mot · GO02Fi209 · 2000-10-05 00:00:00 — Pengarnaska även användas till fortbildning och kompetensutveckling.- Domstolsväsendet bör tilldelas ytterligare medel. De mindre tingsrätternaska i princip behållas. Medel ska också gå till läns- och kammarrätterna.- En fungerande kriminalvård kräver utökade resurser. Handlingsplaner och påverkansprogram ska utvecklas.Målsättningen ska vara meningsfulla insatser för att möjliggöra ett liv utanbrottslighet. Detta arbete ska börja och fortsättaefter frigivningen.- tillförs medel för att kunna tillförsäkra denenskilde rättstrygghet och rättssäkerhet.- Det brottsförebyggande arbetet intensifieras genom att bl.a. får iuppdrag att utarbeta tydliga riktlinjer för bebyggelseinriktade hinder motbrott. Medel tillförs också det brottsförebyggande arbetet i kommunerna.- Till detta kommer förbättringar för skattemyndigheternas möjligheter tilluppföljning och bekämpning av skattefusk samt satsningar på tullen ochKustbevakningen.Tabell 7.6 alternativ för rättsväsendetFörändringar i förhållande till regeringens förslagTabell 10: (Miljoner kronor 20012002 2003 )Upprustad infrastrukturKristdemokraterna föreslår i denna motion en storsatsning påden nu snabbt förfallande svenska väg- ochjärnvägsinfrastrukturen. För väghållning och investeringaravsätts attanvändas främst för väginvesteringar. Av beloppet avses del användas till s.k. skuggtullar för PPP-projekt (PublicPrivate Partnership), vilket gör att de faktiskainvesteringarna kan bli avsevärt större än de anslagnabeloppen. Även övriga nyinvesteringar och reinvesteringarpå de starkt nedslitna riks- och länsvägarna ryms i anslaget.För en förbättrad banhållning anslås undertreårsperioden. För att undvika en massiv utflaggning av svenska färjor anslås400 2001 i avvaktan på det utlovade nya nettostödet somregeringen aviserar från och med 2002.Tabell 7.7 Upprustad infrastrukturFörändringar i förhållande till regeringens förslagTabell 11: (Miljonerkronor 2001 2002 2003 )KommunsektornPrincipiella utgångspunkterEtt samhälle byggs underifrån och uppåt i olika nivåer avgemenskaper. Det börjar med familjer och det civilasamhällets övriga gemenskaper och fortsätter med lokala ochregionala politiska gemenskaper till den statliga nivån.Därefter kommer internationella politiska organisationer ochsammanhang mellan länder, t.ex. EU och FN. Varje nivå ärägnad att lösa uppgifter som inte på ett tillfredsställande sättkan lösas på en lägre nivå. Varje gemenskapsnivå är såledesi första hand kompletterande till de lägre och inte avsedda attersätta eller beröva dem vare sig deras uppgifter eller frihet.Det ingår även i den subsidiära rollen att vid behov värnamedborgares rättigheter gentemot mellanliggande nivåer.De naturliga gemenskaperna motiverar en maktfördelning sinsemellan. Enfamilj har sina uppgifter och mål, som inte kommunen ska ta över. Familjenhar också rättigheter, som kommunen ska respektera. På samma sätt harkommunsektorn uppgifter och mål, som staten inte ska ta över. Kommunalarättigheter ska respekteras av staten, såsom de har erkänts av staten genomden kommunala självstyrelsen. I en kristdemokratisk vision av följersamhällets olika delar ett subsidiärt mönster. Kommunernas roll är att varasubsidiär (stödjande) i förhållande till gemenskaperna som bygger uppkommunen; landstingen/regioner i förhållande till gemenskaperna sombygger upp dem. Staten ska i sin tur vara subsidiär i sin relation tillkommunerna och landstingen/regionerna. Bestämmanderätten över sådant desåväl naturligt som effektivast kan sköta själva ska respekteras. Den logiskakonsekvensen av detta resonemang är en maktfördelning ochuppgiftsfördelning enligt subsidiaritetsprincipen. Bevisbördan ligger på t exstaten i förhållande till kommunerna att motivera, varför staten ska bestämmai uppgifter som ligger eller borde ligga på kommunerna. Ytterligare en logiskkonsekvens är att regering och riksdag skapar en ekonomiskt stabil grund förden kommunala respektive regionala självstyrelsen med