frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Den nu gällande vapenlagen (1996:67) trädde i kraft . Av 31 § vapenlag följde att ett tillstånd att bedriva handel med skjutvapen fick återkallas bl.a. om tillståndshavaren inte längre bedrev yrkesmässig handel. Ett sådant beslut blev - till skillnad från andra beslut enligt denna lag - enligt huvudregeln inte gällande förrän det vann laga kraft. kunde emellertid i beslutet förordna att det skulle gälla , men då krävdes särskilda skäl (43 §). Motsvarande regler återfinns vapenlag (se 6 kap. 3 § och 10 kap. 2 §). Om en polismyndighet återkallar ett tillstånd att handla med skjutvapen utan att förordna att beslutet skall gälla , har tillstånds-havaren rätt att bedriva sådan handel intill dess beslutet vinner laga kraft. Tillståndshavaren har då också rätt att i enlighet med bestäm-melserna i vapenlagen begära ändringar i sitt tillstånd. Om så sker ankommer det på polismyndigheten att genom ett formellt, överklagbart beslut ta ställning till den gjorda begäran. Härigenom ges en sökande som inte har haft framgång med sin begäran möjlighet att få frågan prövad av förvaltningsdomstol. I förevarande fall besvarade polismyndigheten i stället M. Konsultings framställning genom ett besked att den i avvaktan på kammarrättens beslut inte tänkte ta ställning till framställningen. Enligt min mening kan orda-lydelsen i detta meddelande inte tolkas på annat sätt än som en vilande-förklaring av frågan. Enligt 32 kap. 5 § får ett mål vid allmän domstol för-klaras vilande under vissa i lagrummet angivna förutsättningar. Någon motsvarande regel finns inte i förvaltningslagen (1986:223). Tvärtom före-skrivs i 7 § att ett ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. åtgärd att avvakta med att ta ställning till M. Konsultings begäran saknade således stöd i lag. Myndigheten kan därför inte undgå kritik för sin underlåtenhet att pröva ansökningen. Polisbefäls instruktioner till underlydande polismän i samband med ett ingripande föranlett av en vårdnadstvist; även fråga om polismännens uppträdande på platsen för ingripandet (Dnr 3323-1998) I en anmälan kritiserade Hans B. polisassistenterna vid i län för att ha ingripit i en vårdnadstvist mellan honom och . om deras son . Han uppgav bl.a. följande. kom polismännen tillsammans med . hem till hans bostad. Polismännen lät . gå in i hans hus och hämta ur sängen ut till polisbilen utan att förvissa sig om huruvida pojken befann sig i fara eller vilket umgängesavtal som förelåg mellan Hans B. och . Vidare uppgav han att polismännen uppträdde upphetsat, aggressivt och oförskämt mot honom samt att vad polismännen skrivit i sin promemoria med anledning av händelsen hade karaktären av en "rentvående efterhandskonstruktion" och till huvuddelen byggde på uppgifter lämnade av . Till anmälan hade han bl.a. bifogat en skriftlig berättelse av en bekant till honom, som var närvarande vid tillfället. Följande handlingar granskades. En promemoria daterad (M 625/97) upprättad av och , ett ingripandemeddelande (löpnr 28529), en anmälan om tjänstefel (K33165-97), statsåklagaren (Åklagarkammaren i ) beslut att inte inleda förundersökning avseende anmälan om tjänstefel (C 11-5963-97) samt ett umgängesschema daterat . Av promemorian framgick i huvudsak följande. . ringde omkring till polisen och uppgav att hon var orolig för att hennes femårige son for illa när han vistades hos sin far Hans B. Hon berättade bl.a. att Hans B. missbrukar alkohol och att han inte har någon ordning på instrument och mediciner som han använder i sin yrkesutövning, så att sonen kan komma åt dessa och skada sig. Vid ett flertal tillfällen hade kommit hem och haft skador på grund av bristande tillsyn. Hon uppgav vidare att hon och Hans B. hade gemensam vårdnad om sonen och att de hade kommit överens om att skulle bo hos henne men att han skulle vara hos Hans B. vartannat veckoslut. hade hon ringt till polisen och social--jouren på grund av de iakttagelser som