mot · GO02Sf617 · 2000-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen2000/01:Sf617av Narti, ()IntegrationspolitikenFörslag till riksdagsbeslut1. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om behovet av en ny integrationspolitik byggd på de nyainvånarnas initiativ och ansvarstagande.2. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om lättnader för småföretagare och enkla regler för "F-skatt-sedel".13. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om socialbidrag, övergångsregler från socialbidrag till aktivtinkomstbringande liv, betalda uppdrag och kompetenskonton försocialbidragens mottagare.4. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om en mångfald av språkkurser och kompletterande yrkeskurserpå hög nivå och om individens rätt att själv välja utbildning.25. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om införande av mikrokrediter för blivande småföretagare.36. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om självständiga aktivitetscentrum drivna av arbetslösa svenskaroch invandrare.47. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om kunskapsprofilering i skolorna och om magnetskolor.28. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionenanförs om en decentraliserad integrationspolitik.9.1 Yrkande 2 hänvisat till SkU.2 Yrkandena 4 och 7 hänvisade till UbU.3 Yrkande 5 hänvisat till NU.4 Yrkande 6 hänvisat till AU.Rinkeby-syndrometEn mycket aktiv och välinformerad ung turk som bor iRinkeby berättade en gång på ett möte om sin förort. Hansade: "kan man se demströmma in på torget från tunnelbanestationen, kan man se dem igen när de lämnarstadsdelen. Det är svenskarna som ska ta hand om invandrare,de som får betalt för att organisera livet för områdetsinvånare. "Denna beskrivning kan få rubriken : en skarpttudelad modell för socialt liv. Vissa människor - oftast tillhörandemajoritetsbefolkningens starkaste grupper - fattar beslut, planerar ochgenomför aktiviteter avsedda att få ordning på andra människors vardag, påminoriteternas vardag. De här andra människorna har oftast ingen del ibearbetning av beslut och i genomförande av olika planer. De förväntas attplötsligt bli delaktiga när alla avtal redan är påskrivna och när projektplaneroch anställningar är fast spikade.Så länge som denna modell fortsätter att existera, så länge som "ta handom"- arméerna strömmar in i s k utsatta områden för att motkvällen lämna dem - kan vi inte tala om en verklig integration i . Vikan använda vilka vackra ord som helst, fatta beslut, skriva avtal medkommunerna, författa personliga handlingsplaner för invandrare som aldrighar fått arbete i . Ingenting kommer att ändra sig om inteminoriteternas grupper och individer får praktiska möjligheter att själva agera,ta initiativ, förverkliga egna planer och verka för att tillfredsställa egnabehov.Integrationen blir inte ett faktum så länge som de människor som förväntasintegrera sig i samhället, de som ibland kallas de nya svenskarna, iblandutomlandsfödda, ibland invandrare, inte får tala och agera för sig själva.Bilden av vårt samhälle har alltmer präglats avuppgivenhet inför segregationen. Pågående debatt och nya undersökningarkastar ett starkt ljus över en politisk paradox. Den svenska invandrarpolitikenhar alltid åberopat solidaritet och generositet som sina grundstenar, ändå haravståndet mellan majoritetsbefolkning och minoriteter blivit allt större ochkonflikterna allt skarpare.Vi i tror att denna paradox har sin förklaring avpolitik byggd på förmynderi och bidragsberoende. I nästan alla modeller förrelationer mellan invandrare och den offentliga sektorns representanter ocharbetare återfinns spår av en gammal och auktoritär luthersk mentalitet. Det är"det starka samhället", "folkhemmet" med sina myndigheter, storaorganisationer och folkrörelser, som ska lösa individens eller den svaga lillagruppens problem - och så mycket som möjligt enligt få och enhetligtformade modeller. Den enskilde eller den svaga