frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Innan tog ställning till om förundersökning skulle inledas med anledning av anmälan begärde hon yttrande från . Hennes begäran hade följande lydelse. Av bifogade handlingar framgår att medicinkliniken, avd. 26, , har polisanmälts med anledning av en patients död. Innan jag kan besluta om förundersökning skall inledas eller inte, måste orsakssambandet klarläggas mellan vård/behandling och inträffat dödsfall. Med anledning härav hemställes om yttrande av om det föreligger kausalitet mellan de brister de anhöriga påtalar i sin anmälan och inträffat dödsfall. De anhöriga har begärt att en rättsmedicinsk undersökning skall göras. Jag hemställer om yttrande även i denna del. Tacksam för skyndsam handläggning, eftersom dödsfallet inträffade . balsamerades kroppen efter den avlidna. avgav , Rättsliga rådet, ett yttrande till 4:e åklagarkammaren vid i . Av yttrandet framgick bl.a. att den företagna balsameringen av den döda kroppen omöjlig-gjorde bedömbar toxikologisk eller mikrobiologisk undersökning i samband med obduktionen samt i övrigt så kraftigt påverkade obduktions-fynden vad avser sjukliga förändringar att en rättsmedicinsk obduktion efter balsamering i detta fall inte torde kunna förväntas tillföra undersökningsfynd av värde för utredningen. Ärendet remitterades till i för upplys-ningar och yttrande över vilka överväganden som föranledde åklagaren att inte själv besluta i frågan om rättsmedicinsk obduktion samt vilken möjlighet det finns att utan att ha inlett förundersökning begära yttrande från på det sätt som skedde. i (överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar av kammaråklagaren . inkom handlingar till åklagarmyndigheten från polisen med, som jag nu minns det, en förfrågan om förundersökning skulle inledas eller inte. Av handlingarna framgick att anmälarna, som också var målsägande, ansåg att en nära anhörigs död förorsakats av felbehandling och bristande vård från personal på . I skrivelsen från målsägandena fanns en begäran om att rättsmedicinsk undersökning skulle utföras. Den döda, som var född , togs in akut på sjukhuset med anledning av utredning och behandling av sjukdomen myelomatos. Anmälarna, som båda arbetade inom sjukvården, hade upprättat en skrivelse som innehöll påståenden om vad som, enligt deras uppfattning, orsakat den anhöriges död men också ett flertal medicinska begrepp, termer, bedömningar samt uppgifter om behandlingsåtgärder och effekter av dessa. Med anledning härav ansåg jag mig inte kunna ta ställning till frågan om dödsfallet kunde ha samband med att något brott begåtts eller om man kunde eller inte kunde bortse från möjligheten att sådant samband förelåg. För att om möjligt snabbt och eventuellt per telefon kunna få en sakkunnig vägledning i denna bedömning, tog jag per telefon kontakt med Rättsmedicinska avdelningen i . Vid samtal med en av rättsläkarna blev jag upplyst om att det är som gör bedömningar i de för mig aktuella frågorna. Jag kontaktade därefter en tjänsteman vid och fick denna information bekräftad. Jag blev också upplyst om att det var vanligt att åklagare vände sig till med begäran om yttrande i de aktuella frågorna. Eftersom jag ansåg mig vara i behov av medicinsk expertis och dess bedömningar tillskrev jag med begäran om yttrande. Av handlingar och tjänsteanteckningar i målet framgår att frågan angående den rättsmedicinska undersökningen aktualiserats hos därefter. Vad först beträffar frågan om möjligheten att utan att ha inlett förundersökning begära yttrande från vill jag tillägga följande. Påståenden om att åtgärder som vidtagits vid behandling inom sjukvården kan misstänkas utgöra brott är ofta svåra att bedöma för en åklagare utan särskild sakkunskap på det medicinska området. Även med den förhållande-vis låga grad av misstanke som förutsätts för inledande av förundersökning är det ofta - om inte mera flagranta felgrepp skett - vanskligt att bedöma om vad som förekommit avviker så från