mot · GO02MJ780 · 2000-10-05 00:00:00 — Ökadeutsläpp av koldioxid betyder ökad förbränning av fossila bränslen, vilketexempelvis orsakar kväveoxidutsläpp som leder till försurning. Påmotsvarande sätt ger ökad användning av fossila bränslen i trafiksektorn,förutom flera olika växthusgasutsläpp, också upphov till utsläpp avcancerframkallande ämnen i kombination med trängselproblem i städerna.Miljöpartiet menar att utsläppshandel kan vara ett komplement, ytterligareett styrmedel, för att bekämpa klimatförändrande utsläpp. Med få restriktionerför vem som skall få handla med vem behövs istället höga krav på nationellaåtgärder, och tvärt om. Att åtminstone hälften av reduktionerna görs i detegna landet förefaller vara ett rimligt krav.7.5 Vem skall inneha utsläppsrätter?Det är ju en tanke att man åker ned till bensinstationen ochköper bensin samt en utsläppsrätt för det utsläpp man planerat för detkommande året. Det vore kanske inte omöjligt, men åtminstone mycketkomplicerat att administrera och kontrollera. En enklare lösning är förståsatt oljebolagen köper in utsläppsrätter för den volym fossilbränsle delevererar till kund och att kostnaden för detta bakas in i priset. På så sättförenklar man administration och kontroll väsentligt. Detta brukarbenämnas att systemet för utsläppsrätter har en uppströmsansats. Dennahar i stort sett samma funktion som en miljöskatt.Motsatsen är ett system med nedströmsansats, dvs. att varje förorenareköper sina egna utsläppsrätter på marknaden. Det är det företag som ägerutsläppskällan som antagligen har den bästa informationen om de billigasteåtgärderna för att begränsa utsläppen. Den enda fördelen en nedströmsansatshar jämfört med en uppströmsansats är att om förorenare själv hanterar sinautsläppsrätter så förstärks incitamenten till att utveckla eller användateknikerför utsläppsbegränsning vid utsläppskällan. finns bara ett fåtalmycket kostbara tekniker för att göra tekniska utsläppsminskningar avkoldioxid i den egna verksamheten, främst med s.k. koldioxidskrubber ellernågon slags teknik för att deponera utsläppen.Miljöpartiet menar att en uppströmsansats för ett generellt system förhandel med utsläppsrätter förefaller rimlig, åtminstone för merparten avutsläppen från förbränning av fossila bränslen. När det gäller trafiken ochandra diffusa utsläppskällor är det den enda möjliga.7.6 Vilka utsläppskällor skall omfattas?Målsättningen med generella styrmedel i klimatpolitiken är naturligtvisatt så många utsläppskällor som möjligt skall omfattas av styrmedlet.Detta gäller även ett system med utsläppsrätter, men eftersom handel medutsläppsrätter innebär omfördelning av reduktioner och åtgärder mellanolika utsläppskällor är det värt att fundera över vad som kan tänkas händaom alla utsläppskällor omfattas.Om det vore så att alla utsläppskällor bara medförde ett problem,klimatgasutsläpp och ingenting annat, så skulle omfördelning mellanutsläppskällorna inte innebära någon skillnad, utbytbarheten vore total.Verkligheten ser annorlunda ut. Det är troligt att biltrafiken ges ettutrymme att öka i därför att man exempelvis byter från kol- tillfossilgaseldad kraftproduktion i östra (gasen innehåller mer energiper kolatom än kolet). Anledningen är i grunden att priskänsligheten påmarginalen är mycket större i kolkraftproduktion än i biltrafik. Denalternativa tekniken för att reducera utsläppen är billigare för kraft-producenterna än för bilisterna. Frågan är om man över huvud taget kommerfå några ändringar i trafiksektorn förrän energisektorn är omställd. Vi vet attmiljöproblemen i trafiksektorn omfattar betydligt mer än koldioxidutsläpp.De generella problemen gäller trängsel, trafiksäkerheten och att utsläppen ärdiffusa. Beroende på motorteknik har vi dessutom problem med bl.a.försurande och cancerframkallande ämnen. Miljöproblemen i fossileldadkraftproduktion med modern reningsteknik är mer koncentrerade till utsläppav klimatgaser och i viss mån försurning. Att byta minskade utsläpp ifossileldad kraftproduktion