en granne hade gjort när denne hade besökt Hans B. Polisen besökte Hans B. och socialjouren gjorde en notering. . uppgav också att hon hade vägrats att hämta hem sonen som överenskommits och att Hans B. då hade gjort ett påverkat intryck. och träffade modern i bostaden och åkte därefter till Hans B. för att bilda sig en uppfattning om situationen. Modern följde med patrullen. När de kom till platsen öppnade Hans B. dörren och polismännen legitimerade sig, varpå Hans B. genast slog igen dörren och skrek att han inte ville prata. Vid tillfället var Hans B. "onykter och uppjagad/arg". öppnade han emellertid dörren. Han var ovillig att samtala, men satte sig polismännen i köket med Hans B. och samtalade. gick modern in till sonen och hämtade denne och hans väska. När de befann sig i hallen, rusade Hans B. upp och skrek till . bl.a. att "du kan ta och sticka härifrån". Polismännen uppmanade modern att vänta i polisbilen och beslutade att sonen fick följa med modern. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar om och yttrande över (1) vilka överväganden polismyndigheten gjorde inför det aktuella ingripandet, den rättsliga grunden härför och genomförandet av detsamma, (2) vad som i anmälan anförts angående polismännens uppträdande under ingripandet samt (3) den rättsliga grunden för beslutet att låta barnet följa med modern. i län (länspolismästaren ) kom in med ett yttrande. Till detta hade fogats upplysningar lämnade vid förhör av vakthavande befälet samt polisassistenterna . uppgav i huvudsak följande. Han blev under sin tjänstgöring som vakthavande befäl uppringd av . som var orolig för sin son som befann sig hos sin far. Hon talade om att hon och fadern hade delad vårdnad om sonen. Hon berättade vidare att hon befarade att barnet tog skada hos sin far. Hon uppgav också att hon kvällen innan hade ringt till polisen och socialjouren. Efter samtalet med . ringde socialjouren, eftersom han tyckte att ärendet rörde denna och inte primärt polisen. Såvitt han kan erinra sig fick han emellertid beskedet att man där inte hade tid att åka ut till fadern. ansåg att "det var solklart för honom" att undersöka hur det stod till med pojken så att denne inte for illa och han beordrade därför patrullen och att åka hem till Hans B. och undersöka hur det var med pojken. Hur de skulle göra detta fick de själva bestämma. Vid förhören med och framkom i huvudsak följande. De fick av i uppdrag att åka hem till . Vid besöket berättade hon om sitt förhållande till Hans B., att föräldrarna hade gemensam vårdnad om sonen och att hon hade begärt att få ensam vårdnad. . uppgav vidare att hon hade kommit överens med Hans B. om att hon skulle hämta sonen , men att Hans B. när hon skulle göra detta var berusad och vägrade släppa in henne. Hon talade vidare om att hon var orolig för sonen, eftersom Hans B. var veterinär och hade alla sina läkemedel och instrument i bostaden. Sonen hade tidigare fått skador på grund av bristande tillsyn när han varit hos Hans B. , som var förman i patrullen, ansåg med anledning av uppgifter att han måste besöka Hans B. för att kontrollera hur sonen hade det. Han ansåg att socialjouren borde ha varit med vid tillfället, men han hade av fått veta att man därifrån inte hade tillfälle att delta. . fick följa med i polisbilen för att visa vägen. Det fanns inte någon överenskommelse mellan henne och polismännen om att de skulle hjälpa till med att hämta hem sonen från Hans B. När de kom fram sade någon av polismännen till henne att hon inte fick följa med in i Hans B:s bostad. Hans B. ville först inte öppna dörren. Sedan han gjort detta förklarade polismännen, som då befann sig utanför dörren, att de hade kommit på besök med anledning av att . ringt till polisen eftersom hon var orolig för sonen. Hans B., som enligt uppfattning var starkt påverkad, släppte härefter in de två polismännen och gav dem tillåtelse att kontrollera sonen. Ingen av dem såg . gå in i Hans B:s bostad. Enligt gick polismännen