det normala att det ger anledning att inleda förundersökning. För att tillföra prövningen av om förundersökning skall inledas erforderlig kunskap om de medicinska förhållandena är den naturliga ordningen att inhämta ett yttrande från i saken. Som jag uppfattat praxis är det också en etablerad ordning att så sker när åklagaren finner det erforderligt för att kunna ta ställning till frågan om inledande av förundersökning. I det föreliggande fallet framstår enligt min mening åtgärd att höra innan hon tog ställning i förunder-sök-ningsfrågan som helt förståelig och befogad. Att utan medicinsk sakkunskap bedöma om de påstådda bristerna i vården kunde antas ha vållat patientens död eller på annat sätt ha utgjort brott måste ha framstått som mycket vanskligt. När det gäller frågan om rättsmedicinsk obduktion vill jag anföra följande. Enligt 18 § lagen (1995:832) om obduktion m.m. får en åklagare besluta om rättsmedicinsk undersökning som avses i 13 § 1 samma lag. Enligt 13 § 1 får en rättsmedicinsk undersökning av en avliden göras om undersökningen kan antas vara av betydelse för utredningen av ett dödsfall som inträffat under sådana omständigheter att det inte skäligen kan bortses från möjligheten att dödsfallet har samband med ett brott. Den misstankegrad som fordras för ett beslut om rättsmedicinsk obduktion - att det inte skäligen kan bortses från samband med ett brott - är lägre än den som krävs för inledande av förundersökning. Det måste därför finnas utrymme för att föranstalta om en obduktion utan att inleda förundersökning i fall där brottsmisstanken uppnår den nivå som krävs enligt 13 § 1 obduktionslagen men inte den som föreskrivs i 23 kap. 1 § . Det synes också naturligt att det ibland för bedömningen av om ett dödsfall kan antas ha orsakats genom brott kan behövas en utredning om dödsorsaken. I ett fall som det förevarande - där dödsfallet inträffat under sjukhusvård för ett allvarligt och uppenbarligen livshotande sjukdomstillstånd och där anmälarna ifrågasätter bl.a. lämpligheten av olika behandlingsåtgärder - blir det för en lekman på det medicinska området särskilt vanskligt att avgöra om ens den svaga misstanke om brott föreligger som förutsätts för ett åklagarbeslut om obduktion. Det rör sig enligt min mening här om en bedömningsfråga som inte ger anledning till kritik mot för att hon funnit det erforderligt med ett medicinskt expertutlåtande som underlag för sitt ställningstagande. Ärendet remitterades därefter till Riksåklagaren med begäran om yttrande om förutsättningarna för att, inom ramen för en s.k. förutredning, begära yttrande från på det sätt som skett. I remissen hänvisades till bestämmelsen i 13 § första stycket 1 jämförd med 18 § lagen (1995:832) om obduktion m.m. Riksåklagaren (biträdande riksåklagaren ) kom in med ett yttrande av följande lydelse. Institutet förutredning har vuxit fram efter hand och förekommer inte i lagstiftningen. I vissa fall kan en förutredning behövas för att överhuvudtaget kunna besluta huruvida en förundersökning skall inledas eller ej. Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt; det räcker att det finns anledning att anta att brott har förövats. Avsikten med detta är att även förhållandevis oklara brottsmisstankar skall utredas inom ramen för reglerna om förundersökning. Förundersökningsreglerna innehåller dessutom viktiga rättssäkerhetsgarantier. Normalt utgör de uppgifter som lämnas av en målsägande i en anmälan ett tillräckligt underlag för att bedöma om förundersökning skall inledas eller ej. kan förhållandena vara sådana att det material som presenteras i en anmälan inte är tillräckligt för att förundersökningsledaren skall kunna ta ställning till om de rättsliga förutsättningarna för förundersökning är för handen. Det kan då vara nödvändigt att bredda beslutsunderlaget innan förundersökningsledaren tar ställning till om förundersökning skall inledas eller ej. Ett kännetecken på en sådan situation där förutredning kan vara nödvändig är att brottsmisstankarna