mot · GO02K285 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:K285av , ()näringsverksamhetFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om näringsverksamhet.2. beslutar att hos regeringen begära en översyn av 2 kap. 7 och8 §§ kommunallagen i enlighet med vad i motionen anförs.3. beslutar att hos regeringen begära en översyn avkommunallagens regler om laglighetsprövning i enlighet med vad imotionen anförs.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om sanktioner vid domstolstrots.InledningDe allmänna bestämmelserna om primärkommunernas och landstingensnäringsverksamhet återfinns i 2 kap. 7 och 8 §§ kommunallagen. Enligt 7§ får kommuner och landsting bedriva näringsverksamhet, om den drivsutan vinstsyfte och går ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningareller tjänster, t.ex. elverk, renhållningsverk och trafikföretag, åtmedlemmarna i kommunen. Vidare får kommunerna enligt 8 § genomföraåtgärder för att främja näringslivet i kommunen. Individuellt stöd tillenskilda näringsidkare får lämnas bara om det finns synnerliga skäl tilldet.Trots kommunallagens till synes restriktiva regler bedriver kommuner ochlandsting en omfattande näringsverksamhet, både till omfång och vadgäller utbud av varor och tjänster. Det handlar bl.a. om bostadsbolag, video-uthyrning, solarieverksamhet, kaféer, resebyråer etc. Gemensamt för dessaolika näringar i regi är att de bedrivs med hjälp av skattepengar,d.v.s. pengar som annars skulle kunna användas till att förstärka ochfinansiera andra för kommuner och landsting mer naturligaverksamhetsområden, som t.ex. skolan och sjukvården.Riktiga jobb och småföretag slås ut av skattesubventionerad kommunalverksamhet. Det finns en lång rad exempel på näringsverksamhet som bedrivsi bolag eller förvaltningsform med kraftiga skattesubventioner. Det tvingar deprivata småföretagen att konkurrera med verksamheter som bedrivs på heltandra ekonomiska villkor. Småföretagarna tvingas att med sina egnaskattepengar betala den konkurrerande kommunala verksamheten. Kommunalnäringsverksamhet innebär också ett stort risktagande för skattebetalarna.Kommunala bolag är ett växande demokratiproblem, eftersommedborgarna saknar fullgod insyn och möjlighet att laglighetspröva enfemtedel av den verksamhet som garanteras av deras egna pengar. Alltför oftasöker kommunerna genom bolagsbildningar att kringgå kommunallagensrestriktioner (offentlighetsprincipen, självkostnadsprincipen,lokaliseringsprincipen och likställighetsprincipen) och ge sig ut på enmarknad där de inte hör hemma.Kommunerna har fått ett större ansvar för att avhjälpaöppen arbetslöshet. Inte sällan löser de problemen genom att engagera dearbetslösa i någon form av serviceverksamhet. Sådan serviceverksamhetkonkurrerar ofta med privata företag, t.ex. caféer, bagerier ochtapetseriverkstäder. Kommunernas syfte må vara gott men de vill inte inse attde genom sitt agerande hotar slå ut befintliga privata serviceföretag, ödeläggatillvaron för hårt arbetande småföretagare och rejält försämraförutsättningarna för nya företag.Den skattesubventionerade näringsverksamheten har lett till attkonkurrensen mellan privat näringsverksamhet och kommunala bolag harsnedvridits till de privata näringsidkarnas nackdel. Såväl i som iden allmänna debatten har ifrågasatts om utvecklingen av den kommunalanäringsverksamheten är förenligt med kommunallagens och konkurrenslagensbestämmelser.Från företrädare för har uppgivits att verket fårsamtal från förtvivlade småföretagare som utsätts för illojal konkurrens frånoffentliga organ, vilka upplevs ha enorma finansiella muskler.Konkurrensverket accepterar inte sammanblandningen avmyndighetsutövning och producentverksamhet på en konkurrensutsattmarknad.Tvärt emot allt tal om att kvinnlig företagsamhet skall stödjas är det isjälva verket främst kvinnor som drabbas av den illojala konkurrensen.Kvinnor driver nämligen ofta företag inom sådana områden som kommunernaär mest benägna att ge sig in på.Kritik har också riktats mot medborgarnas ringa möjligheter att få till stånden laglighetsprövning av kommunernas näringsverksamhet. Om en kommuneller ett landsting bestämmer sig för att i förvaltningsform eller via bolag gåut på den öppna marknaden och sälja tjänster som ligger i kommunallagensutmarker kan visserligen en innevånare i kommunen begäralaglighetsprövning genom att överklaga beslutet. Dock kvarstår en radproblem.För det första krävs ett formellt kommunalt beslut att överklaga. Om enkommunal enhet exempelvis inleder en försäljningsverksamhet på den öppnamarknaden, utan något formellt beslut om saken, finns det inte något beslutatt laglighetspröva. Ett beslut skall överklagas efter det attbeslutet har justerats. Om kommunen t.ex. anslår pengar till ett kommunaltbolag, som visar sig använda pengarna på ett otillåtet sätt, kanbeslutet inte längre överklagas. Beslut som fattas av kommunala bolag kannormalt