mot ökade utsläpp från trafiken riskerar alltsåtotalt sett att förvärra miljöproblemen.Här framstår tydligt det kanske största problemet med utsläppsrätterna.Klimatgasutsläpp är ofta förenade med andra miljöproblem. Det handlas baramed klimatgasutsläpp, och omfördelning mellan olika utsläppskällor kan ledatill förvärrade miljöproblem totalt sett. Om alla andra miljöproblemreglerades av lämpliga styrmedel vore detta inget problem. Men det är enutopi. Speciellt alla de olika miljöproblem som orsakas av biltrafiken istadsmiljö kan knappast regleras särskilt vart och ett. Skulle ett europeisktsystem för handel med utsläppsrätter införas, där samtliga utsläppskällorinklusive trafiksektorn ingår, måste detta pareras med kraftigt skärptanationella styrmedel för trafiksektorn för att det inte skall få orimligamiljöeffekter i . Samma problem kan också gälla miljökonsekvensernai andra samhällssektorer.En lösning på detta är att särskilja olika grupper av utsläppskällor, särskilttrafiksektorn, från varandra i systemet för utsläppsrätter. På så sätt skulleökade utsläpp från biltrafiken i ett land bara kunna åstadkommas genomminskade utsläpp från biltrafiken i ett annat land. Gäller det bara attsärskiljatrafiken kanske det är möjligt, men ju smalare marknaderna blir i systemet,desto närmare kommer man begränsningen vad gäller acceptabelmarknadsfunktion, se avsnitt 6.2 ovan. Detta kan motverkas genom atthandeln omfattar fler länder, men då möter man problemet med ojämlikahandelspartner (i-länder/etc.), se avsnitt 6.3 ovan.Miljöpartiet anser att avvägningen mellan vilka utsläppskällor som skallingå i ett system för handel med utsläppsrätter är den svåraste och urmiljösynpunkt mest centrala i hela utformningen. Det går inte att se påutsläppen av klimatgaser isolerat. Vår ståndpunkt är att lösningar som totaltsett minskar samtliga miljöproblem, inte bara problemet med växthuseffekten,måste väljas. Detta måste vara ett överordnat mål i förhållande till målet attsystemet skall åstadkomma största möjliga kostnadseffektivitet. Med dennaståndpunkt ställer vi oss på tvärs med alla de dominerande aktörer som menaratt kostnadseffektivitet skall vara den överordnade ledstjärnan förutformningen av ett system för utsläppsrätter. Största möjliga miljönytta ståralltså mot största möjliga kostnadseffektivitet. Detta utvecklas närmare iföljande avsnitt.7.7 Drömmen om den perfekta kostnadseffektivitetenUtredningen (SOU 2000:45)lades på regeringens bord. Som synes är kostnadseffektivitet redannämnt i rubriken, och det genomsyrar hela betänkandet. Det är sant att enav de avgörande fördelarna med ett system för utsläppsrätter är att detgenerellt sett är mer kostnadseffektivt än en koldioxidskatt. Medkostnadseffektivitet menar vi samma sak som utredningen, nämligen attstyrmedlet skall leda till att en given utsläppsbegränsning uppnås tilllägsta kostnad. Kostnadseffektivitet innebär att åtgärderna görs där de germest utbyte (utsläppsreduktion) per insatt krona.Frågan är som vanligt: Vem skall få den lägsta kostnaden, på vilkentidshorisont skall det räknas och vad skall räknas in i kostnadsberäkningen?Vårt svar är givet ovan. Det är samhället totalt sett som på lång sikt(kommande generationer) skall få så låg kostnad som möjligt och allamiljöproblem skall tas med i beräkningen. Detta står i skarp kontrast mot detsvar som man kan utläsa i utredningen, nämligen att det är förorenarnaskortsiktiga kostnadseffektivitet som skall optimeras enbart med hänsyn tillkostnaderna för klimatgasutsläpp.Miljöpartiet förutser att det är kring dessa två grundläggandeutgångspunkter som debatten om utsläppsrätterna kommer att kretsa. Somvanligt står långsiktiga miljöintressen mot kortsiktiga ekonomiskavinstintressen. Det som är lite speciellt just i fråga om utsläppsrätterna äratten viktig utgångspunkt är gemensam för båda inriktningarna: Vi måstesnabbast möjligt reducera klimatgasutsläppen, varför effektivitet i detta arbeteär av hög prioritet. Men vi menar att ökad effektivitet