mot · GN02A6 · 2000-01-21 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:A6av , ()med anledning av prop. 1999/2000:32 Lönebildning för full sysselsättning1 SammanfattningEn uthållig ekonomisk tillväxt och god välfärdsutveckling förutsätter attdet genomförs strukturella reformer bl a i form av skattesänkningar ochavregleringar på arbetsmarknaden. Regeringens proposition om lönebild-ningen innehåller emellertid inga sådana förslag.Moderata samlingspartiet understryker i sin motion att den nödvändigaflexibiliteten och anpassningsförmågan saknas på dagens arbetsmarknad. Detgår inte längre att - som regeringen gör - anlägga en snäv och centralistisksyn på lönebildningen. Förändringar måste genomföras bl a inom områdensom utformningen av skattepolitiken, graden av lönespridning, stimulansentill kompetensutveckling, nivån på de s k reservationslönerna, utformningenav arbetslöshetsförsäkringen och balansen i konfliktreglerna.Moderata samlingspartiet anser i likhet med regeringen att avtal är bättreän lagstiftning. Staten kan emellertid inte undandra sig sitt ansvar för attangede grundläggande spelreglerna på arbetsmarknaden. Det är inte heller rimligtatt regeringen har givit LO det helt avgörande inflytandet över dessa frågor.De konfliktregler som råder på arbetsmarknaden påverkar lönebildningenoch behöver moderniseras. Moderata samlingspartiet framlägger förslag ominförande av en s k proportionalitetsprincip, om förbud mot stridsåtgärdermot enmans- och familjeföretag samt om förbud mot sympatiåtgärder.Moderata samlingspartiet har inget att invända mot att Statens förliknings-mannaexpedition byter namn till men avvisar bestämt allaförslag som syftar till att tilldela en normbildande roll.Detta leder i riktning mot en statlig inkomstpolitik.Moderata samlingspartiet anser - i likhet med utredningen - att varseltidenvid konflikt kan förlängas . bör ges möjlighetatt avbryta stridsåtgärder som inte har varslats på ett korrekt sätt. MBL börsamtidigt ändras så att brott mot varselreglerna även medför att självakonflikten blir olovlig.2 Utgångspunkter2.1 De förlorade årenUnder steg de nominella lönerna snabbare i än iandra länder. höjdes arbetsgivaravgifter och andra skatterkraftigt. ökade företagens lönekostnader men det blev inte mycket kvar.Realt efter skatt steg industriarbetarnas lön med och förakademikerna t o m sjönk reallönen. Om den svenska reallöneutvecklingen,bara under andra halvan av trettioårsperioden, i stället hade följt deneuropeiska så skulle svenska löntagare ha haft mer än två månadslönerextra.De höga svenska lönelyften följdes av en snabb inhemsk inflation. Medåterkommande devalveringar sökte statsmakterna att återställa företagensförsämrade konkurrenskraft. För varje gång det skedde blev Sverigefattigare.Utförsbacken har varit dramatiskt brant. Bland de länder som toppadevärldens välfärdsliga 1970 finns alla kvar i toppen - med ett enda undantag,. hade den tredje högsta bruttonationalprodukten percapita i världen. återfanns vi på artonde plats. Som helhet är Sverigei dag fattigare än vad vi skulle ha varit om vår tillväxtmotsvarat genomsnittet i OECD.2.2 Dagens lönebildningUnder har den destruktiva kombinationen av inflation i löneroch priser äntligen brutits. Det innebär emellertid inte att lönebildningennumera fungerar problemfritt. har degenomsnittliga lönekostnadsökningarna fortsatt att vara högre än iomvärlden.Det är uppenbart att den nödvändiga flexibiliteten och anpassnings-förmågan saknas. Flaskhalsproblemen tilltar och den regionala obalansen ärbetydande. I alltför liten utsträckning bidrar lönebildningen till att skapabalans på olika delar av arbetsmarknaden och till att underlätta företagensrekrytering. Byggbranschen utgör ett exempel. På de få orter där det byggsökar nu löneglidningen mycket snabbt, trots att det totala byggandet alltjämtär lågt och den totala byggarbetslösheten alltjämt hög.Lönerna är det kanske viktigaste priset i en ekonomi. Priserna är detsignalsystem som ger