härefter in till som låg i sin säng. , å sin sida, tror att det var han som kontrollerade , varefter kan gick tillbaka till Hans B. och som uppehöll sig i köket. Han kunde vid kontrollen konstatera att det inte var någon fara med pojken. När polismännen satt i köket tillsammans med Hans B. upptäckte denne att . kom med sonen från dennes sovrum för att lämna huset. Hans B. riktade då en del okvädingsord mot . och slutade med att säga att hon skulle "dra därifrån" och ta sonen med sig. anser inte att polismännen skulle ha omhänder-tagit sonen, utan det var . som gjorde detta på eget bevåg. Miljön var emellertid inte lämplig för en femåring. Med anledning av uppgiften i promemorian att polismännen beslutade att fick följa med modern uppgav att detta endast innefattade att de beslutade att . fick åka tillbaka till sin bostad tillsammans med sonen i polisbilen. Skälet till detta var enligt ren medmänsklighet. Polis-männen var inte upphetsade vid tillfället. De var däremot enligt påstridiga och ville kontrollera hur det var med sonen. De var inte oförskämda mot Hans B. De sade däremot åt honom att bostaden var en olämplig miljö för ett barn. Det är enligt möjligt att de sade någonting om städningen med anledning av att det såg förskräckligt ut i bostaden. Det stöd i lagen som vakthavande befäl hade när han beordrade polismännen att undersöka hur det var med och Hans B:s gemensamma son återfinns i polislagens 21 § och 2 §. Det är en bedömning om berättelse gav skäl att anta att sonen for illa hos Hans B. . Tilläggas kan att Hans B:s inledande agerande förstärkte polisens oro för sonen. En del av polismännens yttranden var mindre lämpliga och uppgifter om vad som sagts och gjorts går isär. Det framgår tydligt att polisen uppfattat Hans B:s agerande som ett tydligt samtycke till att modern fick ta med sig sonen. är kritisk till flera delar av polisens hantering av ärendet. * Inledningsvis borde kontaktas för åtgärder och myndigheten borde inte ha nöjt sig med det svar som erhölls. * Det var olämpligt att ta med modern till Hans B:s bostad. * I denna känsliga situation borde polisens uppträdande varit fritt från uttalande och omdömen som kunde uppfattas som kränkande av Hans B. * Det var från början uppenbart att polisernas blotta närvaro och intresse för sonens välbefinnande riskerade att uppfattas som en laglig myndighetsåtgärd mot Hans B. och partisk till förmån för . Detta faktum kräver att tjänstgörande poliser är mycket tydliga mot inblandade parter när de förklarar sin opartiskhet och sina befogenheter och möjliga tjänsteåtgärder. Ärendet har granskats av åklagare som beslutat att ej inleda förundersökning mot berörda poliser. har därutöver i personliga samtal med berörd personal påtalat ovan angivna brister i tjänsteutövandet. Hans B. kommenterade remissvaret, varvid han vidhöll de uppgifter som han hade lämnat i sin anmälan. I ett beslut anförde chefsJO följande. har uppgett att han med anledning av de uppgifter som . hade lämnat per telefon gav och i uppdrag att åka hem till Hans B. för att se hur det stod till med sonen . har å sin sida uppgett att det uppdrag som polispatrullen fick av endast innefattade att de skulle besöka . samt att det sedan var han som, på grundval av vad . berättade , fattade beslutet om besöket hos Hans B. Oavsett vem som fattade beslutet om besöket hos Hans B. kan konstateras att det inte finns någonting i utredningen som tyder på att beslutet innefattade att polispatrullen med tvång skulle bereda sig tillträde till Hans B:s bostad. Det är också uppenbart att de uppgifter som lämnades av ., vilka huvudsakligen gav uttryck för en allmän oro för att skulle skada sig på något föremål i Hans B:s bostad, inte kunde läggas till grund för ett beslut av sådan innebörd. Påståendet i polismyndighetens yttrande att beslut bl.a. grundades på bestämmelsen i 21 § polislagen (1984:387), att en polisman får bereda sig tillträde till ett hus, rum eller annat ställe om det finns