mot · GO02K210 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:K210av , ()YttrandefrihetenFörslag till riksdagsbeslutRiksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att erforderliga åtgärder vidtas i syfte att även i praktikengarantera yttrandefrihet och att skydda medborgare som tillämpar den-samma.Motivet för mitt förslagRubriken hämtad från (1564-1616) pjäs originaltitelns "danska staten" är, enligt undertecknad, berättigatändrat till - svenska staten. utspelades förvisso under tidigmedeltid, men handlingen är i delar fortfarande aktuell i dagens Sverige.Politiker hävdar ofta att är, om inte demokratins stamort, ett landdär medborgarna lever i fysisk och psykisk trygghet, med stor öppenhet ochdär varje människas röst är lika värd. Förvisso är så fallet vid allmänna valtillolika politiska församlingar. Undantaget detta gnisslar det däremot högt i detdemokratiska maskineriet i allmänhet och avseende yttrandefrihet ochcivilkurage i synnerhet.Många människor är "tysta" och vågar av olika skäl inte offentliggöra sinåsikt. Läget har förvärrats . Det är dags för framför alltpolitiker att sätta ned foten, vidta erforderliga åtgärder och kraftfulltmarkeraatt situationen inte accepteras längre.Dagligen offentliggörs hur människor i privatliv och på arbetsplatser, dåframför allt sådana inom stat, landsting och kommun, upplever att de måstevara "tysta" av olika skäl. Av i huvudsak rädsla att förlora arbete och karriärtiger man inför oförrätter och vågar inte framföra berättigad kritik. Dessutom,vilket är ytterst allvarligt, är det ett faktum att människor alltmera drar sigföratt ställa upp som vittnen i domstolar.Många med insyn i skolan har länge förvånats över att skoldebatten tillstora delar handlat om i och för sig viktiga saker som ämnesinriktning ochundervisningsplaner. Vad som har berörts mycket mindre är hur det ser utinne i skolsalen.Det har misstänkts att den ordning och reda som påstås ha härskat påskolorna varit en dimridå, som ingen ansvarig velat ens försöka skingra. Nuvet alltfler att det på många skolor råder närmast anarki, där inlärning ochundervisning inte kan prioriteras i praktiken. Att läraryrket har sina sidorvittnar statistik över sjukskrivningar och förtidspensioneringar om. Varför hardet blivit så och varför har i stort sett ingen reagerat? Lärare, rektorer,ansvariga på högre nivåer och förvisso även politiker har av förmodligenolika skäl valt att ligga lågt och i alla fall inte offentligt diskuteratproblemensom finns. Varför?Mycket pekar på att problemen med ordning och uppförande i skolan berorpå att respekt för lärare och vuxna bland skolelever har minskat. Det bör inteförglömmas att unga flickor ibland blir ytterst illa behandlade i skolan avpojkar. Därför har det uppstått situationer som är direkt deprimerande och enskam inte bara för skolan utan för samhället i stort. Varför har då så fåvarnatoch vågat ta bladet från munnen och berätta hur det är?En orsak är att få lärare ville tala om att de hade problem med ordningen iklassrummet. Man ville förmodligen inte framstå som en dålig yrkesman.Dylika erkännanden kan nämligen misstänkas vara hinder i karriären. Det ärnog inte fel att tro att alla visste vad som försiggick, men föredrog att varatysta. Ett exempel på en misslyckad skola där ansvariga saknade förmåga ochvilja att åtgärda problemen uppmärksammades i boken . Däravslöjades det interiörer som är en skam för den svenska skolan, särskilt somde verkade vara accepterade.Runt om på landets arbetsplatser råder också alltför ofta en deprimerandetystnad. Som regel är orsaken att de som skulle vilja säga emot eller kritiseratror att sådant agerande är en broms i karriären. Vad som är förvånansvärt äratt det verkar som att tystnaden är "störst" på offentliga arbetsplatser. Dettakan bero på att arbetar många inom den offentliga sektorn som vikariereller på deltid, vilket