mot · GO02So244 · 2000-10-05 00:00:00 — Undersökningen ger vid handen att över 2/3 av kommunernasutgifter för äldreomsorgen nu går till särskilda boendeformer och mindre än1/3 till stöd i ordinärt boende.ObefintligkostnadskontrollEn kommunalt styrd och driven utveckling kunde möjligenaccepteras om något tydde på att det bakom lågvälinformerade överväganden i olika frågor. I detta fall kandock uteslutas att utvecklingen skulle vara uttryck för någonegentlig plan för att få värde för de pengar som satsas påäldreomsorgen. Kommunerna vet nämligen inte så mycketom hur skillnaden i kostnad mellan särskilt och ordinärtboende ser ut!I en studie har Svenska Kommunförbundets äldreberedning försöktbedöma om kostnaderna för att tillfredsställa ett givet vårdbehov blir högreeller lägre p.g.a. valet mellan särskilt respektive ordinärt boende. Studienbegränsar sig till kommunerna . De slutsatsersom kunde dras var dock högst begränsade och gick inte utöver det rentsjälvklara: att vård i ordinärt boende var billigare för kommunen vid ett lägrevårdbehov, och tvärtom vid ett högt vårdbehov. Framförallt kostnaderna förförflyttning samt möjligheten att lägga upp arbetet mera rationellt i särskildaboendeformer förklarar detta.Sammantaget var det dock svårt att säga något om den totalasamhällsekonomiska kostnaden för kommun, stat och den enskilde. För denenskilde var den kommunala avgiften vanligen högre i särskildaboendeformer. Även individens boendekostnad blev vanligen högre i särskiltboende - många äldreboenden är nyproducerade, vilket ger höga hyror. Dehöga hyrorna motsvarades i hög grad av ökade statliga bidrag - det s.k.bostadstillägget ökar med boendekostnaden. Man kan anta att ävenkostnaderna för statliga räntebidrag är högre i särskilda boendeformer.Trots de höga bostadssubventioner som lämnas i särskilda boendeformerhade kommunerna ändå svårt att få fastigheterna att gå runt ekonomiskt.Nyproduktion av särskilda boendeformer kostar enligt uppgift mellan 600.000och per plats i investeringskostnad. Kommunernasmöjligheter att få täckning för dessa kostnader är emellertid små då mångaäldre saknar eller har låg ATP. Det gör det nödvändigt att sätta ned avgiften imånga fall.Även en annan undersökning gjord av visar attkommunerna har dåligt grepp om sina kostnader inom äldreomsorgen - inteen enda av åtta kommuner i en undersökning hade tidigare beräknatsubventionen i den renodlade fastighetsdriften. Redovisningen avboendekostnader varierar kraftigt mellan olika kommuner.Redovisningen ovan visar att det sammantaget - utöver de problem somföljer av att kommunerna har dålig information om sina egna kostnader - ärnästan omöjligt att bedöma de samhällsekonomiska kostnaderna av olikaboendealternativ. Vi kan därmed slå fast att det alternativ - kommunalstyrning - som i har valts i stället för valfrihet åt den enskilde intekan göra anspråk på att vara särskilt väl övertänkt ens från ett ekonomisktperspektiv. Det handlar om rent politiskt tyckande som genom kommunernasmonopolorganisationer för äldreomsorg har givits ett storskaligt genomslag ilandet.Ambitiösa menmisslyckade reformförsökSom framgått ovan finns många problem medäldreomsorgen. Men äldreomsorgen berör också direktmånga människor - både äldre och anhöriga - vilket fört detgoda med sig att problemen har varituppmärksammade. Under /98 lades t.ex. enhandlingsplan för äldreomsorgen fram i riksdageninnehållande bl.a. nationella mål för äldrepolitiken,kompletterad med ekonomiska resurstillskott. Bland denationella målen märktes att äldre skall:- kunna åldras i trygghet och med bibehållet oberoende- kunna leva ett aktivt liv och ha inflytande i samhället och över sin vardag- bemötas med respekt- ha tillgång till god vård och omsorgAmbitionerna med handlingsplanen var sammantaget höga,men det praktiska resultatet blev synnerligen klent. Redannär handlingsplanen lades fram påpekade vi att dennaarbetsmetod - med centrala planer och ytterligareresurstillskott - inte skulle fungera i praktiken. Vi