antingen är vaga eller obestämda eller förekommer tillsammans med andra faktorer som motverkar det intryck som misstankarna ger (DsJu 1979:15 s. 37). Med förutredning brukar avses sådana punktvisa insatser som förunder-sökningsledaren behöver vidta för att berika sitt beslutsunderlag. Det ska vara fråga om en begränsad komplettering av kända eller påstådda för-hållanden i ett bestämt syfte (DsJu 1979:15 s. 38, SOU 1992:61 s. 272). Riksåklagaren har i ett tidigare ärende yttrat sig beträffande institutet förutredning, 1997/98:JO1. Anmälningar om brott inom sjukvården Anmälningar om brott inom sjukvården kan vara mycket svåra att bedöma. Att avgöra om en svårt sjuk patient avlidit p.g.a. felbehandling eller p.g.a. sin sjukdom är näst intill omöjligt för en lekman. Det kan då vara nödvändigt för åklagaren att komplettera beslutsunderlaget innan beslut i förundersökningsfrågan fattas. Att begära yttrande från rättsliga råd eller att besluta om utförande av en rättsmedicinsk obduktion kan vara sätt att vinna erforderlig kunskap för att kunna ta ställning till om förundersökning skall inledas eller ej. Enligt 13 § lag (1995:832) om obduktion m.m. får en rättsmedicinsk undersökning göras av en avliden om undersökningen kan antas vara av betydelse för utredningen av ett dödsfall som inträffat under sådana omständigheter att det inte skäligen kan bortses från möjligheten att dödsfallet har samband med ett brott eller det kan misstänkas ha förekommit fel eller försummelse inom hälso- och sjukvården. Misstankegraden för att besluta om en rättsmedicinsk obduktion är lägre än den som krävs för att inleda förundersökning. Detta innebär att det finns ett utrymme att besluta om sådan obduktion utan att förundersökning behöver inledas. Beslut om rättsmedicinsk obduktion kan fattas oberoende av brottets svårighetsgrad. Det behöver alltså inte vara fråga om uppsåtliga brott av det allvarligaste slaget. Det kan t.ex. röra sig om misstanke om vållande till annans död. Det är ofta inte möjligt att i ett förberedande stadium av en brottsutredning avgöra t.ex. vilket samband som föreligger mellan en oaktsamhet och dess effekter. För att rättsmedicinsk undersökning skall få ske vid misstanke om brott krävs inte heller någon hög grad av sannolikhet. Avsikten är att en sådan undersökning skall vara tillåten även då övervägande skäl talar för att brott inte ligger bakom dödsfallet men det ändå föreligger omständigheter som inger visst tvivel (prop. 1994/95:148). Enligt 18 § obduktionslagen kan bl.a. allmän åklagare fatta beslut om rättsmedicinsk undersökning. Även en närstående kan i vissa situationer initiera en rättsmedicinsk obduktion, t.ex. om han eller hon anser att den avlidne varit utsatt för felbehandling eller att dödsfallet orsakats av straffbar oaktsamhet. utövar tillsyn över hälso- och sjukvården och dess personal. Missförhållanden och felbehandlingar skall anmälas till . Enligt 11 § förordning (1996:570) med instruktion för skall råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor på begäran av bl.a. åklagarmyndighet avge utlåtande om någons hälsotillstånd. Ett yttrande från Rättsliga råd kan vara helt avgörande för att en åklagare skall ha ett erforderligt beslutsunderlag beträffande huruvida förundersökning skall inledas eller ej. Enligt min mening kan både rättsmedicinsk undersökning och yttrande från ske inom ramen för en förutredning. Den aktuella situationen får avgöra vilken av de båda möjligheterna som skall användas för att ge åklagaren ett tillräckligt underlag för att fatta beslut om förundersökning skall inledas eller inte. Om en patient, som i det förevarande fallet, lider av en dödlig sjukdom med en mycket kort förväntad överlevnad, och anmälaren ifråga-sätter lämpligheten av vissa behandlingsmetoder, är det mycket svårt för en åklagare att avgöra om ens den svaga misstankegrad som krävs för beslut om obduktion är uppnådd. Att i ett sådant fall inhämta yttrande från Social-styrelsen i fråga om det