på klimatområdet intefår minska effektiviteten i att bekämpa andra miljöproblem. Miljö står delvismot miljö i denna fråga, och det gäller att maximera totalresultatet.Nu är ju inte detta på något sätt en ny fråga i miljöpolitiken. Drömmen omden perfekta kostnadseffektiviteten har funnits med i stort sett i fråga omvarje styrmedel på miljöpolitikens område, inte minst vad gäller koldioxid-skatten. har den drömmen långt ifrån gått i uppfyllelse, vare sig förförorenaren, som talar om kortsiktig kostnadseffektivitet för sig själv, ellerförmiljökämpen, som talar om långsiktig kostnadseffektivitet för samhället.Miljöpartiet är berett att gå in i det fortsatta arbetet med att utforma ettsystem för utsläppsrätter med öppna ögon för lösningar som minskarmiljöproblemen totalt sett och som beaktar förorenarnas konkurrenskraft. Vimenar dock att den fortsatta diskussionen måste hyfsas en aning vad gällerförorenarnas kostnadseffektivitet som något allting överordnat. Ekonomi stårmot miljö, lång sikt mot kort sikt, också i denna fråga. Alla intressen kanhävda tolkningsföreträde, men ingen bör göra det, först då kan vi nå fram tillresultat.7.8 principiella krav på ett system förhandel med utsläppsrätterPå frågan om kan tänka sig ett system för handel medutsläppsrätter i kan vi inte svara ja eller nej. Vi ärberedda att utreda och diskutera saken vidare för att kunna ta slutligställning när vi vet mer om vad ett sådant system innebär förmiljöproblemen totalt sett.Styrmedlet utsläppsrätter i viss utformning är mycket kraftfullt ochattraktivt i jämförelse med nationell koldioxidskatt. Emellertid är dess styrka,egenskapen att omfördela bördan mellan olika förorenare, också dess svaghetom man ser till de sammantagna miljökonsekvenserna. Handeln medutsläppsrätter handlar ju just om ett av flera miljöproblem som en vissverksamhet kan orsaka. En handel som inkluderar alla utsläppskällor kan ledatill en omfördelning som totalt sett förvärrar miljöproblemen trots attutsläppen av klimatgaser reduceras. Detta beror dock på utformningen avsystemet, där vi har långt ifrån full kunskap.En allvarlig nackdel med utsläppsrätter är att de fordrar ett omfattandeinternationellt administrativt system som tar att bygga upp. Kraftfullaåtgärder mot klimatförändringen måste sättas in mycket tidigare än ett systemför handel med utsläppsrätter kan stå klart. Detta talar för att koldioxidskattärdet styrmedel som måste sättas in eller skärpas , för att sedankompletteras eller på lång sikt ersättas med utsläppsrätter.Som utgångspunkt för det fortsatta arbetet vill utifrånresonemanget i detta kapitel sammanfatta ett antal principiella krav på ettframtida system för utsläppsrätter:- Inkomsterna från den initiala tilldelningen av utsläppsrätter skall tillfallastaten, lämpligen genom en auktion.- Det är marknadens funktion som skall avgöra minimistorleken påmarknaden, inte geografiska gränsdragningar.- Handel med utsläppsrätter skall ske mellan jämbördiga parter. Dettautesluter handel mellan i- och , men också handel med ekonomisktojämbördiga parter som exempelvis EIT-länderna, dvs. f.d. öststater.- Utsläppshandel skall vara ett komplement, ytterligare ett styrmedel, föratt bekämpa klimatförändrande utsläpp. Med få restriktioner för vem somskall få handla med vem behövs istället höga krav på nationella åtgärder,och tvärt om. Att åtminstone hälften av reduktionerna görs i det egnalandet förefaller vara ett rimligt krav.- Kraven på att inneha utsläppsrätter bör i första hand riktas mot dem somtillhandahåller produkter som orsakar växthusgasutsläpp vid användning.En sådan s.k. uppströmsansats för ett generellt system för handel medutsläppsrätter förefaller rimlig, åtminstone för merparten av utsläppen frånförbränning av fossila bränslen.- Ett system för handel med utsläppsrätter måste utformas så att det totaltsett bidrar till att minska samtliga miljöproblem, inte bara problemet medväxthuseffekten. Detta skall åstadkommas på ett så långsiktigt ochsamhällsekonomiskt kostnadseffektivt sätt som möjligt.