lilla gruppen förväntas intealls att själv vilja eller kunna ta itu med sina svårigheter.Många integrationspolitiska dokument talar om personliga handlingsplaner- som ska frälsa de långvarigt arbetslösa från passivitet och isolering -aktivitetsgaranti och delaktighet är nutidens honnörsord. Men nyaordsammansättningar kan varken skapa nya jobb eller bryta människorsvanmakt. Vad politiken och politikerna däremot kan göra är att ändrainriktning i sociala program finansierade med skattepengar.Om vi vill skapa förutsättningar för att bryta vanmaktens och isoleringensvallar - och det vill vi i sann socialliberal anda - måste vi satsa på individenoch på den lilla fristående lokala gruppen. Centrala beslut, uppifrånkommenderade problemlösningar och arbetsmodeller författade vidbyråkraternas skrivbord kan inte leda till resultat i praktikens hårda vardag.Det är bara de berörda människorna själva som i handling kan finna svar påintegrationens svårtolkade frågor.Vi behöver lägga om politiken, söka inspiration och stöd hosinvandrarbefolkningen, öppna dialogen med landets nya invånare och lyssnapå deras förslag. behöver en ny kurs i integrationspolitiken. En nykurs med frigörelse av den enskildes initiativ och respekt för de nya små ochfristående grupperna. En politik där spelrummet för individens och den nyagruppens initiativ och handling blir betydligt större än i dagensgenomreglerade och överorganiserade samhälle. Ett aktivt arbetsliv ärnyckeln för lyckad integration i hela samhällslivet. Permanent arbetslöshet ärlika med permanent utanförskap.Redan under valrörelsen lade liberalerna fram en rapportom offensiv integration i arbetslivet. Rapporten presenterade olika konkretaexempel på arbetsgrupper inom vilka invandrare och svenskar tillsammanssökte nya ingångar i arbetslivet. Under valrörelsen presenterade vi en nyrapport som innehöll ännu flera konkreta förslag. Dessa förslag återkomsedan i våra motioner och rapporter.Arbete - nyckeln tillintegrationDet mest destruktiva i de svenska traditionella systemen för sk introduktion i samhällslivet har varit den automatiskakopplingen mellan bosättning i ett första vanligtbostadsområde och socialbidrag. Någon som äntligen efterlång väntan på en flyktingförläggning fick rätt att leva iSverige hamnade automatiskt bland socialkontorens kunder.Signalerna som människorna direkt eller indirekt fick hade en frånstötandeinnebörd. För det första: här är det inte du, utan andra, nämligen svenskatjänstemän på svenska myndigheter, som tar hand om dig och arrangerarvillkoren för din vardag! För det andra: ingen förväntar sig att du så fort sommöjligt själv ska försörja dig. Denna struktur till mottagning av nyanländacementerades , alltså mitt i högkonjunkturen då arbetskraftenvar en bristvara. Tusentals tillfällen att på egen hand och snabbt finnameningsfullt arbete gick förlorade. lades grunden för den passivitetoch den misstänksamhet som råder bland många invandrare.I dag har ett stort försök att ändra på dessa handlingsmönster kommit igång. Det är de grepp som presenterades av regeringen i en nyarbetsmarknadsproposition. ersätts många olika arbetsmarknadsåtgärdermed en kontinuerlig sådan - den s k aktivitetsgarantin. Men somdenna nyhet förs in på arbetsförmedlingarnas och socialkontorens dagordningåterupptas många äldre socialdemokratiska politiska rutiner.Propositionen och alla dokument som informerar om den s k nyaarbetsmarknadspolitiken talar genomgående om arbetslösa som fåranställning eller erbjuds utbildning och praktik och omarbetsmarknadspolitiken som ger människorna kompetens. Individerna ochgrupperna presenteras alltid som mer eller mindre passiva mottagare avarbetstillfällen och utbildning, åtgärder och kompetens. De förväntas inte tadel i utformningen av planer och handlingar de ska delta i, ännu mindre attsjälva lägga grunden för program som öppnar deras eget inträde i ett aktivtinkomstbringande liv. och experter verkar tro påen stor arbetsmarknadspolitisk apparat