föreligger kausalitet mellan de påstådda felaktig-heterna och den dödliga utgången är enligt min mening inte felaktigt utan kan vara det lämpligaste sättet att förbättra beslutsunderlaget. Man kan i och för sig ifrågasätta om åklagaren vid en så låg misstankegrad över huvud taget skall vidta någon som helst åtgärd. Med hänsyn till att dessa fall är svårbedömda som det är angeläget att så långt som möjligt bringa klarhet, anser jag att yttrande från bör kunna inhämtas. Det kan måhända också finnas enstaka fall där ett yttrande av Social-styrelsen kan ge klarhet utan att man för den skull behöver utföra en rättsmedicinsk obduktion, även om bevisnivån för en sådan i och för sig är uppnådd. En rättsmedicinsk obduktion torde som regel behöva utföras efter döden. Tidsfaktorn måste därför givetvis vägas in. Om en rättsmedicinsk obduktion framstår som det lämpligaste sättet att undanröja oklarheter, och bevisnivån för en sådan är uppnådd, bör beslut om en sådan fattas möjligt. I ett beslut anförde chefsJO följande. De frågor som är föremål för bedömning i detta ärende är dels om det fanns grund för åklagarens åtgärd att begära yttrande av innan hon tog ställning i frågan om rättsmedicinsk obduktion, dels i vad mån en åklagare kan inhämta yttrande från om kausaliteten mellan påstådda brister i vård och behandling och ett inträffat dödsfall utan att förundersökning har inletts. Regler om rättsmedicinsk undersökning finns i lagen om obduktion m.m. Enligt 12 § avses med rättsmedicinsk undersökning en rättsmedicinsk obduktion eller rättsmedicinsk likbesiktning. Av 13 och 18 §§ framgår att allmän åklagare får besluta om rättsmedicinsk undersökning av en avliden, om undersökningen kan antas vara av betydelse för utredningen av ett dödsfall som inträffat under sådana omständigheter att det inte skäligen kan bortses från möjligheten att dödsfallet har samband med ett brott. För ett beslut att inleda förundersökning krävs enligt 23 kap. 1 § att det finns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats. Detta lagrum ställer således upp ett starkare krav på brottsmisstanke än vad som fordras för ett beslut om rättsmedicinsk obduktion. Detta innebär att det redan av lagreglernas konstruktion följer att en åklagare kan besluta om rättsmedicinsk obduktion som en s.k. förutredningsåtgärd innan förundersökning har inletts. I polisanmälan framfördes påståenden om att allvarliga brister i vård och behandling av en patient hade förorsakat dennas död. Som framhålls i myndigheternas yttranden kan anmälningar om brott inom sjukvården vara mycket svåra att bedöma. Enligt min uppfattning framstod det emellertid i detta fall redan på grund av innehållet i anmälan som klart dels att det inte skäligen kunde bortses från möjligheten att dödsfallet hade samband med brott, dels att en rättsläkare genom en rättsmedicinsk obduktion skulle kunna ge sakkunnigt underlag för ett ställningstagande i frågan om förundersökning skulle inledas eller ej. Jag anser därför att hade rättslig möjlighet att , som en förutredningsåtgärd, besluta att rättsmedicinsk obduktion skulle företas. Av de upplysningar som i ärendet lämnats av framgår emellertid att hon inte ansåg att misstankegraden för att besluta om rättsmedicinsk obduktion hade uppnåtts och att detta var skälet till att hon begärde yttrande från i denna fråga. Man kan, som sägs i Riksåklagarens yttrande, ifrågasätta om vid en sådan bedömning av misstankegraden borde ha vidtagit någon annan åtgärd än att direkt besluta att inte inleda förundersökning. Det har under alla förhållanden ålegat att i sina bedömningar ta hänsyn till tidsfaktorn. Om en rättsmedicinsk obduktion framstår som det lämpligaste sättet att få klarhet i frågan om förundersökning skall inledas eller ej och bevisnivån för en sådan är uppnådd bör, som framhålls i Riksåklagarens yttrande, beslut om obduktion fattas . Genom att beslutade att inhämta yttrande från i obduktionsfrågan utan att säkerställa att kroppen efter den avlidna inte