mot · GO02So476 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:So476av , ()Tandvårdsreformen och amalgamfråganFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om en bättre statistik när det gäller prövning av ansökningar ombyten av tandfyllningar enligt HSL.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att bör ge ut allmänna råd om tillämpningen avtandsvårdsförordningen avseende byten av tandfyllningar enligt HSL.3. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om en allmän översyn av tandvårdsförordningen och desstillämpningsföreskrifter.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om att i tandvårdsförordningen införa en bestämmelse om rätt förpatienten att medelst förvaltningsbesvär överklaga beslut attavslå tandvård enligt den öppna hälso- och sjukvårdens avgiftssystemefter prövning enligt 10 § tandvårdsförordningen.5. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om myndigheters bemötande av patienter.MotiveringTandvårdsreformen har snart varit i funktion . Efterinkörningstiden framstår det allt tydligare att en av nyheterna i reformeninte alls fått de effekter som varit avsedda. Det gäller den nya möjlighetsom öppnades i 7 § tandvårdsförordningen för att stödja utbyte avtandfyllningar vid långvariga sjukdomssymtom som ett led i medicinskrehabilitering. Sådana fyllningsbyten av hälsoskäl görs i stor och ökandeomfattning, både i och andra länder, men det är främst människormed god ekonomi som kunnat utnyttja denna möjlighet. Eftersom denvetenskapliga diskussionen har fastnat i enkontrovers har beslutat att sådana byten av fyllningar undervissa betingelser skall kunna göras enligt bestämmelserna i omvårdavgifter i öppen hälso- och sjukvård utan att det finns ett säkerställtsamband mellan tandfyllningarna och sjukdomssymtomen. Detta är ettstort steg framåt.Emellertid har tillämpningen av bestämmelserna kommit att domineras avden förhandsprövning som landstingen givits möjlighet att göra enligt 7 §tredje stycket. Av förarbetena till reformen framgår klart och tydligt att ensådan förhandsprövning endast borde vara nödvändig i en mindre del avfallen, men tycks den på de flesta håll göras utan undantag. De farhågorsom många hyste och som undertecknad, , och f.d. andrevice talman framförde i motion 1997/98 So33 har alltsåbesannats. Eftersom avstått från att utfärda allmänna råd förtillämpningen av tandvårdsförordningen har landstingen fria händer attutforma prövningens detaljer. Det är därför vanligt att ganska omfattandekrav ställs på det skriftliga underlag som skall insändas till landstinget.Landstingsförbundets egen statistik visar att inte fler än 165ansökningar enligt 7 § beviljades sammanlagt i hela Sverige.Genomsnittskostnaden per person var , och således användes endastdrygt på . Enligt alla rimliga uppskattningar motsvarar dettaendast en liten bråkdel av det faktiska behovet av sådana åtgärder som 7 §tandvårdsförordningen avser att stödja.En brist i landstingsförbundets statistik är avsaknaden av redovisningfördelad på antal bifall, avslag och ej avgjorda ärenden i de fall ärendenavaritföremål för en prövning, som resulterat i bifall eller avslag. Det måste ansesväsentligt att erhålla information om frekvensen av avslagsbeslut, samteventuella orsaker, så att skälen för sådana beslut kan klarläggas också förriksdagen. Detta bör ges regeringen till känna.Ett problem för tillämpningen av bestämmelserna är att läkarkåren inte harfått någon utbildning eller någon skriftlig information som underlättar arbetetmed det underlag som krävs för landstingens förhandsprövning.Frånvaron av allmänna råd från försvårar även i dettaavseende den praktiska handläggningen. bör utfärda allmännaråd om tillämpningen av den nya tandvårdsförordningen i detta avseende.Detta bör ges regeringen till känna.Tandvårdsförordningen tilldelar landstingen en uppgift som vanligentillkommit , nämligen att administrera ekonomiskaförmåner enligt om vårdavgifter. Det är inte fråga om attbevilja eller avslå vård inom landstingens egna inrättningar, eftersom ävenprivattandläkare kan utföra byten av fyllningar under dessa bestämmelser.För den sökande är det alltid möjligt att få den önskade vården på egenbekostnad, vilket säkert skett i tusentals fall även . Detta medfördock en tung ekonomisk belastning på den enskilde, särskilt under nuvarandetaxebestämmelser. Avsikten med den här aktuella delen av tandvårdsreformenvar entydigt att lätta den bördan för många av dem som har utsikter att få ettfriskare liv efter utbyte av fyllningar.Landstingens beslut är i dessa fall myndighetsbeslut av långtifrån ringaekonomisk betydelse för den enskilde.I samband med behandlingen av tandvårdspropositionen framfördes frånflera remissinstanser och i ett antal motioner mycket klara farhågor för atttillämpningen av reformen skulle försvåras av att landstingens beslut inte kanöverklagas på vanligt sätt till förvaltningsdomstol. Erfarenheten har bekräftatatt denna oro varit befogad. Många exempel på godtycke och på en långsamoch tungrodd handläggning finns redan. De som söker denna taxeförmån är iett särskilt utsatt läge, eftersom deras läkare sällan har tillräcklig kunskapföratt kunna stödja sina patienter på bästa sätt i den här proceduren. Troligengörs i många fall inte något nytt försök sedan avslagit ansökan.Det är uppenbart att patienternas ställning måste stärkas för att avsikternamed reformen skall kunna förverkligas.Detta gäller inte enbart tillämpningen av 7 § i förordningen. Allt det sombeskrivits ovan visar att tandvårdsförordningen och desstillämpningsföreskrifter är i behov av en allmän översyn. Först och främst bördet dock i tandvårdsförordningen införas en bestämmelse om rätt förpatienten att medelst förvaltningsbesvär överklaga beslut attavslå tandvård enligt den öppna hälso- och sjukvårdens avgiftssystem efterprövning enligt 10 § tandvårdsförordningen. Detta bör ges regeringen tillkänna.De förhållanden jag beskrivit ovan är tecken på allt det som människormed symptom på kvicksilverförgiftning upplevt . De blirslussade hit och dit i vården och ingen, vare sig läkare, tandläkare ellerspecialist av annat slag är ansvarig varken för den drabbades enskildasituation eller de samhällsekonomiska konsekvenserna. Det händerfortfarande i vårt svenska samhälle att människor som otvivelaktigt är sjukafråntas sin sjukpenning därför att de har "fel" sjukdom. Detta är inte förenligtmed patientens rättigheter enligt hälso- och sjukvårdslagen.Vad som ovan sagts om myndigheters behandling av patienter bör gesregeringen till känna.Stockholm den 5 oktober 2000Marianne ()(c)