ekonomins aktörer information om hur kostnader,efterfrågan och utbud förändras och som påverkar deras agerande. Närsignalsystemet råkar i olag leder det till felaktig resursallokering ochvälfärdsförluster.I ett fungerande signalsystem ligger att lönebildningen motiverar ochutvecklar individerna. Det skall löna sig att förkovra sig och utveckla sinkompetens. Den som gör ett bra jobb skall ha bra betalt. En flexibel och välfungerande lönebildning påverkar relativlönerna på ett sätt som bidrar till attskapa en bättre balans på olika delar av arbetsmarknaden. Den ger löntagarnaen real inkomstökning som har sin grund i ökad produktivitet, inte i centralaorganisationers antaganden.Lönebildningens kvalitet har avgörande betydelse för våra möjligheter attvidmakthålla en god tillväxt och för att de som utestängs frånarbetsmarknaden skall få jobb. Regeringen säger sig ha den insikten menframlägger inga förslag som är ägnade att påtagligt förbättra situationen.2.3 Regeringens misslyckandeI likhet med de socialdemokratiska regeringarna fortsatte den nuvarande regeringen att skjuta alla strukturellareformer med anknytning till arbetsmarknaden på framtiden.Utredningarna har avlöst varandra, liksom uppmaningarna tillarbetsmarknadens parter att själva komma fram till nya former förlönebildningen.Det var när parterna misslyckades med att nå fram till en tillfredsställandelösning , som regeringen gav i uppdragatt genomföra en enmansutredning som skulle sträcka sig val.Emellertid kom utredningen med ett delbetänkandeom förstärkt förlikningsmannainstitut. Med förslag om bl a tvångsskiljedomskrämdes LO till nya partsöverläggningar, som bedömdeskunna komma att leda fram till en bred samförståndsuppgörelse om skatter-na, Europafrågorna (euron), kompetensutvecklingen och formerna för löne-bildningen.Utredningens slutbetänkande Medling och lönebildning (SOU 1998:141) inovember 1998 föreföll ett tag att leda till stora medgivanden från LO:s sida.Försöken att i samförstånd nå en "Allians för tillväxt" sprack dock strax förejul på LO:s kompromisslösa krav att centralorganisationerna skall spela enroll i löneförhandlingarna, något som avvisades mycket bestämt såväl avTCO och som av SAF.I början av 1999 tillsatte regeringen i stället de två s k samsynsmännenIngvar och med uppgift att söka driva fram enfrivillig uppgörelse. Även samsynsmännens uppdrag misslyckades. I en men-lös, tvåsidig rapport till regeringen hittade samsynsmännenvisserligen ljuspunkter men tvingades att konstatera en totaloenighet om själva lönebildningen.Nu tvingades regeringen att utlova ett eget agerande i form av en pro-position om lönebildningen . Biträdande näringsministerMona uttryckte besvikelse gentemot LO som ville ha medlings-utredningen för att sedan kategoriskt ta avstånd från alla dess förslag. Hontyckte att LO tog för lite hänsyn till arbetslösheten och bara slog vakt om degamla formerna för lönebildningen. Förbud mot blockad av företag utananställda utlovades också av Sahlin.Sedermera försköts propositionen och först kunderegeringen presentera den proposition där den hade slopat, inte bara det utlo-vade blockadförbudet, utan flertalet skarpa förslag från den . Kvar fanns i stort sett bara de restförslag som syftar till attåstadkomma den centrala normbildning som alla utom LO bestämt motsättersig.Regeringen har återigen dokumenterat sin oförmåga att ha en helhetssynpå tillväxtfrågorna. De rena lönebildningsfrågorna utgör bara en begränsaddel av de strukturella problem som måste lösas för att trygga tillväxt,sysselsättning och välfärd. På viktiga områden som skattepolitiken, inträdet iEMU och kompetensutvecklingen händer nästan ingenting. På lönebildnings-området händer heller ingenting - ett omdöme som kvarstår efter regeringensproposition.Den huvudsakliga skiljelinjen i viktiga lönebildningsfrågor går i dagmellan LO och övriga organisationer på både arbetstagarsidan och arbets-givarsidan. Regeringens ovilja att föreslå någonting substantiellt i strid motLO:s