legitima och stabilaskattebaser, så att den kommunala sektorn med viktiga uppgifter somundervisning, äldreomsorg, sjukvård etc. blir mindre sårbar förkonjunktursvängningar. Ett sätt att öka kommunernas skattebas är attavveckla den statliga fastighetsskatten och införa en kommunalfastighetsavgift, som ger kommunerna en stabil avgiftsbas och som garanterarfastighetsägarna samhällstjänster i form av gatuunderhåll, brandförsvar ochannan service.Kommunerna och välfärdenVarje kommun, landsting och region är unik med starka ochsvaga sidor. Den grundlagsfästa självstyrelsen gör detmöjligt att med god kännedom om lokala förutsättningar ochbehov utforma vård, omsorg och service för invånarna påbästa sätt. Självstyrelsen tenderar dock att urholkas i taktmed att en övervältring av ansvar för såväl finansiering somverksamhet från stat till kommun ökar. Kommunalsjälvstyrelse som sätter människan i centrum är en grundbultför att forma ett tryggt samhälle för alla. Därför måstekommunsektorn ges möjlighet att verka i enlighet med denfrihetsidé, som det kommunala självstyret utgör.Vi kan konstatera att den socialdemokratiska regeringen under den senaredelen av använde kommunsektorn som budgetregulator, närsaneringspolitiken bedrevs. Till följd av successivt ökade allmännaegenavgifter har t ex kommunsektorns skatteintäkter minskat meddrygt 18 miljarder, eftersom egenavgifterna är avdragsgilla. somstatsbidragen urholkades hade skatteintäkterna en dålig utveckling. Till dettakom statliga reformer om ett ökat kommunalt ansvarstagande, som intefinansierats av staten enligt den tidigare knäsatta finansieringsprincipen.Kommuner och landsting har således mött långt större besparingskrav än vadsom enbart skulle ha blivit följden av den svaga utvecklingen av de egnaskatteintäkterna.Kommunsektorns skatteintäkter påverkas i hög grad avsysselsättningsutvecklingen i den privata sektorn. långsiktigatillväxtförutsättningar hade med all säkerhet varit mycket bättre, omregeringens politik inte ensidigt inriktats på budgetsanering och alltför litepåatt förbättra företagsklimatet. Den kraftiga tillväxten ledertillkraftigt ökade skatteintäkter, men riskerar att bli kortvarig, om intestrukturella reformer också vidtas. En fortsatt hög arbetslöshet avspeglar sig isämre utvecklingsmöjligheter och höga kostnader för många kommuner.Den ekonomiska saneringspolitiken har således varitsärskilt tung för kommunsektorn. En starkt förändrad ålderssammansättninghar dessutom inneburit väsentligt förändrade förutsättningar och behov inomdenna sektor. De höga födelsetalen tillsammans med enökad livslängd och därmed fler äldre människor kräver ökade resurser. Detstora skattebortfallet på grund av egenavgifterna och de etappvisaåterföringarna i form av ökade statliga bidrag har därför framtvingat ett stortförändrings- och omstruktureringsarbete inom kommunsektorn, för att uppnåekonomisk balans. Förändringskravet har medfört både negativa och positivakonsekvenser. Verksamheterna har ofta en hög effektivitet och god kvalitet,men utnyttjas personalen ofta alltför hårt. I vissa fall erbjuderhellerinte offentliga arbetsgivare en miljö som ger stimulans och möjligheter tillutveckling och medinflytande. har visat att en ökandeandel av kommun- och landstingsanställda är sjukskrivna för psykiska besvär.Detta är oroväckande såväl ur den enskildes som ur samhällets perspektiv.Arbetsmotivation och arbetsglädje måste återställas.Mot bakgrund av dessa erfarenheter är det riktigt att stärka den kommunalasjälvstyrelsen och förbättra planeringsförutsättningarna genom att på kort siktöka de generella statsbidragen, inte öronmärka bidrag, och på lång sikt ökaden kommunala sektorns möjlighet till självfinansiering genom ökatskatteunderlag och en skatteväxling, där den statliga fastighetsbeskattningenomvandlas till en fastighetsavgift. Kristdemokraternasbudgetalternativ innebär att kommuner och landsting kommer att få 3miljarder kronor i ytterligare resurser jämfört medregeringens förslag. I