anledning att någon där avlidit eller är medvetslös eller annars oförmögen att tillkalla hjälp, framstår som svårförståeligt, eftersom det saknades varje grund för att anse denna bestämmelse tillämplig. Det framstår enligt min mening som lika uppenbart att uppgifter inte kunde utgöra grund för att man skulle anse regeln i 12 § polislagen vara tillämplig. Enligt denna får en polisman omhänderta en person som anträffas i förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling. Som framgår av förarbetena (prop. 1983/84:111 s. 29) är be-stäm-melsen avsedd att tillämpas exempelvis då barn uppehåller sig i s.k. knarkarkvartar eller hittas omtöcknade av berusningsmedel i rivnings-fastig-heter. Det kan vidare vara fråga om ungdomar som påträffas i en sådan situation att man kan befara att de blir otillbörligt utnyttjade. Det fanns självfallet inte heller fog för att anse att den allmänna nödregeln i 24 kap. 4 § var tillämplig i den aktuella situationen. Beslutet att besöka Hans B. synes i stället närmast ha haft sin rättsliga grund i bestämmelsen i 2 § 4 polislagen om polisens allmänt hjälpande uppgifter. I sammanhanget bör emellertid beaktas att hjälp med stöd av denna bestämmelse skall ges endast i de fall när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen. Härmed åsyftas enligt förarbetena (a. prop. s. 56 f.) i första hand sådana situationer där det inte ankommer på något annat sam-hällsorgan att lämna hjälpen och polisen har praktisk möjlighet att göra detta. I akuta situationer måste polisen emellertid ibland ingripa även när biståndet i princip ankommer på något annat organ. Som exempel nämns i propo-si-tionen åtgärden att föra en medvetslös eller svårt skadad person till sjukhus, fastän ambulanstransport i och för sig hade kunnat påkallas. Jag delar den uppfattning som kommer till uttryck såväl i polis-myndig-hetens yttrande som i de upplysningar som har lämnats av , att frågan hur hade det hos sin far i första hand var en angelägenhet för . Det var således enligt min uppfattning en riktig åtgärd av att ta kontakt med socialjouren i kommun. Jag har såvitt gäller socialjourens underlåtenhet att agera med anledning av denna kontakt samrått med justitieombudsmannen , som har beslutat att utreda saken i ett initiativärende (dnr 1678-1999). Jag anser mig i och för sig kunna godta bedömning att uppgifter borde tas på allvar och att polisen, i den situation som hade uppkommit till följd av det svar som han fick från socialjouren, kunde ta på sig uppgiften att undersöka förhållandena. Enligt min mening borde han emellertid inte ha överlämnat åt polispatrullen att lösa uppgiften helt efter eget omdöme. Han hade i stället lämpligen kunnat klarlägga för denna vilka rättsliga förutsättningar som gällde för uppdraget. Det fanns vidare, redan med anledning av vad som hade framkommit vid telefonsamtalet med ., anledning att förmoda att bakgrunden till hennes agerande var oenighet mellan henne och Hans B. i vårdnadsfrågan. borde därför ha gett de två polismännen instruktioner att uppträda på ett sådant sätt att de inte kunde uppfattas som biträden till . i en familjerättslig tvist. Vid det samtal som och hade med . framgick att det pågick en vårdnadstvist mellan henne och Hans B. Detta borde ha manat till särskild försiktighet både vad gällde bedöm-ningen av uppgifter och beträffande frågan hur polis-männen skulle uppträda gentemot Hans B. för att undvika befogade anklagelser för partiskhet. Jag vill i sammanhanget särskilt peka på det olämpliga i att ta med . till Hans B:s bostad. Det borde ha varit fullt möjligt för polismännen att skaffa sig sådana upplysningar om hur man skulle hitta vägen till Hans B. att de hade kunnat avstå från tjänster som vägvisare. Som har nämnts hade polismännen inte något stöd i lag för att mot Hans B:s vilja ta sig in i dennes bostad. och har också uppgett att de gick in i Hans B:s bostad först sedan denne hade gett dem tillstånd därtill. Jag har inte någon grund för att