som frikostigt delar ut nya jobb ochskänker bort kompetens och kunskap.Alla människor som drabbas av arbetslöshet lever ett svårt liv och villkomma ifrån det. Att de kan ta initiativ för att förändra sin situation, att deharförmåga att axla ansvaret för vardagen, att de själva kan skapa nyaarbetstillfällen genom att finna nya arbetssätt eller lansera starka affärsidéerverkar inte ingå i de tänkesätt som inspirerar propositionen. Här upprepas oftaordet delaktighet, men ordet förblir tomt, utan förankring i konkreta modellerför ett riktigt ömsesidigt samarbete mellan arbetsförmedlingar och arbetslösa.Hela analysen om arbetslivets utveckling och utformningen av de nyaarbetsmodellerna utgår från detta socialdemokratiska synsätt. Denna bild övernutiden förstärks också av det ofta upprepade ordet anställning. Här uttrycksen föreställning om arbetslivets villkor, som kanske stämde med verkligaförhållanden eller 70-talet, men som inte har bäring i nutiden, dåmånga nya arbetstillfällen tar skepnad av projekt eller uppdrag grundade påflexibla avtal, konsult- eller frilansinsatser. Att tro att om tre eller fyraår ska erbjuda befolkningen några hundratusen nya fasta anställningar avtraditionell art är minst sagt osannolikt.Få och förvånande sparsamma uttalanden från ochAMS pekar på värdet av nya företag och på företagslivets skapande energi.Tvärtom - misstänksamheten mot småföretag och egna företagare speglas iofta upprepade inlägg i den allmänna debatten. LO:s ledare befarar attförsöken med starta eget kan leda till en ökning av "ofrivilliga"egenföretagare med inkomster och arbetsförhållanden som är sämre än för deanställda samt till att lågproduktiva verksamheter som saknarmarknadsutrymme hålls vid liv.Vi socialliberaler tror inte att en verklig förnyelse i samhällsliv ocharbetsliv kan åstadkommas genom centrala beslut. Det är viktigt - tycker vi -att gamla misstag inte upprepas under nya rubriker. Aktivitetsgarantin riskeraratt ta skepnad av en allmän modell som utifrån och uppifrån identiskttillämpas på helt olika människor i helt olika livssituationer.Vi socialliberaler förespråkar arbetssätt som direkt inspireras av underifrånkommande initiativ och handlingar. Inga tjänstemän skulle ställas inför kravetatt fatta beslut över invandrarens huvud. Vilken arbetsuppgift man erbjudertill olika långvarigt arbetslösa invandrare ska vara föremål för ett verkligtsamarbete med de människor som försöker gå ut i arbetslivet. Invandrarnasjälva ska söka företag och institutioner näraliggande den egna kompetensenoch försöka få gehör för sina förslag.Arbetsförmedling och socialbyrå kan då fungera som kontaktbyggare ochförtroendeskapande partner för både arbetssökande och arbetsgivare - menabsolut inte som myndigheter som fastlägger lösningar för långtidsarbetslösaindivider och grupper.Ett effektivt system för inträde i arbetslivet bör också ge bättre ersättningför den som i egna handlingar söker en inkomstbringande verksamhet än förden som passivt väntar på att myndigheter och kursanordnare ska lösa hanseller hennes problem.Fortfarande är de ersättningar som långtidsarbetslösa ochsocialbidragstagare får för studier eller praktik oerhört låga. Få människororkar kämpa med alla hinder som står i vägen för nya verksamheter, samtidigtsom de bär på den stress som växer ur en förnedrande svag egen ekonomi.Fortfarande saknas hos alla myndigheter - på sociala kontor,arbetslöshetskassor, försäkringskassor och arbetsförmedlingar - bestämdaanvisningar om en stimulerande övergång från bidrag till betalda uppdrag.Och så länge som socialbidragens mottagare lever under ett strängt förbudmot all beröring med inkomstbringande verksamheter, finns det ytterst fåchanser att de någonsin ska kunna bygga upp en ekonomiskt självständigtillvaro.Särskilda kompetenskonton på vilka mottagare av socialbidrag ska kunnasamla inkomsterna från olika betalda uppdrag kan öppna vägen ut urbidragsberoendet. Dessa konton ska inte utnyttjas för privat