vilja har kommit att medföra en fortsatt handlingsförlamning. Detta ärmycket illavarslande.3 En ny arbetsmarknad3.1 Ökad decentraliseringGenom åren har det gjorts upprepade försök att nå samsyn om vad somskall anses vara ett tillgängligt utrymme för löneökningar. Menräkneövningar av den typen är ganska meningslösa. Det finns ingetgenerellt utrymme för löneökningar. Det finns bara en sak som skaparutrymme för ökade löner och det är ökad produktivitet. Dessaproduktivitetsökningar kan inte fastställas i förväg och de varierar ihögsta grad mellan olika branscher och olika företag. Följaktligen börlönebildningen ske så decentraliserat som möjligt.I propositionen anlägger regeringen i stället en både centralistisk och snävsyn på lönebildningen. Den handlar nästan uteslutande om själva för-handlingssystemet och om hur detta skall fungera för att motverka höga,generella löneökningar. Av flera skäl framstår detta synsätt som förlegat.Sveriges framtid ligger inte i låga löner, utan i marknadsanpassade löner.Därför är det destruktivt att försöka befästa en centralt styrd normbildningför hela arbetsmarknaden. Löne- och inkomstbildningen sker i ökandeutsträckning på marknadsmässiga villkor och relativt oberoende av gällandecentrala kollektivavtal. Precis som TCO och påpekade i sitt gemen-samma remissvar på utredningen om ett förstärkt förlikningsmannainstitut(den s k Öbergska utredningen) så är dagens tendens på de flestaavtalsområden att lönebildningen blir mer lokal. Centralorganisationerna påarbetsmarknaden - SAF, LO, TCO och - har inte längre någon direktroll att spela i lönebildningen.I sitt remissvar underströk TCO och också hur en ökad flexibilitetoch anpassningsförmåga underlättas om lönebildningen i ökad utsträckningsker på de avtalsområden och nivåer som berörda parter själva anserlämpliga. Och inom den privata sektorn sker lönebildningen påbransch- och företagsnivå.Utvecklingen medför att olika intressen knyts samman i nya samarbets-former. Ett mycket betydande steg togs när tolv arbetsgivarförbund inomSAF och åtta fackförbund inom LO, TCO och träffade ettsamarbetsavtal om industriell utveckling och lönebildning (det s k industri-avtalet). Inom denna ram har lönebildningen blivit alltmer decentraliseradoch även uppgörelser om t ex arbetstider och kompetensutveckling träffas nudirekt i företagen. Även inom de större företagen sker en fortlöpandedecentralisering från experter vid huvudkontoren till chefer och anställda utepå de enskilda arbetsplatserna.3.2 Ökad individualiseringDärmed blir lönediskussionerna till ett återkommande samtal om målenför verksamheten och om det bidrag som den enskilde arbetstagarenlämnar. När lön efter befattningar ersätts av en mer individuelllönesättning tenderar den enskilde individens kompetens att bli dendominerande faktorn. Rimligen kommer detta också att motverka "lönefter kön" och bidra till kvinnors löneutveckling.När flexibiliteten ökar fungerar "signalsystemet" bättre. Nya anställnings-och ersättningsformer etableras också. Det blir alltmer förekommande attmedarbetare ersätts efter resultat, snarare än . Delägar-lösningar blir vanligare och nya kontraktsformer suddar ut gamla gränsermellan anställda, uppdragstagare och ägare.Redan den som tillsattes 1995 noterade att 40 pro-cent av företagen av de anställda då stod utanför kollektiv-avtalssystemet.Morgondagens arbetsmarknad kommer att ställa än större krav på lokaloch individuell anpassning i lönebildningen. Därmed är det helt omöjligt atthålla fast vid gamla tiders centraliserade förhandlingar, som sökte fastställaett generellt löneökningsutrymme och sedan fördela detta i en process därolika grupper jagade varandra i en evig kompensationskarusell.3.3 Statsmakternas ansvarMycket av utvecklingen förefaller att ha gått regeringen förbi. Helhets-perspektivet saknas och regeringen sätter inte in lönebildningen i sittstörre sammanhang. I regeringsförklaringen avhandladeslönebildningen bara med följande lakoniska synpunkt.Arbetsmarknadens