inte överklagas.En kommun kan heller inte tvingas att rätta sig efter ett domstolsavgörandeoch om det inte rör myndighetsutövning finns inte någon straffrättslig ellercivilrättslig sanktion att tillgripa mot kommunen.Två exempel från DalarnaI kommun, där Socialdemokraterna haft makten under väldigtmånga år, finns flera exempel på flagranta exempel på kommunalnäringsverksamhet som rimligen inte står i överensstämmelse medkommunallagens regler. Här följer två:Det kommunala bagerietBorlänge kommun driver ett bageri där man sysselsätter arbetslösapersoner, i huvudsak vuxna. Kraftiga kommunala subventioner gör kan dumpa priserna på brödmarknaden. Ett privat bageri med 50anställda har ingen möjlighet att konkurrera med det kommunalabageriets priser. Det privata bageriet har att välja mellan att lägga nerverksamheten eller flytta till en annan kommun. Sedan har Borlängesskattebetalare ytterligare 50 personer att bekosta arbetsmarknadspolitiskaåtgärder för.Det kommunala vandrarhemmetTvå arbetslösa personer gick på kurser och uppmuntrades att starta eget,eftersom det behövde skapas nya arbetstillfällen. De startade ettvandrarhem i . Vad de inte insåg var att kommunens egetvandrarhem var deras svåraste konkurrent. Sistnämnda går med flerahundra i underskott , vilket täcks med skattepengar.Tack vare de kommunala subventionerna kan kommunens vandrarhemhålla sig med en prisbild och en marknadsföring som det privatavandrarhemmet omöjligt kan konkurrera med.Så här borde det inte få gå till.Kommuner skall inte bedrivanäringsverksamhetBristen på sund konkurrens på lika villkor för alla aktörer på en marknadär ett av de stora och växande problemen i den svenskasamhällsekonomin. Dåligt fungerande konkurrens kostar de svenskahushållen enligt vissa beräkningar.Bättre fungerande konkurrens är av avgörande betydelse för att förbättraeffektiviteten, dynamiken och tillväxten i vår ekonomi. En ökad,effektivare och mer rationell produktion av varor och tjänster ikonkurrenskraftiga företag ger upphov till nya arbetstillfällen och ökadeskatteintäkter. Därmed ökar förutsättningarna att välfärden i samhälletskall kunna öka.Kommuner och landsting skall avveckla den näringsverksamhet debedriver och överlåta denna till den privata sektorn. Detta gäller oavsett omnäringsverksamheten sker i bolags- eller förvaltningsform. Den kommunalabeskattningsrätten får inte användas som de kommunala bolagens egnakapital och inte till att skapa en osund konkurrens.Då kommunallagens nuvarande regler om näringsverksamhetkan tolkas så extensivt som sker är det uppenbart att dessabestämmelser behöver skärpas.Möjligheterna att överklaga kommunala beslut måste ses över.Laglighetsprövning enligt 10 kap kommunallagen, tidigare kallatkommunalbesvär, är det rättsmedel som står till buds för att garanterakompetensreglernas efterlevnad. Lagstiftningens effektivitet lämnar en del iövrigt att önska.Laglighetsprövningen sker i länsrätt på initiativ av en eller flerakommunmedlemmar som inte behöver vara personligen berörda. Företag somär verksamma i en kommun är inte automatiskt kommunmedlemmar. Dettatvingar i många fall företag att ta hjälp av sina anställda för att kunna få ettkommunalt beslut prövat. Det är inte en tillfredsställande ordning. Utöverkommunmedlemmar borde var och en, fysisk som juridisk person, som direktberörs av ett kommunalt beslut äga rätt att överklaga det.Kommunallagens regler om laglighetsprövning är inte särskiltändamålsenliga för frågor angående den kommunala kompetensen. Den somklagar måste rikta in sig på ett beslut. Det går inte att klaga över en vissverksamhet. Överklagandet måste ske från den dag då dettillkännagavs på kommunens anslagstavla att beslutsprotokollet justerats.Sedan beslutet har vunnit laga kraft är rätten att överklaga det uttömd, ävenom verksamheten i fråga pågår för fullt. Större delen av den ickekompetensenliga verksamhet som bedrivs runt om i kan därför inteangripas.Det är mer sällan som de för samhället negativa effekterna av kommunalverksamhet på privata marknader uppenbaras redan inom de manhar på sig för att anföra besvär. Många skadliga beslut blir därför aldrigföremål för prövning. Det borde därför införas en möjlighet att överklaga intebara kommunala beslut utan också kommunala verksamheter. Alternativt kanman införa en kompletterande regel enligt vilken besvärstiden räknas intebara från beslutsdatum utan också från den dag då de negativa effekterna avett beslut eller en verksamhet visar sig för någon kommunmedlem eller någonsom berörs därav.För att här föreslagna regler skall bli effektiva krävs också att vi införbestämmelser om effektiva sanktioner för kommuner som trotsar domstolsbeslut. Sanktionerna bör också kunna träffa kommunpolitikerna. Principenom det kommunala självstyret kan rimligen inte anses omfatta kommunalverksamhet som står i strid mot kommunallagens regler.Stockholm den 29 september 2000Christel ()