konsumtion utanenbart för insamling av medel nödvändiga i uppbyggnadsfasen av ett nyttprofessionellt liv (ett första kapital för eget företag, datautrustning,avgifterför dyra exklusiva yrkesutbildningar som leder direkt till inkomst osv).Lättnader försmåföretagare, för alla,mikrokrediter,aktivitetscentrum drivna avde arbetslösa självaVäsentliga lättnader för småföretagare och för nyetableradearbetsgrupper som kan bilda nya företag är ett måste, om vivill bli av med den höga och mycket långvariga arbetslöshetsom drabbar invandrarbefolkningen. Många av dessamänniskor kan inte hoppas på en fast anställning ens omkonjunkturen hastigt och intensivt förbättras. Alla traditioneroch rutiner vid rekrytering av fast anställd arbetskraftprioriterar folk med någorlunda färsk arbetslivserfarenhet.Den som inte har arbetat eller kanske inte harkommit i närheten av en svensk arbetsplats har ingen chansatt bli anställd.Den enda realistiska möjligheten för långtidsarbetslösa invandrare är egnaföretag eller uppdragsarbete (egenstyrd konsult- eller frilansverksamhet). Mendenna stora grupp för vilken egenstyrt arbete är så viktigt saknar vissaförutsättningar som svenska småföretagare har. Många invandrare har intetillgång till startkapital, har aldrig fått möjlighet att bygga upp ettprofessionellt nätverk, känner inte till rutinerna i det svenska arbetslivet ochbestämmelserna i skatte- och arbetsrätten. För många av dem skulle lättnaderi beskattning och regelverk innebära räddningen från definitiv utslagning.En blivande enmansföretagare riskerar att uppfylla nästan samtligakriterier för ett avslag på en ansökan om F-skattsedel. Vi menar att denenskilde själv bör få avgöra om han/hon är "anställd" eller uppdragsgivare.Alla som vill ska kunna få en F-skattsedel.Vad folk behöver för att sjösätta inkomstbringande egna projekt är i förstahand finansiering. Många av miljarderna som beviljas AMS går tillutbildningar, åtgärder och praktik, men av just denna sortssatsningar ser vi att anställningar och nya företag inte växer ur dennaverksamhet. Oavsett hur bättre utbildade de arbetslösa blir, hämmasuppkomsten av nya jobb så länge som vi lever med ständig brist på riskvilligtkapital.Som bekant är bristen på kapital ett hinder inte bara för människor somunder har vistats utanför arbetsmarknaden och som dessutomsaknar egna besparingar, utan också för aktiva och relativt välbeställdaindivider och grupper som vill ägna sig åt helt nya produkter eller tjänster.Ettexempel är mycket känt i sammanhanget. Duktiga svenska uppfinnare påstårofta att de ser sig tvungna att sälja sina patent utomlands, eftersom de inomlandet inte finner finansiering för prov och marknadsföring.Vill man få fram nya jobb bör man då i första hand skapa mikrokrediter,enkla, lätt begripliga och lätt kontrollerbara former av lån och garantier. Dåbör man också se till att dessa krediter går direkt till arbetslösa grupper ochindivider som ordentligt förberett sitt inträde i arbetslivet. I deras frånvaro riskerar de stora nyasummorna utdelade av staten att stanna i den redan mycket starka offentligasektorn i stället för att skapa möjligheter för särskilt svaga grupper.Vi får inte glömma att den period som gått harregistrerat ett stort utbud av kommunala och regionala projekt och programavsedda att minska segregationen, men att denna rika repertoar inte harlyckats förbättra situationen i utsatta områden. Det som saknas isegregationens värld är inte kommunala utvecklingsplaner och inte hellerprojekt drivna av arbetsförmedlingar, sociala kontor och traditionella storaorganisationer som ABF eller TBV. Tvärtom finns det gott om vackertskrivna dokument och sinnrika organisatoriska nybyggen i hela . Ändåhar få nya jobb vuxit upp ur dessa ansträngningar. Och just denna periodmarkerar en påtaglig minskning av invandrarnas valdeltagande, ett faktumsom speglar en förlust av förtroende för det svenska samhället.Folk som har arbetat med olika kurser och projekt har också under