stället för den centralstyrda skolsatsning som regeringenföreslår, vill vi dels uppnå en höjning av de generella statsbidragen så attkommunerna själva kan bestämma över resurstillskottets användning, dels atttilldelningen tidsmässigt skiftas om så att kommunerna får ettordentligt resurstillskott.Budgetpropositionen för år 2001Återföring till kommunsektornI budgetpropositionen återför regeringen ytterligareen del resurser till kommunsektorn. Det kanske mestuppmärksammade av regeringens insatser inom dettaområde är de centralstyrda resurserna till skolan på upp till 5miljarder kronor samt resurstillskottet till sjukvårdenpå . Dessaresursförstärkningar måste dock ses mot bakgrund av attkommunerna och landstingen, dvs. skola, vård och omsorg,drabbades, som redan nämnts, hårt av regeringensbudgetsanering. När regeringen nu mot bakgrund avåterföringarna försöker skapa en ljus bild avkommunsektorn, vill vi erinra om att t ex demografiskaförändringar och statlig övervältring av kostnadsansvarkraftigt förändrat kommunernas och landstingensekonomiska läge. har dessutom ingenkompensation getts för de ökade åtaganden som skettexempelvis för assistansersättningen inom LSS. De 3,5miljarder kronor kommunsektorn fick vid införandet kostaridag kommunerna ca . harsåväl skola som äldreomsorg expanderat. fanns ca850 000 skolbarn. är det över en miljon.Äldreomsorgen kommer med inverterade befolkningspyramid attleda till successivt växande åtaganden för kommunerna. Bara vården avungefär 120 000 demenssjuka kostar kommunerna ochlandstingen . Socialbidragen, som minskat med 1-1,5miljarder, har fortfarande en oroväckande hög andel bidragstagande, somborde befunnit sig i arbetsmarknadspolitiska åtgärder eller omfattats av ettheltäckande studiestödssystem. Även många studenter får socialbidrag för attklara uppehället.Meningen är enligt socialtjänstlagen att socialbidrag ska vara ett ytterstaskyddsnät och att stå för ett tillfälligt ekonomiskt bistånd. Vid högarbetslöshet övervältras emellertid statens kostnader på kommunerna,eftersom framför allt många långvarigt arbetslösa uppbärsocialbidrag. I en storstad som med socialbidragskostnader kring1,, kan det röra sig om av bidragstagarna,som egentligen är ett statligt ansvar.KommunkontosystemetKommunkontosystemets viktigaste syfte är att skapakonkurrensneutralitet mellan externt och internt upphandladverksamhet. Systemet ersätter den moms, som kommuneroch landsting betalat vid val av externa tjänster i stället föregen regi (ingående mervärdesskatt) inom icke-skattepliktigverksamhet som sjukvård, tandvård, social omsorg ochutbildning, eftersom avdragsrätt följer momsplikten.Fortfarande finns det emellertid ett antal stora problem, sombehöver åtgärdas, för att såväl offentlig som privatverksamhet skall kunna bedrivas på lika villkor. Dessutomhar systemet med ett konto hos förkommunerna och ett för landstingen kommit i ekonomiskobalans, vilket lett till en ackumulerad skuld hoskommunsektorn till staten. Obalansen kommer av attkommunsektorns uttag från kontona varit större äninsättningarna. Naturligtvis är det otillfredsställande med ettsystem, där inbetalningarna är baserade på antalet invånaremen uttaget på hur mycket som läggs ut som externa tjänsteri enskilda kommuner och landsting.Regeringen gör ett litet nummer av att det ackumulerade underskottet påkonton i tas över av staten. Det jämställs med ettresurstillskott. Problemet är att systemet är defekt, och eftersom regering ochriksdag ansvarar för de institutionella ramarna måste systemet snaraståtgärdas. Annars hotas statens trovärdighet. Höjda avgifter inomkommunkontosystemet kan komma att äta upp de redan haussaderesurstillskotten till kommuner och landsting, vilket lätt skulle kunnauppfattas som ett manipulativt drag av regeringen. Systemet måste helt enkeltändras. En viktig väg för regeringen är att verka för en ändring av EU:sgemensamma mervärdesskatteregler. En sådan ändring skulle ge möjlighet attmervärdesskattebelägga nu skattebefriade