parter har ett stort ansvar i kommande löneförhandlingarför att förstärka och förlänga den ekonomiska uppgången.I budgetpropositionens reviderade finansplan utvecklade regeringendenna ståndpunkt på följande sätt.Huvudansvaret för lönebildningen ligger på arbetsmarknadens parter. ... Detgäller även reformeringen av lönebildningen. Men om parterna ej förmår tadet nödvändiga ansvaret vilar det slutliga ansvaret på riksdag och regering.Ett liknande resonemang återfinns i den nu aktuella propositionen. Rege-ringen återkommer där ständigt till att det är parterna på arbets-marknaden som har ansvaret för lönebildningen och formerna för denna.Det är nästan så att läsaren undrar varför regeringen överhuvudtaget villbefatta sig med en proposition i ämnet.Moderata samlingspartiet delar, för det första, regeringens ståndpunkt attavtal är bättre än lagstiftning. Däremot kan en sådan allmän uppfattning inteleda till slutsatsen att lönebildningen är ett exklusivt område, som staten iprincip inte har att göra med. Självklart har regering och riksdag här precissamma ansvar för att med lagstiftning ange de grundläggande spelreglernaoch därmed de ramar inom vilka olika aktörer har att agera. Som regeringensjälv konstaterar påverkar ju en dåligt fungerande lönebildning välfärden föralla samhällsmedborgare, även för dem som inte representeras av parterna påarbetsmarknaden.Moderata samlingspartiet delar, för det andra, uppfattningen att stats-makterna har ett starkt intresse av att relationerna mellan arbetsmarknadensparter är goda. Inte heller denna ståndpunkt kan emellertid drivas dithän atttotal konsensus görs till en förutsättning för lagstiftarens beslut om ändringari spelreglerna. Samsyn är eftersträvansvärt, men ingen intresseorganisation -inte ens LO - kan överordnas och tilldelas vetorätt mot nöd-vändiga förändringar i samhället.Moderata samlingspartiet delar, för det tredje, propositionens ståndpunktatt staten skall vara neutral mellan parterna. Utsagan rimmar dock mycketilla med regeringens upprepade undfallenhet gentemot LO. Denna har gåttså långt att och ansåg sig tvungna attskriva till arbetsmarknadsutskott för att protestera och fästautskottets uppmärksamhet på den anmärkningsvärda beredning som har ägtrum av förslagen.Regeringen har på punkt efter punkt fallit efter för kritik från LO. Förstsedan LO förklarat sig nöjd har ett slutligt förslag kunnat presenteras.... Genom att ge en part avgörande inflytande över spelreglerna för löne-bildningen äventyras legitimiteten för avtalsförhandlingarna och kollektiv-avtalen som lönebildningsinstrument. Det är angeläget att ovan berördaaspekter på beredningen beaktas vid behandling av regeringensförslag angående lönebildningen.Moderata samlingspartiet delar och uppfattning på dennapunkt.4 Helhetsperspektiv på lönebildningenRegeringens snäva syn på lönebildningen i propositionen måste vidgas.Lönebildning handlar inte bara om det yttre förhandlingssystemet. Idagens lönebildningsprocess ingår en rad faktorer som förväntningarnapå Europapolitiken och inflationsutvecklingen, företagenskonkurrenskraft och marknadens efterfrågan på olika typer avkompetens.Moderata samlingspartiet vill hålla en absolut klar rågång mot statliginkomstpolitik. Därför tvekade vi heller inte att säga nej när detför propositionen ansvariga statsrådet framträdde i riksdagenoch krävde tvångslagstiftning och strejkförbud för de svenska arbetarna!Däremot går det inte bara att skylla hela ansvaret för lönebildningen påarbetsmarknadens parter. Sanningen är ju att staten i alla avgörande hän-seenden bestämmer förutsättningarna för lönebildningen, såväl genom sinekonomiska politik i stort som genom bl a skatte-, närings- och utbildnings-politik samt lagstiftning. Inga löneförhandlingar äger rum i ett vakuum.Vi kommer avslutningsvis i denna motion att behandla regeringens förslagrörande medlingsfunktionen på arbetsmarknaden. Först avser vi dock att taupp de för en bättre fungerande lönebildning och uthållig