mot · GO02So5 · 2000-09-22 00:00:00 — Riskenär att man långsiktigt gör ont värre genom att motivationen tillförändringar minskas. I stället för att genom förändringsarbete lösavårdens problem riskeras att de tillförda resurserna leder till nya projektav allehanda slag. Risken är stor att dessa enbart höjer kostnadsnivåernautan att lösa något av sjukvårdens grundläggande problem.Den fråga som måste besvaras är inte vad vi skall göra med några fåtillförda miljarder. Frågan vi bör ställa oss först är hur vi bättre skallanvändade stora resurser vi redan har.Psykiatrireformen och dess efterverkningarPsykiatrireformen tillkom med goda intentioner och för att förbättralivsvillkoren för många människor. Det krav på samverkan som reformenställde, framför allt mellan socialtjänst och psykiatri, har dock inte kunnatförverkligats fullt ut. faller många människor mellan stolarna.Stora samordningsproblem finns även mellan olikalandstingsverksamheter och t.o.m. mellan olika psykiatriskaverksamheter. har också en fungerande strategi saknats förpsykiatrin i primärvården vilket har varit ett allvarligt hinder förgenomförande av psykiatrireformen.Socialstyrelsens utvärdering av psykiatrireformen ger vid handen attutvecklingen för vissa grupper psykiskt funktionshindrade går åt rätt håll menatt stora brister ändå finns, inte minst i öppna stöd- och vårdformer somkommuner och landsting ansvarar för. Det gäller såväl inom den psykiatriskasom inom den somatiska vården, men även inom omsorgsverksamheter.Ett annat exempel är äldre som ofta har ett dolt vårdbehov, t.ex. i form avvanliga depressioner. Ofta finns väl fungerande behandlingar, som dock långtifrån alltid utnyttjas. Det är naturligtvis mycket olyckligt att dessa tillståndofta förblir odiagnosticerade och obehandlade samt dessutom ofta förväxlasmed en begränsat behandlingsbar demensutveckling.Även vården av de psykiskt sjuka har i stor utsträckning blivit lidandegenom psykiatrireformen. Inte minst uppenbart är att de stora problemen medhemlösa i storstäderna, till mycket stor del beror på brister i psykiatri-reformens genomförande. De omfattande nedläggningarna av slutenvårds-platser har inte på något sätt kunnat kompenseras genom utbyggnad avöppenvården, något som vi varnade för i ett tidigt skede.Självmordsförsök bland vuxna har glädjande nog minskat den senastetioårsperioden. Alarmerande är dock att självmordsförsök hos tonåringar harökat. Omkring 45 tonåringar tar livet av sig och självmord är alltjämtden vanligaste dödsorsaken för människor i . I mångafall fungerar vården inte tillfredsställande. Det gäller t.ex. för ungdomar medanorexi/bulimi, psykoser, depressioner med självmordsrisk och svåratvångssyndrom.Barn- och ungdomspsykiatrins problematik beskrivs målande inte minst ien uppmärksammad artikelserie i under augusti år 2000.Människor mer eller mindre tvingas ut från vårdinrättningar utan att det finnsnågon alternativ plan för hur de skall kunna tas om hand i hemmet.Sjukvården tar ofta lätt på självmordsförsök när väl den akuta fasen är över,trots att statistiken visar att många försöker igen inom det närmaste året.Därtill kommer att sekretess- och anmälningsregler ibland kommer i konfliktsåväl med önskemål att involvera och informera föräldrar som mednödvändigheten att bygga upp ett förtroende mellan vården och desspatienter.För att få ordentlig psykiatrisk vård måste man i många fall vara mycketstark och ha god sjukdomsinsikt, något som de flesta i behov av hjälp avnaturliga skäl inte har. Den tidigare ibland olyckliga fokuseringen påslutenvårdsinsatser har tyvärr förbytts i en övertro på öppenvårdsinsatser.Samtidigt står det klart att öppenvårdens misslyckande inte uteslutande kanvara ett resursproblem. Allmänt sett har trycket på barn- och ungdoms-psykiatrin ökat som verksamhetsformerna i huvud-sak har förblivit oförändrade. På hela det psykiatriska och psykoterepeutiskafältet finns dessutom en långt gången diskriminering av privata verksamheteroch privata initiativ.Hjälp från privatpraktiserande psykologer och psykoterapeuter är fort-farande i mycket hög grad förbehållen individer och familjer som kan betalaför vården. De som inte har den möjligheten - t.ex. inom barn- och ungdoms-psykiatrin - vittnar ofta om att de känner sig utlämnade och rättslösa.I vårt budgetalternativ har vi särskilt uppmärksammat detenligt vår uppfattning bristfälliga stödet från psykiatrin. I avvaktan