ansåg inteatt en ny handlingsplan skulle medföra några praktiskaförbättringar i äldreomsorgens verklighet.I efterhand kan man konstatera att vi tyvärr fick rätt. Förändringar måstekomma underifrån om de skall ha en chans att få fotfäste i och vara avpassadetill den verklighet som vården arbetar i. Det underlättas med en mångfald avstarka och oberoende aktörer inom vården. I stället för den nuvaranderegeringens upp-ifrån-perspektiv och nationella handlingsplaner behövs ettklimat där människors egna initiativ välkomnas och stimuleras.Ett typexempel på hur fel planen slagit gäller tillgången till medicinskkompetens i äldrevården. underströk i samband medriksdagsbehandlingen av handlingsplanen, att utskottet utgick från attsamtliga särskilda äldreboenden nu skulle få tillgång till läkare som tar etthelhetsansvar för den medicinska vården, vårdplaneringen och handledningenav vård- och omsorgspersonal.Men äldreomsorgen är fortfarande ett vårdsystem i kris. Bristandekontinuitet i den medicinska vården och avsaknad av kontinuerligläkartillgång, brister i läkemedelshantering och smärtlindring samt bristanderesurser för god vård i livets slutskede är vanligt förekommande.Förskrivningsrätten för annan vårdpersonal än läkare har vidare länge varitotillräckligt utbyggd, och problemen med särbehandling av t.ex. privatanställda sjuksköterskor i förskrivningshänseende kvarstår.Många äldre har också svårare än yngre att göra sin röst hörd i sjukvården.Vi moderater har upprepade gånger föreslagit en vårdgaranti, som stärkerpatientens ställning i vården.Socialstyrelsen konstaterar i sin publicerade rapportÄldreuppdraget att det finns kvarstående brister beträffande läkarinsatsernasamt en i många stycken alltför dålig bemanning med sjukvårdskompetentpersonal i äldreomsorgen.Den kritik som framfördes kvarstår alltså trots allt fagert taloch alla planer. Vi moderater har upprepat kravet på läkarresurser iäldrevården vid senare tillfälle, och vi har även lagt fram konkreta förslag föratt komma till rätta med de problem som upprepade gångerhar pekat på. majoritet har dock vägrat ställa upp bakom vårainitiativ, , med motiveringen att en enkät frånLandstingsförbundet visade att samtliga landsting var inne i en aktiv processmed att utforma samverkansavtal avseende läkarinsatser i de särskildaboendeformerna.Men konstaterar att det fortfarande brister i samverkanmellan kommun och landsting. Vidare understyrks de fortsätta problemenmed att behålla och rekrytera personal. bedöms rekryteringslägetför sjuksköterskor försvåras ytterligare, och en brist förväntas i närmare nioav tio kommuner. För undersköterskor förväntas en brist i sex av tiokommuner.MeningslösastimulansbidragDet är alltså svårt att rekrytera ny utbildad personal, ochfortbildningen av den gamla personalen släpar efter.Fortbildning av arbetsledare var t.ex. en viktig komponent iden nationella handlingsplanen och skulle stödjas med ettstatligt bidrag uppgående till över tre år.Enligt en enkät har dock flertalet kommuner inte startatnågon ny fortbildning för arbetsledare . Av de 78miljoner kronor som har betalats ut till kommunerna förverksamheten har endast använts underåret. Vad kommunerna kommer att göra med resterandepengar återstår att se.Inom ramen för den nuvarande nationella handlingsplanen finns även ettsärskilt stimulansbidrag på för att förbättra stödettill anhöriga. Av detta bidrag har kommunerna i genomsnitt bara använt 21procent . Merparten av året har i stället gått åt till planering ochframtagande av de lokala handlingsplaner som krävs för att man skall få delav bidraget. I nio kommuner visade det sig enligt i själva verket hade dragit ned på ekonomiska ersättningar till anhörigaunder året.I den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken angavs vidare atttillgången till hjälpmedel i den kommunala äldreomsorgen måste förbättras.Socialstyrelsens undersökning visar dock att det, även om tillgängligheten tillhjälpmedel upplevs ha ökat, bl.a. genom ett ökat antal