områden, vilket innebär avdragsrättför ingående skatt. Denna fråga bör drivas informellt redan under Sverigesordförandeskap inom EU.Går det så bra för ?Regeringens upprepade tal om att det går bra för harännu inte märkts i någon större omfattning inom densamlade kommun- och landstingssektorn. Storabefolkningsförändringar såväl inom som mellan kommuneroch landsting har istället lett till kraftigt ökadeåtaganden som resurser dragits in av staten. För1999 hade av kommunerna, 180 av 289, ett negativtresultat före extraordinära poster. För att klara balanskravet,om det hade gällt 1999, måste detta åtgärdas . År2000 tycks innebära en klar förbättring, men situationen ärändå bekymmersam för alltför många. För landstingen vardet enbart två som klarade kravet 1999. Under innevarandeår är det ytterligare tre eller fyra, men fortfarande en klarmajoritet, som har stora problem.Åtminstone ett par invändningar bör göras för att få en helhetsbild av detekonomiska läget inom kommunsektorn. Först och främst bör konstateras attbokslutsresultaten inte säger något om hur de gamla har det, om stressadeskolbarn känner lust att lära, om lärare gläds åt att få lära ut, om varförsjukskrivningarna fortfarande ökar eller om funktionshindrade får den hjälpde har rätt till. Vidare bör noteras att det inte är samma resultatbegrepp somanvänds vid jämförelserna. När det gäller löneskatt på pensioner ochskatteintäkter har lämnat rekommendationer.Dessa är inte tvingande förrän om men praktiseras redan nu av endel kommuner medan andra inte gör det. Valet av redovisningsprincipbestämmer således om man klarar balanskravet eller ej.Att budgetar och jämförelser kan se olika ut visar även regeringensbudgetproposition för . Då prognostiserades de kraftigt ökadeskatteinkomsterna för kommunsektorn till , men vid ennärmare granskning var de inte alls så stora. Effekten av regeringensskattesänkningsförslag, de minskade avdragen mot kommunalskatten för denallmänna pensionsavgiften, på ingick i de av regeringenredovisade ökade skatteinkomsterna. Men denna del avskatteinkomstökningen reglerades enligt finansieringsprincipen genom ensänkning av det generella statsbidraget med motsvarande belopp. Ytterligareca av de ökade skatteinkomsterna förklaras av attslutavräkningen av skattemedel betalas ut . Denunderliggande utvecklingen av skatteinkomsterna för kommunsektorn mellan1999 och 2000, ca , var alltså inte mycket större ännormalt vid en medelgod konjunktur. I reala termer var den till och med lägreän den skatteinkomstökning som skedde som en följdav den kraftiga konjunkturuppgång som fyrpartiregeringen lämnade efter sig.Brott mot den kommunala självstyrelsenEn principiellt viktig invändning mot såväl satsningen påskolan som max-taxeförslaget, men även mot andra förslag vad gäller t exbegränsningar av kommunernas och landstingens frihet attförvalta sitt realkapital i form av t ex bostäder och sjukhus,utgår ifrån den grundlagsfästa kommunala självstyrelsen.Specialdestinerade statsbidrag och diktat om vad kommuneroch landsting får göra eller inte får göra är direkta brott motintentionen bakom den kommunala självstyrelsen. Enbartgenom undanglidande tolkningar kan den nuvarandemajoriteten gång på gång nonchalera denna grundläggandemaktfördelningsprincip. Ledningen inom t exKommunförbundet, med den socialdemokratiskeordföranden i spetsen, tycker att det är "tristatt ständigt behöva påtala betydelsen av generellastatsbidrag". Bakom de starka men diplomatiskaformuleringarna finns uppenbarligen en besvikelse ochuppgivenhet över den socialistiska majoritetens sätt att viljadetaljstyra vad statsbidragen till kommuner och landstingskall användas till. Vi menar att det är ett uppenbart brottmot den kommunala självstyrelsen och vill snarare minskakommunernas och landstingens ekonomiska beroende avstaten genom att 1) öka den kommunala skattebasen genomskatteväxling, 2) respektera den kommunala självstyrelsenmed såväl lagstiftning som statsbidrag samt 3) förstärkaskatteintäkterna genom