påeventuella förslag till förbättringar från regeringens sida har vi också före-slagit ett särskilt stimulansbidrag på tillkommunerna. Detta för att möjliggöra bl.a. att psykiskt funktionshindrade fårpersonliga ombud och personlig assistans. Vi har också välkomnat desatsningar som regeringen i senaste budgetpropositionen gjorde på personligaombud även om vi själva hade velat satsa mer.I sin proposition om nationell handlingsplan aviserar nu regeringen attinsatserna till framför allt barn, ungdomar och äldre med psykisk ohälsa samttill psykiskt funktionshindrade skall stärkas. Detta framför allt genom enutvecklad samverkan mellan primärvård, psykiatri och socialtjänst.Det är i högsta grad att de broar mellan huvudmännen som vilänge krävt nu äntligen byggs. Vi delar regeringens vällovliga ambitioner pådetta område - såväl i den nu föreliggande propositionen som i den förrabudgetpropositionen - men beklagar att det tagit så förregeringen att i någon mån erkänna de omfattande problem som följt ipsykiatrireformens spår.Tyvärr finns omfattande brister i konkretion vad beträffar de åtgärder somregeringen har för avsikt att genomföra inom ramen för den nationellahandlingsplanen. T.ex. hänvisas i propositionen till en utredning som skallavrapportera sitt uppdrag . Därefter lovarregeringen att återkomma till med förslag som syftar till attunderlätta samverkan mellan olika huvudmän o.s.v.Vi är medvetna om att det finns ett behov av förstärkta resurser inompsykiatrin. Det är också därför som vi upprepade gånger har föreslagit ettstimulansbidrag för att komma till rätta med brister i psykiatrin. Vi är inte nuberedda att frångå vårt förslag om ett riktat bidrag, till förmån för en meragenerell överföring till kommunsektorn; en överföring som i praktiken skullekunna komma att användas i helt andra verksamheter och för andra syften ändet avsedda. En av de mera framträdande bristerna med regeringensföreslagna resursförstärkningar är just att man aldrig vet var resurserna slut-ligen hamnar.Vi vill också erinra om att vår politik, till skillnad från den socialdemokra-tiska, skulle innebära många förbättringar även inom psykiatrin. Social-styrelsen har bl.a. pekat på betydelsen av att psykiatrin ger primärvården ettkontinuerligt stöd. Genom våra förslag om ökad specialistmedverkan iprimärvården anser vi att detta behov skulle kunna tillfredsställas. Genomvåra förslag om förstärkt läkarmedverkan i äldreomsorgen skulle olika formerav falsk demens kunna diagnostiseras på ett tidigt stadium och relevantbehandling sättas in. Genom våra förslag om vårdgaranti och obligatoriskhälsoförsäkring skulle patientens ställning stärkas, även inom den psykiatr-iska vården och omsorgerna.Ökad mångfald av vårdgivareFrågan om mångfald och utveckling av sjukvården genom ökadkonkurrens berörs pliktskyldigt och mycket kortfattat i propositionen.Mångfalden av vårdgivare skall således enligt propositionen stärkasgenom att fler privata, kooperativa och ideella vårdgivare ges möjlighetatt sluta avtal med sjukvårdshuvudmännen. I propositionen saknas docken analys av orsaker till varför sjukvårdshuvudmännen är så passmotvilliga att sluta avtal med privata vårdgivare, trots att några formellahinder mot detta inte finns.Enligt vår uppfattning hänger detta i huvudsak samman med att den privatasjukvården fortfarande uppfattas som ett hot mot den egna landstings-förvaltningen, i de fall där den inte håller sig inom snävt avgränsade ramardär landstingsvården behöver avlastas. Med ett sådant förhållningssättkommer landstingens egen sjukvård att förbli dominerande och någonegentlig mångfald av vårdgivare blir aldrig verklighet.I debatten framförs ofta att det finns en stor risk för privata monopol vidkonkurrensutsättning av vården och omsorgen. Med tanke på att 90 procenteller 465.000 av 520.000 anställda inom sjukvård och äldreomsorg äroffentligt anställda tycks risken något överdriven.Det stora problemet med regeringens politik för mångfald är inte det somnu står i föreliggande proposition, utan allt det som inte står där och deinitiativ i direkt motsatt riktning som regeringen tar i andra sammanhang. Påsjukvårdsområdet presenterade man - paradoxalt nog som dennationella handlingsplanen - en lagrådsremiss med ett illa underbyggt förbudmot privata akutsjukhus. Alldeles uppenbart sänder regeringen motstridigasignaler.Stockholm den 22 september 2000Chris Heister (m)()()()()()()()()de ()()