förskrivare, finnsflaskhalsar i form av långa leveranstider och väntetider påspecialanpassningar. Mycket tid går också åt till att diskutera vem som skallbetala olika hjälpmedel.I propositionen om nationell handlingsplan lyfte regeringen särskilt frambehovet av samverkan mellan landsting och kommuner för att garanteramedicinsk kompetens i den kommunala äldreomsorgen. Man lanserade ävensatsningar på forskning och kompetensutveckling av personal samt fonder förbidrag till försöksverksamheter som syftar till utveckling och nytänkande iverksamheten.Sammantaget kan man konstatera att den nuvarande nationellahandlingsplanen för äldrepolitiken är ett misslyckande. De förbättringar aväldrevården som regeringen nu utlovat i ännu en ny handlingsplan - dennationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården - bjuderinte på några nyheter, bara på ett löfte om att fortsätta en strategi som redanhar misslyckats.Reformer för ökadvalfrihet och fleraalternativ iäldreomsorgenTrots problemen och de misslyckade reformerna finns detändå mycket som är bra i svensk äldreomsorg allmänt settoch många välskötta äldreboenden. De reformer somgenomförs, kanske framför allt i moderatledda kommuner,bådar gott och är på god väg att öppna och förnya en sektorsom länge har varit alltför stängd för impulser utifrån. Dealternativa verksamhetsformerna ökar kraftigt och ungefärhälften av kommunerna anlitar nu privata entreprenörer.Vi anser att det finns ett egenvärde i att omfattningen av privatadriftsformer ökar. Vi vet att de privata verksamheterna erbjuder nya ochbättre möjligheter åt både medborgare och personal. Vi är därför övertygadeom att valfrihet också kommer att medföra ett större och växande antalprivata alternativ. Det är därigenom naturligt att kommunerna successivtträder tillbaka som producenter av bl.a. äldresomsorg.Upphandlingar har i flertalet fall förstärkt kvaliteten och möjliggjort klarar av de påfrestningar som systemen utsätts för med ett ökande antaläldre. Genom äldrepeng ges individer möjligheter till ett större inflytandeöver vem som hjälper dem i hemmet och med vad de får hjälp. En kommunsom länge har arbetat på detta sätt är Nacka.I infördes ett pengsystem . De vårdtagare som beviljatshemtjänst av kommunens biståndshandläggare kan där anlita andra vårdgivaresom alternativ till den kommunala . För att en vårdgivare skallgodkännas - auktoriseras - av kommunen krävs bl.a. att personalen skall hatillräckliga kunskaper och erfarenheter inom arbetsområdet. Vårdgivarenansvarar också för att all personal inom verksamheten iakttar sammasekretess- och tystnadsplikt liksom anmälningsskyldighet som gäller inomden kommunala hemtjänsten.Det är kommunstyrelsen som auktoriserar de privata vårdgivarna, mennågra avtal tecknas inte mellan kommunen och dessa. Vårdgivarens arbetebedöms och godkänns i första hand av vårdtagaren. Kommunen har dockenligt socialtjänstlagen det yttersta ansvaret för att de som bor och vistas ikommunen får den hjälp och det stöd som de behöver. Kommunensbiståndshandläggare följer därför upp de insatser som görs.Genom särskilda brukarundersökningar följer också kommunen upp hurinvånarna tycker att fungerar. Med systemet uppnås flerafördelar. Förutom ökad valfrihet blir det också goda möjligheter att påverkanär och hur hemtjänstarbetet skall utföras.Det finns alltså positiva exempel. Men fokus i debatten sätts - med rätta -ofta på det som inte fungerar. Även detta är en hel del inom svenskäldreomsorg av . I media uppmärksammas regelbundet problem i desärskilda boendeformerna, såväl i offentlig som i privat regi. Det kommerlarmrapporter om orimliga avgiftskonstruktioner som konfiskerar de gamlasförmögenheter och lämnar även den friske maken/makan på bar backe. Listankan göras lång. studie i åtta kommuner ger f.