balsamerades, gick den utredning som hade kunnat vinnas genom en obduktion förlorad. Jag övergår härefter till att behandla frågan om det fanns rättsliga förutsättningar att, som ett led i en förutredning, infordra yttrande från på det sätt som skedde. Jag har i tidigare ärenden (dnr 3251-1993 och 4550-1995, se JO 1997/98 s. 98) behandlat frågan om förutredning och jag kan hänvisa till mina uttalanden där. Allmänt gäller att en förutredning under inga förhållanden får sträcka sig längre än vad som krävs för att förundersökningsledaren skall kunna ta ställning i fråga om förundersökning skall inledas eller ej. Det får således aldrig förekomma att man inom ramen för en förutredning vidtar några åtgärder som har karaktär av brottsutredning. Jag delar Riksåklagarens uppfattning att inhämtande av ett yttrande från i vissa fall kan utgöra en godtagbar förutredningsåtgärd. Som exempel kan nämnas att åklagaren på grundval av föreliggande material inte kan bedöma om det över huvud taget kan föreligga något kausalsamband mellan vissa åtgärder vidtagna inom sjukvården och ett därefter inträffat dödsfall. I sin begäran om yttrande har emellertid framhållit att orsakssambandet mellan vård och behandling och det inträffade dödsfallet måste klarläggas, innan hon kunde besluta i frågan om förundersökning skulle inledas eller ej. Det är uppenbart att en central fråga i en brottsutredning avseende vållande till annans död inom sjukvården är just att klarlägga om det finns ett sådant orsakssamband. Denna frågeställning skall därför utredas i en förundersökning och inte i en förutredning. När det gäller frågan om en förundersökning borde ha inletts i ärendet vill jag framhålla att det här rör sig om en bedömningsfråga där det finns utrymme för olika upp-fatt-ningar utan att någon av dem behöver vara direkt felaktig. Vad som framkommit i övrigt ger mig inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande. Uttalanden om lagligheten av att under en förundersökning i hemlighet videofilma en person som var intagen i häkte (Dnr 4779-1997) I en anmälan till JO gjorde M.J. bl.a. gällande att han under utredningen rörande grovt rån i hemlighet hade videofilmats som han var intagen på ett häkte. Han ifrågasatte också formerna för genomförandet av en röstkonfrontation. Resultat av granskning av infordrade handlingar Vid granskningen av förundersökningshandlingar, ett videoband samt domstolars domar framkom bl.a. följande. rånade tre beväpnade män Spar-banken kontor i . Männen var iförda blå overaller och s.k. rånarluvor och någon eller några av dem bar dessutom keps och sol-glas-ögon. En av männen höll vakt på torget utanför banklokalen och hindrade de personer som befann sig där att närma sig banken. De två andra männen riktade hot om att döda eller ta gisslan mot de personer som befann sig i lokalen, om valvet och Minutenautomaten inte öppnades, pengar inte över-lämnades eller någon gjorde motstånd. En av rånarna avlossade ett skott som skadade fyra personer. Tre andra personer utsattes för direkt vapenhot och misshandlades med slag och sparkar. En rullstolsbunden man blev slagen i huvudet med en pistol. Rånarna tillägnade sig ca . I innehållsförteckningen till förundersökningsprotokollet finns antecknat att "videofilm nyttjad vid konfrontation bifogas förundersökningsledarens ex. av fu-prot. Kopior till de för rånet misstänkta (försvararna)." Videofilmen upptar fyra sekvenser, varav tre varar uppskattningsvis och en , med fyra olika personer. I varje sekvens är personen på väg från, som det verkar, en cell till ett annat rum. I några av sekvenserna kan man flyktigt se ytterligare personer, bl.a. någon av förhörsledarna. åtalades sedermera för bl.a. flera grova rån, däribland grovt rån i . Båda förnekade vid huvudförhandlingen i tingsrätten kännedom om rånet. Genom en dom dömde tingsrätten M.J. för bl.a. grovt rån i . Tingsrätten fann härvid att vad som hade kommit fram om "röstidentifikation" utgjorde ett mycket starkt stöd för att B.R. var