sammatid upprepade gånger berättat att många svårigheter ofta uppstår vidrekrytering av deltagare och att dessa svårigheter är särskilt stora framföralltbland långtidsarbetslösa invandrare. Deras passivitet är uppenbar och mycketalarmerande. Olika arbetslöshetsprogram som vänder sig till invandrare harinte lyckats fylla reserverade och redan budgeterade utbildnings- ochträningsplatser. Man skulle kunna tro att alla arbetslösa ochsocialbidragstagare ur invandrarbefolkningen har tagit slut, att alla plötsligthar fått jobb!Vi tror att denna mycket alarmerande situation har en beklämmandeförklaring. Uppifrån- och utifrånaktivering av landets nya invånare har nåttvägs ände. Utlänningar bosatta i har slutat lyssna på kallelser ochuppmuntrande rop lanserade från arbetsförmedlingar och socialkontor,kommunala projekt eller projekt igångsatta av stora organisationer.Mångfald och smidighet isvenskundervisningen, ettrikt utbud avkompletterandeyrkesinriktade kurser påhög nivå, individuellastudiecheckarTill invandrarpolitikens stora misstag räknas både enupprepad volymminskning och en olycklig kvalitetssänkningi svenskundervisningen. 70-talets början hade nått fram tillgod effektivitet i många skolor. Intensivkurser - 6timmar/dag - fanns hos studieförbunden och eleverna anslötsig själva till den kurs som bäst passade de egnaambitionerna. Nyanlända och högt motiverade invånarekunde lära sig svenska (vardagsspråket,skrivspråket behövde då som år av envisa övningar).Dessa förutsättningar försämrades i etapper. Förstreducerades antalet studietimmar per dag, sedan missköttesolika anbudsförfaranden.Utan att förlora tid med vidare analyser av gårdagens misstag behöver viblicka framåt. Det som undervisningen snabbt måste garantera är inträdet iarbetslivets språk. De som kan och vill lära sig svenska mycket snabbt och desom ställer stora krav på sig själva ska få många chanser att studera i egentakt. Det behövs en mångfald av intensivkurser. De bör vara så många att allasom söker en sådan undervisning utan dröjsmål finner plats i klassrummen. är det vanligt att t ex universitets kurser i svenska somfrämmande språk bara kan ta emot en del av dem som söker sig till studierna.Det behövs också ofta anordnade provtillfällen. Den som vill gå vidare medsin utbildning ska kunna klara av t ex TISUS-provet utan att förlora förmycket tid med att vänta på ett provtillfälle.För lågutbildade är de praktiska yrkesstudierna avgörande.Att behärska skrivspråket är inte minst viktigt för människor som arbetarinom kunskapens yrken. Det mesta av nutidens professionellakommunikationer går via IT, alltså via det skrivna ordet. Om mångahögutbildade invandrare som är arbetslösa ska få en möjlighet attrehabilitera sig av frånvaro från sin professions arbetsfält, dåbehöverde tillgång till utbildningar som sätter tyngdpunkten på skrivspråket.Särskilda träningsprogram med betoning på skrivspråk och yrkesspråk börutformas på många ställen. Det bästa vore att följa och utveckla i större skalade modeller som tidigare skapades för inslussning av utländska läkare isjukvården - det enda område i det svenska arbetslivet där diskriminering påett praktiskt sätt undveks.En studiecheck skulle vara ett värdefullt instrument i sammanhanget. Denskulle omöjliggöra monopolisering av undervisningen eller fixering vidalldeles för omfattande program typ . Konkurrens mellanstudiearrangörer kan ge upphov till ständiga förbättringar och elevernasinitiativ och ansvar skulle få direkt uttryck i deras val av studieplats.Arbetetmed skrivspråket och arbetslivets språk skulle kunna undanröja många hindersom möter vissa särskilt illa behandlade utländska yrkesgrupper. Lärare,jurister och veterinärer tvingas oftast genomgå en helt svensk utbildninginnan de börjar betraktas som "behöriga" inom det egna yrket.En väsentlig förbättring skulle ske om en mångfald av kompletterandekorta kurser fick prövas fram och etableras vid högskolor och universitet. Attnuvarande system inte motsvarar