ö. vidhanden att administration och ledning av verksamheten tar i anspråk hela nioprocent av resurserna.Nästa steg mot trygghetgenom ökad valfrihetDet är nu hög tid att statens, kommunernas och deprofessionella gruppernas makt i äldreomsorgen begränsasoch att enskilda pensionärer ges ökad möjlighet att självabesluta om sina prioriteringar. Först då kan man vara säkerpå att utvecklingen inom äldreomsorgen - på en totalnivåoch lokalt - går åt rätt håll och i rätt takt.Även äldre med stora behov av vård och omsorg måste - i såväl praktiksom teori - ges möjlighet att kunna välja olika former av service, vård ochboende. Här måste särskild uppmärksamhet ägnas de personer som behöverstöd för att föra sin talan och få sina intressen tillgodosedda. Den äldresställning måste stärkas.Mot denna bakgrund är det nu dags att ta ytterligare ett steg mot valfrihetinom äldreomsorgen. Vi vill inte längre nöja oss med att man - på papperet -får välja mellan att bo hemma och i en särskild boendeform. Valfrihetenmåste omfatta mycket mer än så. Det är hög tid att komma ifrån en situationdär nya sätt att driva verksamheten med automatik betraktas som mindreriktiga än de gamla. Utgångspunkt för bedömningen måste vara den enskildeäldres och de anhörigas önskemål och uppfattningar om sina egna behov ochönskemål, inte kommunala politikers och tjänstemäns uppfattningar om dessa.En jämförelse med situationen inom barnomsorgen är pedagogisk. Därfinns många alternativ och olika pedagogiker frodas. Verksamheten anpassasallt mera till föräldrarnas och barnens behov och önskemål. Den kommunalastandardbarnomsorgen är på väg att förbytas till en mångfald av idéer om hurverksamheten skall bedrivas.Barnomsorgen har fått mera frihet att utvecklas i enlighet med brukarnasönskemål än äldreomsorgen. Detta hänger delvis samman med de olika val avstyrsystem som har gjorts i respektive sektor. Inom barnomsorgen tillämparde flesta kommuner ett system som innebär att privata daghem m.fl. får enfast ersättning per barn. Här finns - även om den inte alltid är genomförd fulltut - en tanke om ett pengsystem med valfrihet för den enskilde. Brukarna fårdärmed ett direkt inflytande på verksamheten. Etableringsfrihet säkras, ävenför daghem som har en smal inriktning och som tillfredsställer behov bara hosen liten grupp familjer.Inom äldreomsorgen däremot, arbetar de privata aktörerna vanligen inomramen för en entreprenadmodell. Kommunen anger på förhand vilkenverksamhet som skall bedrivas och på vilket sätt. Därefter får olika företag,kooperativ m.fl. lägga anbud på att driva verksamheten. Verksamheten gerdärigenom uttryck för kommunens önskemål och kommunens prioriteringar,snarare än brukarens. Verksamheten blir ofta både bättre och billigare än omden drivits i kommunens egen regi, men anpassningen till den enskildebrukarens önskemål uteblir ofta. Dessutom ges personal och entreprenörer ide alternativa driftsformerna bara begränsade möjligheter att själva utvecklaverksamheten och pröva nya idéer.Man kan spekulera i olika anledningar till varför kommunernas politikerhar valt entreprenadmodellen inom äldreomsorgen och pengsystem inombarnomsorgen. Orsakerna är antagligen flera. Vissa äldre klarar sig självamed lite hjälp, medan andra behöver stöd och praktisk uppbackning.Man kan därför inte dela ut en peng som ger lika mycket resurser åt varjebrukare.Man kan också tänka sig andra förklaringar till varför valfriheten harförblivit låg inom äldreomsorgen. Till skillnad från flertalet barn så har intealla äldre någon anhörig som kan se efter deras intressen. Då kan kommunenkänna sig föranledd att ta ett större ansvar. Det kan vara motiverat i mångafall, men kan inte få motivera valfrihetsbegränsningar för alla äldre,varav många både kan och vill fatta sina egna beslut, eller föredrar attanhöriga i första hand hjälper dem med detta.Vi menar att den enskilde äldre skall ha en ovillkorlig möjlighet att väljatill god omsorg och välja bort en omsorg som han/hon inte är nöjd med. Detär absolut nödvändigt för att garantera en god omvårdnad. Olika former avoffentlig kvalitetsmätning och tillsyn kan fylla en viktig funktion, men kanaldrig utgöra en tillräcklig garanti för den enskildes