en radikalt annorlundanäringspolitik.Underfinansierat "maxtaxeförslag"Den underfinansierade maxtaxan inom förskolan, som skarealiseras 2002 efter helomvändning i frågan,är inte bara ytterligare ett sätt att med ekonomiska medelsöka styra barnfamiljernas val av barnomsorg. Den kanockså tvinga kommunerna att prioritera bort annanangelägen verksamhet för att finansiera detsocialdemokratiska vallöftet. Regeringen har avsatt 4,4miljarder kronor och för år2003 för allmän förskola, rätt till förskola för barn tillarbetslösa och maxtaxa inom förskola och skolbarnsomsorginklusive den s.k. kvalitetssäkringen, varav 3,4 miljarderkronor är för maxtaxan.Förutom att reformen är ett brott mot den kommunala självstyrelsen ochförmodligen mot den av staten knäsatta finansieringsprincipen innebär denenligt beräkningar som gjorts av omkring 1,5-2miljarder kronor i merkostnad för kommunerna utöver regeringens belopp.Vidare bör den socialdemokratiska regeringens motiv för den s.k.kvalitetssäkring som endast utgår till de kommuner som inför maxtaxan starktifrågasättas. Dels anser således inte Socialdemokraterna att alla barn iförskola är i behov av ökade resurser utan bara de som väljer det som statenbestämt, dels riskerar dessa pengar att användas för att kommunerna ska klaraen bibehållen kvalitet när maxtaxan minskar kommunernas inkomster.Kristdemokraterna avvisar regeringens planer på en statligt bestämd maxtaxaoch föreslår i stället en familjepolitik för ökad mångfald och valfrihet inombarnomsorgen.Vård och omsorg"Att åldras med livet i behåll" är ett önskemål som delas avmånga människor. Principen om alla människors lika ochokränkbara värde innebär att våra önskemål när det gällervar vi vill bo när vi behöver vård och omsorg, vem som skautföra den och på vilket sätt vi vill ha hjälpen, ska kunnatillgodoses. Att klara värdiga villkor inom vården även närlivslängden ökar och antalet äldre blir fler borde vara enpositiv utmaning för kommunsektorn. Men enligtregeringens skrivelse 1999/2000:102 Utvecklingen inom denkommunala sektorn, brister det här inom kommunsektorn påflera punkter. En av flera orsaker är otillräckliga ekonomiskaresurser.Långtidsutredningen, Äldreberedningen och HSU 2000 är tre utredningarsom gemensamt visar att kommuner och landsting behöver rejält förstärktaresurser för att klara framtidens behov. kan konstateras att helavårdområdet har genomgått en stor strukturomvandling som medfört enförändrad arbetsfördelning mellan kommuner och landsting sombehoven ökar. Genom ädelreformen gavs kommunerna ansvar för omsorgenom de äldre, senare även för funktionshindrade och psykiskt sjuka inom denöppna vården. Landstingen har kvar ett delansvar för den öppna vårdengenom primärvård och läkarinsatser i särskilda boenden. De brister somfunnits i vårdkedjan mellan huvudmännen har förbättrats, men ändå finnsmycket kvar att göra för att klara en trygg och stabil vårdkedja för alla.Kristdemokraterna har agerat för tydliga utfästelser tillmedborgarna om vad de har rätt att förvänta sig. Värdighetsgaranti för vårdenär ett uttryck för denna form av trygghetskontrakt och har genomkristdemokratiska kommun- och landstingspolitiker runt om i landet införts iflera kommuner, landsting och regioner.Bristen på vårdplatser tvingar landstingen att till omvårdnadföra över svårt sjuka människor i uppenbart behov av sjukhusvård somkommunerna saknar praktiska förutsättningar att klara av. Underbemanningenoch bristen på medicinsk kompetens inom äldrevården förvärrar situationen.På de återstående sjukhusplatserna samlas de mest vårdbehövandepatienterna, vilket kräver ökad och inte minskad bemanning, förlängda ochinte förkortade medelvårdtider.Antalet vårdplatser på sjukhusen har reducerats så mycket att det blirstörningar i patientflödet och flera kliniker påverkas. Den drastiskaminskningen av antalet vårdplatser har inte heller blivit kompenserad genomen motsvarande utbyggnad av sjukhem, ålderdomshem eller av hemtjänsten.Därför bör inriktningen vara att