invandrarbefolkningens behov är tydligtefter med . Denna massiva satsning för stora gruppergav inte någon möjlighet till studier i t ex sjukvårdssvenska, intensivförbättring av kunskaperna i svenska och engelska, juridikens språk eller ITpå hög nivå.Kunskapslyftets kurser definierades från början som gymnasiala kurser,medan många arbetslösa högutbildade invandrare behöver kompletterandestudier på högskolenivå. Därför kunde inte kurser användas tex som inledande studier inför inträdesprov för den stora kampanjen för högaIT-studier som sattes i gång av staten i samarbete med , dens k SWIT-utbildningen. Många invandrare uteslöts automatiskt från dennakampanj därför att länken mellan det utbud av studier som existerade iKunskapslyftet och SWIT saknades.Skolan som kraftcentrumRinkebyskolorna håller på att blir modeller för lyckadskolverksamhet. Det intressanta i dessa exempel är justskolornas starka inriktning på avancerade kunskapsprogram -när det gäller främmande språk, naturvetenskap, idrott ochestetiska ämnen - och ett gott samarbete mellan skolledning,elever och föräldrar.Det är föräldrarna i som mycket energiskt verkade för att programmed flera främmande språk tidigt skulle erbjudas till de mindre skolbarnen,är också helt överens med skolledningen när det gäller införandeav bestämda regler för ett givande umgänge i skolans arbetsplaner. Det godasamspelet mellan skolledning, lärare, elever och föräldrar bidrog till att ocksåbarn från andra delar av storstaden började söka sig till just dessa skolor. Enlyckad skola blir alltså en attraktiv samlingsplats för alla, skolans framgångbidrar till att positivt förändra bostadsområdets rykte.Allt detta bekräftar vad som tidigare anförts i denna motion. Det ärmänniskorna själva som genom sitt agerande positivt kan förändra sin socialamiljö. framgångar betyder inte bara en prestigevinst för helabostadsområdet utan också en förbättring av skolans ekonomi. I och med attantalet elever växer så ökar också skolans resurser. Allt detta visar attuppifrån utformade åtgärder och hård central styrning inte alls utgör en garantför lyckade resultat. Visserligen är det bra att regeringen föreslog 500miljoner kronor till förstärkningar med vuxen personal i skolorna. Vi tyckeratt det viktigaste ändå är att skolan får en ny prestige i lokalsamhället, attenstark inriktning på kunskap och bildning inspirerar arbetet och att samverkanmed föräldrarna utvecklas och att lärarna är välutbildade.Folkpartiet liberalerna lade fram en särskild rapport omskolan som murbräcka mot segregation. I rapporten påpekas att en nyskolpolitik kan betyda en enorm vinst för segregeradebostadsområden. Vi påpekar att skola och bildning måste värderas högre.Skolpolitiken måste läggas om för att befria skolan från vilseledandeideologiska krav. Vi har haft nog av den "instrumentella" synen på skolan,synsätt som i första hand såg skolan som ett instrument för vissa politiskaprocesser.Skoldebatten har varit full av förslag om att skolan skallåstadkomma olika sorters revolutionära förändringar i samhället. Vi behöverinte mer av det. Skolan finns för att ge våra unga bästa möjliga start i livet,inte för att bidra till förverkligande av en viss ideologisk vision. Vår rapportfokuserar på sex punkter av särskild vikt för integrationen:- höga förväntningar på elevernas studieresultat,- stark ställning för läsningen,- fritt skolval,- utveckling av magnetskolor - skolor med klar kunskapsprofil,- särskilt stöd för skolor i utsatta områden,- bättre stöd till elever med särskilda behov.Erfarenheterna från skolor visar i praktiken attsådana krav på skolarbetet kan ge mycket lyckat resultat ochbidra till att utveckla skapande arbetsmiljöer i skolorna. Iverkligheten fungerar en sådan skola som en magnet -eftersom elever från andra bostadsområden söker sig dit överganska stora avstånd.Decentraliseraintegrationspolitiken!Regnet av miljoner för förbättringar i utsatta bostadsområdenoch för integration kan gå förlorat.