ifrågasätta riktigheten av detta påstående. har emellertid själv uppgett att de två polismännen var påstridiga och ville komma in för att kontrollera hur hade det. Jag vill med anledning härav understryka vikten av att en polisman inte uppträder på ett sådant sätt att han ger intryck av att ha en befogenhet till myndighetsutövning av visst slag som han i själva verket saknar. Utredningen ger vid handen att polismännen inte iakttog tillräcklig försiktighet i detta hänseende. Den omständigheten att Hans B. släppte in polismännen i bostaden för att samtala med dem gav dem inte rätt att där - ens med Hans B:s samtycke (jfr JO 1991/92 s. 114 och SOU 1995:47 s. 143 f.) - själva söka reda på . Att bostaden enligt deras uppfattning var ostädad och att de ansåg att Hans B. var påverkad var inte på något sätt tillräckligt för att ge befogad anledning till ett antagande att befann sig i en nödsituation på sådant sätt att 12 eller 21 § polislagen eller 24 kap. 4 § var tillämplig, och all användning av tvångsmedel var därmed utesluten. Ett lämpligt förfarande hade kunnat vara att antingen be Hans B. själv hämta eller, om man ansåg att omständigheterna påkallade det, ta en förnyad kontakt med socialjouren. Jag har, mot polismännens bestridande, inte grund för att hävda att . tog sig in i Hans B:s bostad för att hämta med deras vetskap och än mindre att hon gjorde detta med deras aktiva bistånd. Jag anser mig också kunna godta uppgiften att de sade till henne att hon inte fick följa med in. När de upptäckte henne på väg ut ur huset med måste de med hänsyn härtill och till Hans B:s uppträdande i sammanhanget ha förstått att hon hade tagit sig in utan lov. Jag vill med anledning härav erinra om regeln i 9 § polislagen, att en polisman som får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal skall lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. Hemfridsbrott (4 kap. 6 § ) är ett sådant brott. Rapporte-ringsskyldigheten påverkas inte av det förhållandet att hemfridsbrott får åtalas endast om målsäganden har angett brottet till åtal eller åtal befinns påkallat ur allmän synpunkt (4 kap. 11 § ). Hans B. har uppgett att polismännen uppträdde upphetsat, aggressivt och oförskämt mot honom. Dessa har bestritt riktigheten av Hans B:s påstående. har emellertid uppgett att polismännen sade till Hans B. att bostaden var en olämplig miljö för ett barn, och det är enligt möjligt att de sade något om städningen med anledning av att det såg "förskräckligt" ut i bostaden. Som polismyndigheten har anfört borde polismännen i den känsliga situation som var för handen ha lagt sig vinn om att undvika uttalanden som av Hans B. kunde uppfattas som kränkande. Jag vill här erinra om polisförordningens föreskrift att en polisman i sitt arbete skall uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning samt att han skall uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet och små-aktighet (tidigare 5 kap. 1 § polisförordningen [1984:730]; numera, , 4 kap. 1 § polisförordningen [1998:1558]). Uppgifter-na i övrigt om vad som förevarit rörande polismännens uppträdande går isär, och jag finner det inte meningsfullt att utreda saken ytterligare. Jag har inte någon anledning att betvivla att och handlande styrts av en vällovlig omsorg om bästa. De har emellertid vid utförandet av sitt uppdrag uppträtt på ett sätt som medfört att Hans B. med fog kunnat uppfatta situationen som en handräckning där polismännen hjälpt . att ta med sig sonen. Det finns enligt min uppfattning anledning att rikta allvarlig kritik mot dem. Jag noterar med tillfredsställelse att polismyndigheten har haft samtal med den berörda polispersonalen om bristerna i handläggningen. Fråga om utformningen av polismyndighets uppdrag till avseende analys och förstöring av misstänkt narkotika (Dnr 3366-1998) Av en JO-anmälan från O.N. och till anmälan fogade handlingar framgick bl.a. att i i samband med misstanke om narkotikabrott hade beslagtagit "En st större