skapa 20 000 nyavårdplatser. Dessa vårdplatser bör främst gälla de vårdformer där behoven avsjukvård och omvårdnad är störst, d v s vård av svårt och långvarigt sjuka ochäldre.De resurser som finns till kommunsektorns förfogande de närmaste årenkommer inte att räcka till för att kapa de långa vårdköerna, tillgodosebehoven av äldreläkare med geriatrisk och psykiatrisk kompetens, hållautbyggnadstakten för äldreboenden och gruppboenden av olika slag eller attge tillräckligt stöd till människor med psykisk ohälsa. Vidare är det intetillfredsställande att avgifterna för äldreomsorg skiljer så mycket mellan olikakommuner. Avgiften och det s.k. förbehållsbeloppet ska vara så konstrueratatt man kan bo kvar och ha en hygglig levnadsstandard även närmakan/maken flyttat till ett äldreboende. är det förmodligen fåmänniskor som kräver inkomstrelaterad taxa inom landstingen.Andra slags insatser som inte biståndsbedöms av kommunens socialtjänstutan kan efterfrågas fritt bör också vara på en rimlig nivå. Ett införande avKristdemokraternas förslag med skattereduktion för hushållstjänster skulle idetta sammanhang vara av stor betydelse för människor som behöver visshjälp. För att klara både vårdens direkta behov och möjliggöra förkommunerna att införa en slags enhetstaxa för äldreomsorgen krävs etttillskott av resurser till kommunsektorn. De medel som står tillkommunsektorns förfogande räcker inte. Därför behövsenligt ett tillskott för att uppnå värdiga villkor inom vårdoch omsorg.Läkemedel och högkostnadsskyddLäkemedlens roll i hälso- och sjukvården har utvecklatsmycket starkt och bidragit till snabb och effektiv läkning ochlindring för stora patientgrupper. Kostnaderna för läkemedelhar ökat kraftigt. Den snabbakostnadsutvecklingen har lett till att man i debatten hävdaratt det förekommer överförbrukning av läkemedel, attsystemet för subventionering av läkemedel inte ärkostnadseffektivt osv. Det finns också uppgifter som visaratt det är stora geografiska skillnader i förskrivning ochnyttjande av flera nya läkemedel. Förskrivningsrätten förläkare har ifrågasatts liksom förfarandet vid godkännandesamt prissättningen. I många landsting försöker man viaöverenskommelser öka användningen av generica, dvs.kopior av etablerade kända preparat och med lägrekostnader. Det har i flera studier även dokumenterats attbilliga och av patent inte längre skyddade läkemedel kan hagod och ibland lika god påvisbar effekt som nya, betydligtdyrare medel. Med en mer allmän tillämpning av redankända hälsoekonomiska modeller skulle sådana jämförelserkunna leda till bättre val av läkemedel för såväl patient somvårdgivare. måste behovet av fortsatt forskningoch utveckling tillgodoses.En del av läkemedelsdebatten har gällt patienternas egenavgift i systemet.På några få år har den höjts kraftigt. Riskerna för att patienter avstår frånatt taut ordinerade läkemedel kan därmed ha ökat. har därförröstat emot den senast genomförda höjningen av egenavgiften ihögkostnadsskyddet för läkemedel. kan konstateras att aviseringenav höjda högkostnadsskydd sannolikt lett till hamstringsliknande inköp införhöjningen av egenavgiften.Av vårdens resursfördelning har en omfördelning skett till en starkt ökandeandel av läkemedel. Ökningen av kostnaderna för staten och landstingen harsuccessivt ökat för att hamna på under 1999.Samtidigt har och staten preliminärt kommit överens omen överföring av kostnadsansvaret för förmånssystemet för läkemedel. Pågrund av den kraftiga kostnadsutvecklingen har staten tillsatt en utredning föratt få bättre kontroll. slutliga ställningstagande tillöverföringen av finansieringsansvaret från staten till landsting/region kan inteske förrän denna översyn redovisat sina resultat.Orsakerna till den ökade konsumtionen av läkemedel är givetvis flera, menleder ändå fram till den angelägna frågan om läkemedel fortsättningsvis kaninta en så framträdande särställning vid fördelningen av vårdens resurser.Svaret är 'ja', om löftet om den medicinska nyttan infrias.