kan innebära att de som anses "besvärliga" tror attderasmöjligheter till förnyade vikariat eller ökad arbetstid minskar.Det är en skam för att, då anställda inom den offentliga sektorndeltagit i demonstrationer där kritik riktats mot förhållanden på arbetsplatser,de kände sig tvingade att dölja sina ansikten.Det skall betonas att det naturligtvis finns människor som är notoriskakverulanter och alltid anser sig förbigångna. Det är dock min bestämdaövertygelse att det stora flertalet kritiska röster inte tillhör den kategorin.Ett annat exempel på "det tysta " är de alltmera uppmärksammadefallen där människor som varit vittnen till brott inte vågar vittna inför polisoch vid domstol av rädsla för hot om fysiska konsekvenser. Detta är det isärklass allvarligaste angreppet mot samhället, och här måste tas krafttag iform av ökade resurser till polis, åklagare och domstolar.Många anser, med all rätt, att de resurser som står till rättsmaskinerietsförfogande är för snålt tilltagna. Otaliga är beskrivningarna i media därmänniskor som drabbats av brott kritiserar polisens alltför små resurser.Under senare år har polisen omorganiserats i en takt som kan ifrågasättas. Deenda som verkar försvara alla omorganisationer inom polisen är chefer medhögre karriär i sikte.Vad som borde vara en varningsklocka är det faktum att många anser attdet ofta händer att åklagare på grund av stor arbetsbörda inte hinner förberedamål i erforderlig omfattning. Mål som förberetts av åklagare blir ioroväckande stor omfattning kritiserade av domstol och advokater. Om det ärså att antalet mål är för många per åklagare och kvalitén av det skälet blirmindre bra, kan detta endast åtgärdas genom mer resurser tillåklagarväsendet.I takt med att polisens möjligheter att förebygga och bekämpa brottminskar är risken uppenbar att s.k. medborgargarden uppstår. Sedan många århar uppgifter som tidigare sköttes av polis övertagits av vaktbolag. Då detgäller rena bevakningsuppgifter kan detta accepteras, men får inte utvecklas isådan riktning att direkt polisiära uppgifter ges till vaktbolag. Skulleintressetför medborgargarden öka är det från många synpunkter en bekymmersamsituation som kan skaka grundvalarna i ett demokratiskt samhälle. Människorsom bildar eller tänker bilda medborgargarden, anser att polisen inte längreklarar av att skydda människor och deras ägodelar. De menar att det är derasrättighet att agera mot brottslighet då polisen ofta saknar resurser och tvingasgöra prioriteringar som inte överensstämmer med människors uppfattningöver vad polisen skall syssla med.Ett annat exempel på tystnaden i är då medborgare ifrågasätter vår,jämfört med hela industrivärlden, unikt "generösa" flyktingpolitik, somutvecklats till det största sociala och ekonomiska haveriet . Allaattitydmätningar vittnar om att en majoritet av svenskafolket är mycket kritiskt mot den förda politiken. Kritiken handlar i de allraflesta fall inte om rasism eller främlingsfientlighet, utan enbart om attSverigesaknar resurser och kompetens för att kunna hantera det stora antalutlänningar som beviljats asyl. Kritiken viftas bort av politiker med hjälp avmedia som okunnig och även främlingsfientlig. Detta gör att människor drarsig för att offentligt ifrågasätta flyktingpolitiken. Vem vill kallas förrasist?Men inte bara medborgarna är tysta.Bland politiker som var och en är ansvarig, råder en närmast kompakttystnad. Man skäms mot bakgrund av alla löften för det stora misslyckandetsom inte längre går att dölja. skulle inte bara garantera fysiskt skyddåt asylbeviljade, utan även en god ekonomisk och social framtid. Alla somvill se, ser att politiken havererat.Det är av stor vikt då det gäller medborgarnas förtroende förmyndigheterna att dessa skapar resurser och agerar så att yttrandefrihetenfungerar även vid sidan om högtidliga middagstal.Stockholm den 21 september 2000Sten ()