tillväxt långtviktigare förändringar som behöver genomföras inom följande politik-områden:- Utformningen av skattepolitiken- Graden av lönespridning- Stimulansen till kompetensutveckling- Nivån på reservationslönerna- Utformningen av arbetslöshetsförsäkringen- Balansen i konfliktreglerna4.1 SkattepolitikenInget förhandlingssystem i världen kan fungera om staten genom ökatskatteuttag lägger beslag på allt det utrymme som produktivitetsökningenskapar. bidrog högskattepolitiken och denkraftigt skärpta progressiviteten i skatteskalorna i högsta grad till löne-och priskarusellen.I den senaste reviderade finansplanen gjorde regeringen ev sänkningar avskatten betingade av att lönebildningen fungerar väl. Men skatterna är inte ettresultat av lönebildningen, utan en viktig del av förutsättningarna för denna.Den insikten finns i industriavtalet där industrifacken och arbetsgivarna harangivit sin gemensamma syn på skatterna och deras betydelse.Parterna är överens om att det behövs en ny skattereform som stimulerararbete, utbildning och företagsamhet. Inkomstskatten måste sänkas ochmarginaleffekterna minskas successivt i alla inkomstlägen.Höga skatter snedvrider prissättningen och incitamenten så atteffektiviteten i samhällsekonomin minskar och arbetstillfällen slås ut.Människor vars arbetskraft skulle efterfrågas vid ett lägre skattetryck blirarbetslösa. Minskade skattekilar har därför stor betydelse och motiverardet förslag om en skattereduktion för hushållsnära tjänster sommoderaterna framlagt tillsammans med andra borgerliga partier.Vissa skatter hämmar tillväxten i särskilt hög grad. Om det ekonomiskautbytet av en arbetsinsats eller investering blir alltför litet så kommer deninte till stånd. De höga marginalskatterna på arbete och dubbelbeskattningenpå ägande i företagen är exempel på sådana skatter. Värnskatten - densärskilda inkomstskatten på kunskaper och kompetens - måste slopas ochinkomstskatterna sänkas i alla inkomstskikt. Med lägre inkomstskatt kan flerförsörja sig själva. Lönebildningen underlättas och det blir lättare att kommain på arbetsmarknaden.4.2 Lönespridning och kompetensutvecklingI ligger lönestegen för många yrkesområden platt på marken.Ingångslönerna, även för dem som saknar erfarenhet, är höga. Det ledertill att många utestängs från arbete, vilket inte minst kommit att drabbaungdomar, invandrare och arbetshandikappade. får de somfaktiskt har arbete otillräckliga incitament till förkovran och ytterligarearbetsinsatser. Egna extra ansträngningar möts inte med motsvarandebelöningar.Priset för den solidariska lönepolitiken har varit högt. Lönestrukturen harsammanpressats allt mer och effektivt försvagat sambandet mellan kompe-tens och lön. Vi har fått en lönestruktur som i alltför liten grad har påverkatsav utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden. Det har lett till lägre syssel-sättning och högre arbetslöshet.Det finns knappast något industriland som belönar utbildning sämre änSverige. Som nämnts i motionens inledning har akademikerna som grupp fåtten reallönesänkning över de senaste tre decennierna. får högutbildadutländsk arbetskraft som gästar speciella skatterabatter medan hög-utbildade, svenska ungdomar i allt ökande utsträckning söker sig utomlandsdirekt efter examen.För ett modernt kunskapssamhälle är en sådan incitamentsstruktur för-ödande. Den framstår som mycket negativ även om man skulle anlägga ettgammaldags klassperspektiv på tillvaron: Ungdomar uppväxta i akademiker-hem med studietradition tenderar att ta en högre utbildning för given, ävenom den inte ter sig ekonomiskt lönsam . Ungdomar fråntraditionella arbetarhem utan studievana har varit svårare att motivera tilluppoffrande studier som inte förefaller att löna sig.4.3 ReservationslönernaStatsmakterna har ett direkt ansvar för de höga reservationslönerna, d v sden lönenivå som krävs för att en individ skall uppfatta det som merlönsamt att arbeta än att inte arbeta. Det omedelbara problem somuppkommer vid för