ip · GO1067 · 2000-10-26 00:00:00 — Interpellation 2000/01:67 av () till jordbruksminister om hanteringen av slaktavfall och djurkadaver Den svenska jordbruksnäringens möjligheter att leva och utvecklas har avgörande betydelse för ambitionerna att hela landet ska kunna leva och utvecklas. I olika uttalanden har regeringen sagt sig vilja verka för att jordbruket i ska ges rättvisa villkor. Jordbruksministern har t.o.m. understrukit att för att hela ska kunna leva måste vi ägna jordbruket en särskild omsorg. Trots detta kan konstateras att den s.k. ryggsäcken i form av extra skatter och avgifter på det svenska jordbruket inte lyfts av. I stället har nya och tunga kostnader tillkommit som gör att förutsättningarna och framtidstron för näringen, särskilt i norra delen av vårt land, nu är starkt hotad. Det som här avses är den kostnad för hantering av djurkadaver och annat animaliskt avfall från jordbruk, hästanläggningar och slakterier som drabbar näringen. Detta framstår som en av de mera svårbegripliga och kostsamma effekterna, ekonomiskt och miljömässigt av medlemskap i . Oavsett om ett djur har dött en alldeles naturlig död, avlivats av någon orsak eller dött av okänd anledning betraktas det som riskavfall och måste numera fraktas till särskild destruktionsanläggning ofta mycket långt bort. Det kan i vissa fall handla om att frakta döda djur eller slakteriavfall från södra till i , en frakt på ibland enkel resa. Längre norrut i blir det fråga om transporter på ibland ännu längre sträckor till destruktionsanläggningar i eller . Det föreskrivs nämligen i EU-direktivet 90/667/EEG att avfall av detta slag ska samlas in för bearbetning i särskild steriliseringsanläggning. I traditionell, nitisk, svensk anda har utfärdat tillämpningsföreskrifter omfattande 20 sidor text i SJVFS 1998:34 som fullbordar ibland helt absurda regler. Endast vissa församlingar i inland, liksom enstaka mindre djur, har undantagits från regelverket. Det vällovliga syftet med bestämmelserna i denna fråga har angetts vara att förbättra smittskyddet. Men antalet självdöda eller nödslaktade djur i förhållande till den enorma areal som står till förfogande för nedgrävning är i norra mycket lågt. Det absurda läget uppstår då man försöker tillämpa exakt samma regler i det ytvida norra som i tätbefolkade delar av med stor djurhållning. varnar dessutom många veterinärer för att effekterna av detta regelverk som syftar till förbättrat smittskydd, kan bli det rakt motsatta. När de lastbilar som utför insamlingen av döda djur far omkring från gård till gård med döda djur, finns naturligtvis en betydande risk för att djurrester, blod och kroppsvätskor läcker ut och spiller över på fält och gårdsplaner från de containrar och lastflak som används. Detta i sin tur medför paradoxalt nog att risken för smittspridning ökar i stället för att minska. En hantering som tidigare, med lokalt omhändertagande genom t.ex. utläggning i skogsmark, nedgrävning eller kompostering på , förefaller mycket säkrare och bättre ur alla synpunkter. Den enda vetenskapliga undersökningen som gjorts av bl.a. Lantbruksstyrelsen (föregångare till ), och djurhälsovården, hävdade att bl.a. av smittskyddsskäl kunde hela undantagas från dessa regler. I denna fråga är EU-reglerna ett direktiv, ingen förordning, vilket innebär att vi har möjlighet att i bestämma hur tillämpningen bäst kan ske. Nuvarande ordning får, utöver att den är mycket tveksam ur smittskyddssynpunkt, fullkomligt orimliga ekonomiska konsekvenser för djurägare och slakterier. För den enskilde kan bortforslandet av ett enda större djur kosta . Och för ett slakteri kan det handla om flera miljoner i extrakostnader . En redan sviktande ekonomisk lönsamhet urgröps ännu mera. Miljöeffekterna av de många och långa transporterna är en annan negativ faktor i sammanhanget. Från slakterierna i berörda områden handlar det om flera transporter med dieseldrivna lastbilar. Mycket förbryllande är också de gränsdragningar som gjorts för dispens från detta regelverk. När en större mängd kreatur omkom vid en storbrand i norra denna sommar gick det att få dispens så att de döda djuren fick omhändertas vid den kommunala avfallsanläggningen. Men när en annan gård i landskapet drabbades av felfunktion i en kraftfoderanläggning och många djur bokstavligt talat åt ihjäl sig tvingades bonden att skicka de döda, men inte smittsjuka djuren, till en destruktionsanläggning med kostnader på som följd. Innan nu gällande förordning trädde i kraft sköttes hanteringen av döda djur och slaktavfall i en konstruktiv dialog mellan berörda företag, ansvariga veterinärer och kommunala företrädare. Såvitt bekant fanns inte från något håll anmärkningar mot förfarandet. Även om det kan smärta att tvingas ändra ett beslut som börjat gälla, borde sunt förnuft kunna få råda även i detta fall. Och i det här fallet är det så uppenbart att byråkratin gått vilse att ju snabbare en omprövning kan ske desto bättre. Mot denna bakgrund vill jag fråga: Vilka åtgärder avser jordbruksministern vidta för att ändra på regelverket för hantering av slaktavfall och djurkadaver?