- Handel med utsläppsrätter kräver ett omfattande internationelltadministrativt system som tar att bygga upp. Detta får inte tas tillintäkt för att avvakta med kraftfulla åtgärder i form av skärptkoldioxidskatt på kort sikt.8 Övriga s.k. flexibla mekanismerSyftet med de s.k. flexibla mekanismerna i Kyotoprotokollet är att gemöjlighet för länder att klara delar av sina åtaganden genom att minskautsläppen i andra länder. Handel med utsläppsrätter har behandlats iföregående avsnitt. Liksom för utsläppshandeln är målsättningen för deövriga två mekanismerna att den totala kostnaden förutsläppsminskningarna skall reduceras.På samma sätt som för utsläppshandeln är regler och riktlinjer för hurdessa mekanismer skall fungera ännu inte klara. Beslut om detta väntas tasvid sjätte partsmötet i i november 2000.De två mekanismerna kallas Gemensamt genomförande (JI) samtMekanismen för ren utveckling (CDM). Skillnaden mellan dessa mekanismerkan förenklat sägas vara att medan gemensamt genomförande mer handlar omen affärsmässig relation, handlar CDM mer om en biståndsrelation.Likheten mellan mekanismerna är att de förutom att syfta till utsläpps-minskningar också syftar till teknikspridning. Efter att först behandlamekanismerna var för sig, följer nedan en diskussion om teknikspridningkontra teknikutveckling.8.1 Gemensamt genomförande - svenska åtgärder iandra länderArtikel 6 av Kyotoprotokollet innebär att (industriländersamt det ) kan genomföra gemensamma projekt i syfte attminska utsläppen av växthusgaser. Detta kallas gemensamt genomförande(Joint Implementation, JI). Det handlar om att det ena landet investerar iutsläppsreducerande åtgärder i det andra landet i utbyte mot att helt ellerdelvis kunna tillgodoräkna sig utsläppsreduktionen gentemot sitt egetutsläppsmål. Istället för att förorenaren investerar i den egna fabriken,investerar man utomlands där utsläppsminskningen per investerad kronaär större. Förorenaren kan därefter fortsätta släppa ut från sin egen fabrik.Utsläppsminskningen skall enligt Kyotoprotokollet åstadkommas genomatt minska utsläpp eller genom att öka upptag i sänkor. De projekt somkommer till stånd skall ge mätbara, långsiktiga fördelar för miljön, som inteskulle ha uppstått om projekten inte genomförts. För detta krävs attreferensscenarier utarbetas för att fastställa vad utsläppen skulle ha blivit omprojekten inte hade kommit till stånd. Investerarlandets tillgodohavandeberäknas som skillnaden mellan utsläppen i referensscenariot och de faktiskautsläppen i projekten.Uppenbarligen kan stora metodproblem föreligga i beräkningen avutsläppsreduktionerna. anser det vara mycket viktigt att dessaberäkningsmetoder inte lämnar något utrymme för tvivel om projektensverkliga miljöeffekter.Redan i det klimatpolitiska beslutet inledde Sverigeförsöksverksamhet med gemensamt genomförande. har regeringensammantaget beviljat för främst effektivisering av debaltiska ländernas energisystem. har denna verksamhet bedrivitsinom ramen för klimatkonventionens pilotfas för gemensamt genomförandeoch CDM.Denna försöksverksamhet inom klimatkonventionens ram benämnsActivities Implemented Jointly (AIJ) och beslutades vid det första partsmöteti . Försöksperioden bestämdes pågå fram . Underförsöksperioden får länderna inte tillgodoräkna sig de utsläppsreduktionersom uppnås. Emellertid togs det senare, i , beslut om attpilotprojektfasen skall fortgå bortom på grund av att vissautvecklingsländer ansåg sig bortglömda och inte hade fått ta del av AIJ-projekten. En knäckfråga i framtida förhandlingar blir därför hur konverteringav AIJ-projekt till JI- och CDM-projekt skall gå till och ifall man kommertillåta retroaktiv kreditering av de utsläppsminskningar som åstadkommits.Miljöpartiet anser att det ursprungliga villkoret för AIJ, att deutsläppsreduktioner som uppnås inte skall få tillgodoräknas, bör fortsätta attgälla. bör ge regeringen detta till känna.8.2 Mekanismen för ren utveckling - internationelltbistånd inom