höga reservationslöner är att den enskilde blir mindrebenägen att acceptera de arbeten som erbjuds. Söktiderna när denarbetslöse letar arbete förlängs och rörligheten minskar, både mellanolika lokala arbetsmarknader och mellan olika branscher eller yrken.Höga reservationslöner bidrar till att öka den strukturella arbetslösheten.Arbeten med heltidslöner som understiger reservationslönen slås ju ut frånarbetsmarknaden. Och ju högre reservationslönen är desto svårare blir det attkomma in på arbetsmarknaden, utan att besitta en hög kompetens. Detta ärnågot som alltför många ungdomar, invandrare och lågutbildade har fåtterfara. Detta erkänner regeringen indirekt i propositionen:Möjligheterna för långtidsarbetslösa och andra grupper som står utanförarbetsmarknaden att få jobb avgörs av hur väl lönebildningen fungerar.Däremot drar regeringen inga slutsatser. Det som främst bestämmerreservationslönen är skatteuttaget på låga inkomster ochersättningsnivåerna i olika bidragssystem. I båda dessa hänseendenavviker på ett ofördelaktigt sätt från andra länder i (källaOECD).LO har länge haft höga reservationslöner som en uttalad målsättning. Medkrav på höjda ersättningsnivåer i a-kassan och socialförsäkringssystemen harman velat begränsa lönekonkurrensen nedåt. Den politiken har från LO:sutgångspunkt varit framgångsrik. Men den har gynnat de grupper som redanär etablerade på arbetsmarknaden medan priset har fått betalas av de mångaarbetslösa.Om inte reservationslönerna kan nedbringas fortsätter utvecklingen mot etttvå-tredjedelssamhälle med en uppdelning av människor i en större "insider-grupp" som har jobb och en mindre "outsidergrupp" som aldrig kommer inpå arbetsmarknaden. Det leder till sämre välstånd. Färre människor är iarbete och många angelägna varor och framför allt tjänster blir aldrigproducerade trots att de är efterfrågade.4.4 ArbetslöshetsförsäkringenSärskilt arbetslöshetsförsäkringens utformning har kommit att få ennegativ inverkan på lönebildningen. Orsaken är främst att systemet harförlorat sin karaktär av omställningsförsäkring.Arbetslöshetsförsäkringen var tänkt att skydda den som blir arbetslös motstora inkomstbortfall. Under en övergångstid skulle a-kassan ge den arbets-löse möjligheter att söka andra jobb eller vidareutbilda sig för nya. Iverkligheten har försäkringen alltmer kommit att anta formen av någon sortsmedborgarlön för "insiders" på arbetsmarknaden. Ersättningsberättigadeperioder av arbetslöshet kan varvas med arbetsmarknadspolitiska åtgärder ien utsträckning som gör arbetslöshetsförsäkringen till en permanent för-sörjningskälla.Detta har försvagat den enskildes incitament för att söka och ta arbete -också mindre kvalificerade och lägre betalda sådana. Därför har staten införtolika kontrollsystem och sanktioner som skall tvinga den arbetslöse attverkligen stå till arbetsmarknadens förfogande. Detta formella regelsystemhar arbetsförmedlarna emellertid ansett vara så pass hårdhänt att reglernasällan tillämpas i praktiken. Regeringen har därför tvingats att göra enöversyn av kraven på sökaktiviteter, byte av yrke eller bostadsort, avstäng-ningsregler etc.Om arbetslöshetsförsäkringen skall bidra till en sund lönebildning måstedet införas någon form av bortre gräns eller parentes i försäkringen. Detskulle förstärka försäkringstagarnas incitament att söka och ta jobb, förkortaarbetslöshetstiderna och inverka positivt på reservationslönerna. Samtidigtskulle huvuddelen av regel-, kontroll- och sanktionssystemen kunna slopas.5 Konfliktreglerna på arbetsmarknadenSammanslutningar av arbetstagare och arbetsgivare har sedan gammalträtt att vidta fackliga stridsåtgärder. Denna möjlighet att driva sina kravutgör en grundläggande fri- och rättighet. Den åtnjuter därför också visstgrundlagsskydd.Konfliktreglerna påverkar givetvis lönebildningen. Det är ju den fackligastridsåtgärdens själva syfte och utgör i sig inget problem så länge regelsyste-met framstår som balanserat. Så är emellertid inte längre fallet.