välbefinnande. Man skallkunna byta boende eller hemtjänst utan att behöva skriva brev till politiker,utan att behöva berätta om sina personliga problem i pressen och utan att överhuvud taget behöva ange några skäl för det. Man skall inte behöva bevisa attden nuvarande verksamheten är misskött eller att personalen inte har tid att gegod omvårdnad. Det subjektiva intrycket skall vara tillräckligt för att sökanågot bättre.En förutsättning för valfrihet är också att det finns något att välja mellan.Decenniers äldreomsorg inom kommuner och landsting har lett till en obalansmellan behov och tillgång. måste det öppnas upp för stiftelser, kooperativ,föreningar och företag. I stället för att möta alternativen med misstro ochillasinnade rykten, bör de välkomnas och det såväl rikare som bredareinnehåll i vården de för med sig bejakas.Alternativ inom äldreomsorgen - som uppfyller högt ställda kvalitetskrav- skall enligt vår mening ges möjlighet att verka på samma villkor sommotsvarande offentlig verksamhet. Enligt vår mening skallbrukaren alltid ha rätt, även inom äldreomsorgen. I är detta - konstigtnog - ett radikalt nytt tankesätt.Införande av enäldrepeng på kommunalnivåVi föreslår att den enskilde - som ett alternativ till denkommunala omvårdnad han/hon har rätt till enligtsocialtjänstlagen - skall kunna få disponera en äldrepeng.Äldrepengen skall kunna användas för att betalaäldreomsorg såväl i hemmet som på olika former av privatainstitutioner. Socialtjänstlagen ger bara den enskilde enrätt till äldreomsorg som svarar mot hans/hennes behov, intenågon reell valfrihet. Det är inte tillräckligt.Äldrepengen är en alternativ möjlighet för den enskilde att lösa sittomsorgsbehov. Rätten enligt socialtjänstlagen att kräva omsorg somkommunen ordnar kvarstår alltså ograverad för den som inte väljer att ta utäldrepengen. Denna kommunalt ordnade äldreomsorg kan naturligtvis - som idagsläget - drivas såväl i offentlig som i privat regi. Oavsett drifts- ochstyrform har dock kommunen ett yttersta ansvar för att den kommunalt styrdaverksamheten lever upp till de krav som den äldre och samhället i övrigt kanställa - precis som i dagsläget.När någon väljer att använda sig av äldrepengen blir vården i stället enfråga mellan den enskilde och vårdgivaren. Det kommer att ligga ivårdgivarnas eget intresse att informera om sin egen verksamhet ochdokumentera att man lever upp till olika kvalitetsnormer. Ansvaret för attverksamheten uppfyller kvalitets- och omvårdnadskraven ligger inte längre påkommunen, utan på statliga myndigheter, som skall godkänna och utövatillsyn över samtliga äldreboenden och omsorgsgivare i landet. Kommunensansvar blir att bedöma graden av omvårdande insatser som den enskilde harbehov av samt se till att pengar för detta betalas ut till den godkändavårdgivare som den enskilde vill ha sin omvårdnad utförd av.En äldrepeng av den modell vi förespråkar finns ännu inte i någon svenskkommun, även om liknande reformer har genomförts i en del kommuner.Med nuvarande lagstiftning på äldreomsorgsområdet har kommunerna hellerinte rätt att släppa ifrån sig så pass mycket inflytande och ansvar tillenskildamänniskor. Det är fortfarande lagstiftningen som styr hur äldreomsorgenutformas, inte enskilda människors val och önskemål. Det är det vi moderatervill ändra på genom beslut i riksdagen.Utformningen av enäldrepengVi menar att en rätt till en äldrepeng, som alternativ tillkommunens ansvar för omsorg enligt socialtjänstlagen, börinföras i socialtjänstlagen. Nivån på äldrepengen bördäremot fastställas på lokal nivå i varje kommun.Utgångspunkt för beräkning av äldrepengens storlek bör vara attäldrepengen motsvarar den kostnadsbesparing som kommunen erhållergenom att en individ avstår från kommunalt driven äldreomsorg. Enberäkning som är uppenbart felaktigt gjord, och som därmed ger en orimligtlåg nivå på äldrepengen, bör kunna prövas i domstol. Kommunerna bör alltsåha ett stort handlingsutrymme vad beträffar nivån, som en vissminiminivå ändå