetsinsatser täckas med pengar avsedda att stötta arbetslösa utanför detreguljära arbetets fält? Varför ska arbetsmarknadsåtgärder användas därfinansiering för absolut nödvändiga riktiga jobb saknas? Att museernabehöver folk som kan vård, konservering och registrering är ingenöverraskning - detta är museernas ständiga uppgift. Varför ska man då påkorta perioder ta in arbetslösa människor som behöver lära sig kompliceradearbetsprocesser men slängs ut när de äntligen kan hantera sina arbetsuppgifterdärför att perioden med ALU har tagit slut? Varför ska museerna efteråttvingas lära upp andra arbetslösa för att få viktiga behov under kort tidtillfredsställda?Detta exempel visar hur kulturens kroniska brist på absolut nödvändigarbetskraft maskeras med hjälp av AMS-insatser. Situationen är välkänd ochmånga liknande exempel kan hämtas från teaterns och dansens, filmens ochmusikens områden. Att detta så ofta händer förklaras på ett enkelt sätt: Densvenska arbetsmarknaden byggdes politiskt upp på tron på ett arbetsliv tillstörsta delen försörjd med arbetskaft via fasta anställningar, medan kulturenssärart i väldigt många fall kräver helt andra modeller för betalning avgenomförda och kommande uppdrag. Vem och på vilket sätt kan ge en fastanställning till en författare när ingen - inte ens författaren själv - medsäkerhet kan ange tidpunkt för leverans av ett nytt manus? Hur ska periodernautan föreställningar avlönas för musiker, dansare och skådespelare när dearbetar så att säga bakom kulisserna, när de i enskildhet utvecklar sin teknik,gör experiment som inte är offentliga men öppnar nya möjligheter för deraskonst? Är verkligen konstens människor arbetslösa så länge de regelbundettränar, förbereder nya uppträdanden, ägnar sig åt självutvecklande arbete?Kan en arbetsförmedlare eller en funktionär på a-kassan besluta att enbildkonstnär, en musiker eller en dansare behöver byta yrke, har dessatjänstemän rätt att ta sådana beslut? Hur skulle AMS-företrädare ha behandlatvan eller någon annan känd konstnär som under sin livstid själv intelyckades sälja sina tavlor?En utväg ur kulturens kroniska ekonomiskakrisEn rationell slutsats är att vanliga arbetsmarknadsåtgärder och vanligverksamhet på arbetsförmedlingarna inte kan motsvara kulturens behov.Statens pengar går till fel adress: Betydande summor hamnar hosarbetsförmedlingar, a-kassor och olika s k arbetsmarknadsutbildningar istället för att riktas direkt till kulturens arbetsfält, i stället för atterbjudade investeringar i arbetskraft som kulturen ständigt saknar.En omflyttning av en bråkdel av de enorma summor som går tillAMS och till olika a-kassor till kulturens budget skulle ge upphov tillbetydligt bättre villkor för producenter och distributörer av konst och kultur.En sådan omflyttning skulle också skapa ärligare och enklare modeller förfinansiering.Socialliberalismen betraktar konstens och kulturens produktion ochdistribution som mycket viktiga för samhällets sunda klimat. En förstärkningav kulturens finanser och en förenkling av stödet till den kan bara varagivande.För att undvika att de nya investeringarna en gång till ger upphov tillbidragsberoende och krånglig byråkratisk hantering av ansökningar bör dessaförflyttade summor placeras enligt helt nya modeller, liknande de stiftelser förforskning och kultur som skapades när löntagarfonderna lades ner. Under tvåeller tre goda ekonomiska år kan man på så sätt bygga upp starka kulturfondersom senare inte längre behöver tillskott från statskassan. Dessa fonder bidrartill att väsentligt förbättra kulturens ekonomi genom både långvarigaarbetstipendier och praktiska möjligheter att avsätta betydande belopp närsärskilda insatser behövs när t ex tekniken kräver total förnyelse avutrustningen, när lokalhyrorna plötsligt går upp eller när vissainstitutioners/gruppers behov av bättre lokaler bli akut. De nya stiftelsernabörstå helt oberoende av både politiker och tjänstemannagrupper ikulturbyråkratin. Utdelning av långvariga stipendier och nödvändigainvesteringsmedel kan komplettera dagens otrygga, snuttifierade och oftagodtyckligt beviljade bidrag och anslag.En betydande del av dessa nya finansieringsformer borde ge upphov tillnya och fristående agenturer för marknadsföring och försäljning av kulturellatjänster och till nya distributionskanaler i stånd att bättre än hittillsutvecklakonstens och kulturens fristående marknad.Stockholm den 5 oktober 2000Ana ()