klimatområdetMekanismen för ren utveckling (Clean Development Mechanism, CDM)kan sägas motsvara mekanismen Gemensamt genomförande, med denskillnaden att samarbetet är mellan å ena sidan som gjortbindande åtaganden om utsläppsminskningar och å andra sidanutvecklingsländer som inte gjort det. Mekanismen har två syften. Delsskall den hjälpa utvecklingsländerna att nå en hållbar utveckling, delssyftar mekanismen till att hjälpa att fullgöra sinaåtaganden om utsläppsreduktioner.Eftersom över- eller underskattningar av CDM-projektens effekter påutsläppen inte återfaller på värdlandets åtagande fordras i detta fall en meromsorgsfull kontroll och uppföljning för att fastställa nettoeffekten. En vissdel av intäkterna från projekt av detta slag skall gå till åtgärder föranpassningtill klimatförändringar i utvecklingsländer.När det gäller mekanismen för ren utveckling får utsläppsminskningar somuppnåtts fram utnyttjas för att bidratill att fullgöra åtaganden för den första budgetperioden2008-2012.De svenska insatserna har , som nämnts ovan, varit inriktade pågemensamt genomförande i . Regeringen har dock givitEnergimyndigheten i uppgift att tillsammans med Sida genomföra enförstudie av projekt i utvecklingsländer.Sverige har vidare beslutat att ingå i ett multilateralt samarbetetillsammans med ett antal länder och i dess etableradePrototype . Fonden avser genomföra upp till ett tjugotal CDM-eller JI-projekt. Fondens verksamhet kan förväntas få stor betydelse förutformning av praktik och regeltillämpning. Genom medverkan kanvi aktivt bidra till att strikta riktlinjer tillämpas vid bl.a. kreditering avutsläppen i investerarländerna.8.3 Teknikspridning kontra teknikutvecklingEn grundläggande tanke i klimatkonventionen är att industriländerna harett ansvar att gå före utvecklingsländerna när det gällerutsläppsminskningar för att bl.a. möjliggöra utvecklingsländernasutveckling, som kommer att kräva ökade växthusgasutsläpp. En andragrundläggande tanke är att klimatkonventionen skall bidra till att i-länderna på ett fördelaktigt sätt sprider sin teknik till ochmellan varandra. En tredje tanke, slutligen, är att klimatkonventionenskall utgöra motorn i ett långsiktigt arbete där i-länderna successivt tar påsig allt större åtagande om utsläppsminskningar. Detta kräverteknikutveckling i i-länderna, vilket i sin tur kräver ett omvandlingstryck ii-världen, som alltså skall ligga på framkant.Det finns motsättningar i detta. Genom ett maximalt utnyttjande av flexiblamekanismer skapas förmodligen en stor teknikspridning. Teoretiskt sett skeren utjämning av åtgärderna i världen så att slutresultatet blir att alla ländertillämpar dagens bästa västerländska åtgärder för att minska utsläppen.Samtidigt fortsätter utsläppen i de industriländer som är tekniskt mestavancerade. Där finns inget tryck på att ta fram bättre teknik och bättremetoder för att reducera växthusgasutsläpp, eftersom existerande teknikexporteras utomlands och löser problemen. Omvandlingstrycket är med andraord teoretiskt obefintligt. Produktions- och konsumtionsmönstren i dessaländer påverkas inte. Infrastruktur med lång livslängd påverkas inte. Först dåteknikspridningen är fullbordad och alla länder tillämpar dagens bästaåtgärder så kan omvandlingstrycket öka. Allt detta skall ses som ett teoretiskt,principiellt resonemang.Ett lågt omvandlingstryck i industrivärlden gör också att det blir svårare attförhandla fram nya åtaganden om skärpta utsläppsreduktioner. Det är heltavgörande att ett långsiktigt omställningsarbete kommer i gång också i detekniskt mest avancerade länderna, bl.a. . Detta måste gripa in ikonsumtions- och produktionsmönster, exempelvis i trafiksektorn, för attutrymme skall kunna skapas för framtida skärpta åtaganden.Därför anser att det måste finnas begränsningar på hur stor delav ett åtagande som kan fullgöras genom flexiblamekanismer. Som nämnts ovan förefaller det rimligt med ett tak på hur storandel av åtgärderna som kan av utomlands. Att åtminstone hälften avreduktionerna