garanteras den enskilde. Kommunernas beslut om nivå påäldrepengen skall självklart gälla lika för alla kommuninvånare medjämförbart hjälpbehov.Biståndsbedömningen i det enskilda fallet skall precis som i dagslägetgöras på individuell nivå och av kommunen. Den skall kunna överklagas påsamma sätt som . I praktiken innebär det att kommunerna kan behållasina nuvarande principer och praxis för vem som får omsorg och i vilkenomfattning. Dessa friheter för kommunerna att fatta lokala beslut omäldreomsorgen är av stor betydelse. Undersökningar visar att kommunerna idagsläget gör olika prioriteringar.En äldrepeng som fastställs lokalt kommer att ligga på olika nivå i olikakommuner. Det finns ändå anledning att här ytterligare beröra hur dennuvarande kostnadsnivån ser ut i äldreomsorgen. Detta ger - med flerareservationer för bl.a. kommunernas avgifter och kvarvarande fasta kostnader- indirekt en indikation om storleksordningen på äldrepengen.Kostnaderna för äldreomsorgen finns mycket bristfälligt kartlagda.Riksdagens utredningstjänst har inte kunnat separera kostnaderna för särskiltboende från kostnaderna för hemtjänst i ordinärt boende. Vi tvingas därför litapå en mera begränsad undersökning som har gjort i åttakommuner. Undersökningen visade att den genomsnittliga kostnaden pervårdtagare låg per vårdtagare i särskilt boende och över100.000 kronor per vårdtagare i ordinärt boende.Kommunens roll ochansvarDen äldrepeng vi föreslår ger den enskilde rätt att lösa sittomsorgsbehov efter egna önskemål. Den enskilde får - somett alternativ till den kommunala omvårdnad han/hon har rätttill enligt socialtjänstlagen - disponera en peng vars storlekbestäms av omsorgsbehovet.De nya möjligheter som äldrepengen innebär för de äldre skaparnaturligtvis också en press på kommunens egen verksamhet att förbättra bådekvalitet och individanpassning.Det hindrar inte att det kan finnas ett behov av insatser för ett samordnatkvalitetsarbete i enskilda kommuner eller i form av ett samarbete kommuneremellan. Vi tror dock att kommunerna själva är mest lämpade att driva ochsamordna detta arbete. Det ger inte minst bättre möjligheter att pröva nya ochlokalt anpassade lösningar.Ett omfattande och ambitiöst arbete pågår också redan i dessa frågor. Manhar inte minst lokalt utvecklat olika metoder för att mäta och förbättrakvalitetinom äldreomsorgen.Det är enligt vår uppfattning mycket viktigt att skilja på vad som ärindividens, kommunens respektive statens ansvar och rättigheter. Det gällerinte minst i de verksamheter som står människorna närmast.Rättvisare avgifterKommunerna kommer med äldrepengen att bli tvungna attanpassa sina avgiftssystem så att inte enskilda äldre drabbasav en orimligt hög avgiftsbelastning. För den som drabbasav en orimligt hög avgift - t.ex. genom att äga sitt eget huseller genom att ha sparat till sin ålderdom - finns ju medäldrepeng alltid möjlighet att välja ett privat äldreboendemed rimligare avgiftssystem än det kommunala.Även om vi tror att äldrepengen långsiktigt kommer att medföra rimligareavgifter, vill vi ändå förbättra det legala skyddet mot orimliga avgifter i denkommunala äldreomsorgen. Utvecklingen har gått mottaxesystem där avgiften baseras på den enskildes inkomst. Nio av tiokommuner hade 1999 inkomstrelaterade taxor i ordinarie boende och åtta avtio i särskilt boende.Progressiviteten i avgiftssystemet har också ökat, och taken för den högstaavgift som kommunen tar ut har höjts. Det blir också allt vanligare attkommunerna på olika sätt väger in de äldres förmögenhet, t.ex. fastigheter,när avgiften fastställs.Kommunala taxor bör enligt vår uppfattning alltid bygga på en princip omlikabehandling av kommunmedborgarna. Det innebär att man skall betalasamma avgift för samma tjänst. Detta är en grundpelare i kommunallagensregler och tillämpas allmänt för samtliga kommunala avgifter utanför densociala sektorn.Inom äldreomsorgen är det dock bara ett mindre antal kommuner somtillämpar principen om samma avgift för samma tjänst.