blixtlåspåse med två bruna klumpar som luktar hasch vikt: " från O.N. sände växtmaterialet till () för analys. I analysuppdraget an-gav polismyndigheten att "efter avslutad analys skall materialet förstöras". Ett analysresultat kom från SKL . Av analysresultatet framgick att "narkotika ej påvisat, trolig sammansätt-ning: oidentifierat växtmaterial", "mate-rialet kvarhålles och brännes därefter". I sin JO-anmälan begärde O.N. att han skulle få tillbaka växtmaterialet eller ekonomisk ersättning. Ärendet remitterades till i för upplys-ningar och yttrande över vad klaganden anfört. (länspolis-mästaren ) inkom med ett yttrande i vilket han anförde följande. Som framgår av handlingarna som O.N. tillställt JO har det som han kallar "propolis" förstörts efter analys hos (). Detta har skett efter en liggetid . I O.N:s handlingar till JO finns även en kopia av det beslagsprotokoll som upprättades i samband med beslaget av det som sedermera av SKL analyse-rades vara "oidentifierat växtmaterial" och inte något narkotiskt preparat. I protokollet finns angivet att det är möjligt att överklaga beslaget om man är missnöjd. har inte begagnat sig av den möjligheten. Åklagare har hävt beslaget av "propolis" om det fanns kvar. I annat fall konstaterar åklagaren att godset är förstört vid analys. Kopia av åklagarens beslut biläggs ärendet. Ersättningsskyldighet för statlig myndighet föreligger bl a om det kan konstateras felaktig hand-läggning i ett ärende. gör den bedömningen att så inte har skett i nu aktuellt fall. Beslaget av "propolis" gjordes på goda grunder att det kunde misstänkas vara hasch. Dokumenta-tionen över beslaget har skett i enlighet med vad som föreskrivs. Begäran av undersökningen hos SKL och deras handhavande har skett enligt gällande rutiner. har inte utnyttjat möjligheten att klaga över beslutet om beslag. Någon ersättningsskyldighet för polisväsendet föreligger, enligt polis-myn-dig-hetens uppfattning, således inte. Kammaråklagaren hävde beslaget av växtmaterialet . yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO följande. Om det inte längre föreligger skäl för ett beslag skall det enligt 27 kap. 8 § första stycket (RB) hävas. Det beslagtagna godset skall då i princip återställas till den person hos vilken beslaget gjorts. I 6 § narkoti-kastraff-lagen (1968:64) finns särskilda bestämmelser om förverkande av bl.a. narkotika som varit föremål för brott enligt lagen. I 7 § narkotikastrafflagen, som innehåller regler om beslag av egendom som kan antas vara förverkad enligt 6 §, hänvisas till 2 § 1 och 3 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhal-tiga drycker, som innehåller bestämmelser om bl.a. för-störing av beslagtagen eller förverkad egen-dom. En första förutsättning för förverkande och förstöring av narkotika enligt nu nämnda bestämmelser är naturligtvis att det verkligen rör sig om narkotika i la-gens mening. I det aktuella fallet hade polismyndigheten i analysuppdraget angett att materialet skulle förstöras efter avslutad analys. Myndigheten gjorde således inte någon reservation av innebörd att direktivet skulle gälla endast om materialet visade sig vara narkotika. Det kan därför slås fast att polismyndighetens direktiv till SKL är klart olämpligt formulerat. Allvarligare är dock att polismyndigheten låtit förstöra materialet trots att det inte fanns någon rättslig grund för en sådan åtgärd. efter erhållandet av ana-lysresultatet borde polismyndigheten rätteligen ha sett till att ett beslut om häv-ning av beslaget kom till stånd och att materialet - propolis, eller bikitt - återlämnades till O.N. invändning att O.N. inte överklagat be-slutet om beslag saknar betydelse för den nu diskuterade frågan; om den myn-dig-het på vilken förundersöknings-ledar-skapet i ett visst fall ankommer konstate-rar att grund för ett beslag inte längre föreligger, skall beslaget hävas och återläm-nande eller andra föreskrivna följdåtgärder vidtas oavsett om någon fört talan mot beslaget eller ej.