görs i det egna landet förefaller vara ett rimligt krav. Ettalternativ till detta är att ställa separata krav på hur stor andel respektivemekanism som får bidra till ett åtagande. Målsättningen måstevara att ett tillräckligt stort omvandlingstryck skapas i industriländerna samtatt systemet totalt sett bidrar till att minska samtliga miljöproblem, inte baraproblemet med växthuseffekten.9 Sänkor som tar upp koldioxidBegreppet "sänkor" är en översättning av termen "sinks" och betyder attdet sker ett upptag av växthusgaser från atmosfären till olika kolförråd. Ipraktiken handlar diskussionen om sänkor främst om koldioxidupptag påskogsmark, dels i träden, dels i marken, men även om förändrat åkerbrukoch bete. Tanken är att en nettoökning av kollagret i biomassa motsvararen mindre mängd koldioxid i atmosfären och att detta kan jämställas meden motsvarande minskning av koldioxidutsläppen. Ett skallalltså få tillgodoräkna sig nettoökningen av kollagret mot denkoldioxidreduktion man åtagit sig.Skillnaden mellan sänkor och övriga åtgärdsalternativ är att sänkornahandlar om att lagra koldioxid som redan finns i atmosfären, medan de övrigaåtgärderna syftar till att förhindra att mer växthusgaser släpps ut iatmosfären.Genom att öka sänkornas koldioxidupptagande förmåga möjliggörsytterligare upptag av fossila bränslen ur jordskorpan. En absorberad kolatomär kvalitetsmässigt sämre än en kolatom som inte släpps ut i atmosfären, ävenom båda alternativen ger samma utsläppsreduktion.Det är denna kvalitetsskillnad som i grunden lett till att sänkorna hela tidenvarit mycket kontroversiella i klimatförhandlingarna. De som motsatt sigsänkor har hänvisat till osäkerheter i den globala kolbalansen,metodosäkerheter för att bestämma kolförråden i skogsekosystemen samtsvårigheter att skilja antropogena flöden från naturliga flöden. Dessutomhotar sänkorna potentiellt den biologiska mångfalden, eftersom deuppmuntrar åtgärder som innebär att långsamväxande naturskog ersätts medsnabbväxande trädplantager.Det avgörande argumentet mot sänkor är emellertid att sänkorna inte kanbetraktas som permanenta kollager. Kol som lagras i biomassa är en del av ettkretslopp på jordytan. Bränder, insektshärjningar, växtsjukdomar kan frigörakolet utan mänsklig kontroll. Klimatförändringen i sig självt påverkar dessaförlopp. Men också mänskliga beslut och misstag i fråga om framtidaförändrad markanvändning, vådabränder, osv. medför att sänkor är långsiktigtmycket riskabla kollager.De som argumenterar för att koldioxidsänkor skall få tillgodoräknas somreduktionsåtgärder har egentligen bara ett fristående argument: Sänkor är enav de mest kostnadseffektiva åtgärderna för att reducera mängden koldioxid iatmosfären. Nästan varje annan åtgärd är dyrare. Speciellt snabbväxandeträdplantager som ersätter långsamväxande naturskog eller obeskogad, billigmark är attraktiva åtgärder.Kyotoprotokollet innehåller en komplicerad politisk kompromissuttryckt i de två otydliga artiklarna 3.3 och 3.4. Dessa innebär att sänkornainkluderas i Kyotoprotokollet, men bara i begränsad omfattning.Preciseringen av deras innebörd är föremål för intensivaförhandlingar.Artikel 3.3 innebär att kolupptag som sker (2008-2012) och som kan hänföras till nybeskogning eller återbeskogning sedan1990 får räknas parterna tillgodo. Avskogning 2008-2012 räknas somkoldioxidutsläpp. Förhandlingsfrågan här är främst hur "återbeskogning"(reforestation) skall definieras. Skiljelinjen går mellan definitioner som sägeratt återbeskogning skall föregås av ändrad markanvändning (exempelvisigenplantering av ) å ena sidan, och definitioner som menar attåterbeskogning också är normal plantering efter skogsavverkning, å andrasidan. Skillnaden är förstås stor. Om återbeskogning också inkluderar gängseskogsbruksåtgärder kan släppa ut ytterligare CO2 perår.Men problemen stannar inte vid detta. Den andra artikeln om koldi-oxidsänkor, artikel 3.4, ger möjlighet att addera ytterligare åtgärder avseendesänkor förutom dem som nämnts ovan.