identiska med rånarna i banklokalen. Tingsrätten beaktade vidare att ett vittne vid huvudförhandlingen hade sagt sig känna igen M.J. på deras hållning och rörelsemönster i rättssalen. Vid en samlad bedömning fann tingsrätten det ställt utom allt rimligt tvivel att det var M.J. som tillsammans med en okänd medgärningsman hade begått rånet i . konstaterade i en dom att det be-träffande M.J. inte fanns några konkreta omständigheter som vid sidan av röstidentifieringen knöt honom till rånet. Hovrätten, som ingående diskute-rade värdet av den bevisning som hade förebringats i detta hänseende, fann sammantaget att de utsagor som hade lämnats tillsammans hade ett sådant bevisvärde att det, med beaktande av även övriga omständigheter i målet, måste anses ställt utom rimligt tvivel att M.J. var en av rånarna. Muntliga upplysningar inhämtades från bl.a. chefsåklagaren samt kriminalinspektören . Det behövdes en videoupptagning av de som var anhållna som misstänkta för grova rån. Det var i första hand deras ansikten som man var intresserad av. Ingen av de misstänkta ville dock medverka vid en videoupptagning. samrådde med , numera överåklagare vid i , och fattade därefter ett beslut om att de misstänkta skulle filmas i korridoren på häktet, på väg från cellen till förhörsrummet. De misstänkta visste inte om att de filmades. Beslutet är inte dokumenterat. Videoupptagningen skulle användas vid konfrontation. Upptagningen var emellertid dålig. vill minnas att videoupptagningen endast kom att användas en gång. Konfrontationen gav inget resultat. Videoupptagningen och konfrontationen åberopades aldrig vid domstolarna. Ö.H. och B.R. satt på och filmades där . Det var någon tekniker från som utförde filmningen i samband med att Ö.H. och B.R. gick till förhör. har för sig att man hade kommit överens med åklagaren om att det var då de skulle filmas. Kameran låg i en speciell låda som stod i en bokhylla i en korridor. Ö.H. och B.R. satt på Häktet i och filmades där . De filmades också på väg till förhör. Kameran låg i en speciell låda, som låg på en matvagn i korridoren. De filmades under . - - - - Riksåklagaren anmodades att inkomma med utredning och yttrande över den videoupptagning som hade gjorts i hemlighet av bl.a. M.J. på häktet i . Av yttrandet skulle bl.a. framgå tidpunkten för åklagarens beslut, den rättsliga grunden för beslutet, de direktiv som hade getts till polisen, tillvägagångssättet vid videoupptagningen och den eventuella dokumentation som hade gjorts. Riksåklagaren (biträdande riksåklagaren ) inkom med ett remissvar till vilket hade fogats yttranden från överåklagaren , i , och . De anförde bl.a. följande. M.J., B.R., Ö.H. och D.N. var häktade som misstänkta för grovt rån. av dem vägrade att medverka till konfrontation och att för detta ändamål videofilmas, varför enda möjligheten att få till stånd en konfrontation, eftersom tvång givetvis ej var tänkbart, var att filma dem i smyg. Jag beslutade därför med stöd av 28 kap. 14 § (RB) att så skulle ske och då på det för dem minst integritetskränkande sättet jag och utredande poliser kunde komma på, nämligen i en korridor i häktet då de från cellen fördes till ett förhörsrum för ett vanligt förhör under förundersökningen. Videofilmningen ägde sedan rum så som uppgivit enligt JO:s tjänsteanteckning. Skall konfrontation kunna genomföras trots att en misstänkt vägrar torde enda möjligheten vara att videofotografera den misstänkte i smyg. Det bör då äga rum på ett sätt som i förhållande till brottet endast i ringa mån kränker den misstänktes integritet, vilket jag anser skett i detta fall. anser att rättssäkerheten skulle bli lidande om smygfotografering sker. Detta kan ej vara riktigt eftersom en konfrontation med smygfotografering ej kan åberopas på annat sätt än en vanlig konfrontation med videofilm. Dock torde en konfrontation med i smyg upptagen film få ett mycket begränsat bevisvärde om den misstänkte skulle bli utpekad, men detta lär inte vara till den misstänktes nackdel.