frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Klart är emellertid att smygfotografering aldrig kan vara annat än en nödlösning att användas endast i undantagsfall. har påstått att jag sagt nej till fotograferingen och att sedan överåklagaren sagt ja. Detta är fel. Jag diskuterade frågan med överåklagaren , men beslutet fattades enbart av mig i enlighet med vad jag ansåg vara rätt. Jag har i den arkiverade akten ej kunnat finna något beslut om foto-graferingen. Beslut har dock fattats av mig och detta skedde kort före fotograferingen, alltså . Som framgår av yttrandet finns ingen dokumentation av beslutet. Till komplettering av yttrandet har jag per telefon inhämtat besked från om de direktiv som han gett beträffande sättet för videoupptagningen. Han har förklarat att det stod klart att man skulle använda en kamera dold i en låda för att filma de misstänkta när de gick genom en korridor i häktet. De närmare praktiska arrangemangen över-lämnades till polisen att ta ställning till. Upptagningarna torde ha gått till så som det beskrivs av kriminal-inspek-tören enligt den hos JO gjorda tjänsteanteckningen, dvs. genom att en videokamera dolts i en låda i en korridor i häkteslokalerna. Som framgår av yttrande torde hans beslut rörande videoupptagningarna ha meddelats . Enligt den nyssnämnda tjänsteanteckningen har uppgett att videoupptagningarna gjorts på och på häktet i . Videoupptagningarna har således gjorts innan lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning trädde i kraft . Eftersom filmningen inte skett på plats till vilken allmänheten haft tillträde har inte heller lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. varit tillämplig. Det tillämpade tillvägagångssättet att använda en dold kamera som inte manuellt manövrerats på platsen har således inte i sig stått i strid mot någon uttrycklig bestämmelse. blir därför huruvida det av andra skäl varit otillåtet att företa de aktuella videoupptagningarna. Att på allmän plats i smyg filma någon (med ett för sådan plats inte förbjudet tekniskt tillvägagångssätt) för att få underlag för en konfrontation har inte ansetts otillåtet (jfr SOU 1987:74 s. 120 och där anmärkt JO-beslut [anm. JO:s dnr 1530-1985 och dnr 87-1986]). Den fråga som uppkommer i förevarande ärende är därför om något annat gäller i fråga om en häktad person. Den bestämmelse som här kan vara tillämplig är, som också funnit, 28 kap. 14 § RB. Frågan om tillåtligheten av att med stöd av 28 kap. 14 § RB videofilma den som är anhållen har behandlats i det till remisshandlingarna fogade beslutet av chefsJO (anm. JO:s dnr 1880-1993). Även om fallen skiljer sig både vad avser syftet med video-upptagningarna och sättet för genomförandet kan man enligt min mening mot bakgrund av det resonemang som JO fört i det berörda ärendet inte anse att det varit fel av att med stöd av 28 kap. 14 § RB meddela det i remissärendet ifrågasatta beslutet. Sammanfattningsvis anser jag inte att det av med-delade beslutet ger anledning till någon kritik mot honom. Av bifogade yttranden från och framgår att beslutet beträffande videoupptagningen torde ha fattats , men att detta ej dokumenterats särskilt i åklagarens akt. Beslutet fattades med stöd av 28 kap. 14 § RB. I samråd med polisen bestämdes att video-upptagningen skulle ske när de misstänkta gick i en korridor på häktet med hjälp av en videokamera dold i en låda. De närmare praktiska detaljerna överlämnades till polisen. Det har inte framkommit att det gjorts någon dokumentation över tillvägagångssättet vid video-upptagningen. Vid tiden för den nu aktuella videofilmningen, , hade lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning ännu inte trätt i kraft. Lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. är inte tillämplig då video-upptagningen inte skett på plats till vilken allmänheten haft tillträde. Att fotografera eller filma en icke frihetsberövad person strider i sig inte mot de grundlags-skyddade fri- och rättigheterna, med de begränsningar som anges i ovannämnd lagstiftning. En enskild person kan i det avseendet inte anses ha rätten till sin egen bild. JO har i ett antal fall kommit fram till att fotografering och videofilmning i samband med olika spanings- och brotts-förebyggande åtgärder inom polisverksamheten inte är otillåtet. Som exempel kan nämnas fotogra-fering i smyg av misstänkta (JO 1975:138), video-filmning av deltagare i ett protestmöte (JO:s dnr 1530-1985) samt video-filmning i smyg av en för rån misstänkt person, som vägrat medverka vid en konfrontation, i samband med att han efter frigivning lämnade polisstationen (JO:s dnr 87-1986). Den fråga som aktualiseras i detta ärende är om särskilda regler gäller foto-grafering m.m. av en frihetsberövad person och i så fall vilka. Bestäm-melser om när fotografi får eller skall tas av en person inom ramen för en brottsutredning finns i 28 kap. 14 § RB och i förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. (fingeravtrycksförordningen). Här anges också i vilka fall en frihetsberövad person är skyldig att underkasta sig fotografering. Utöver att fotografi må tas av en person stadgas i 28 kap. 14 § RB även att fingeravtryck eller annan dylik åtgärd får vidtas och i 4 § finger-av-trycks-förord-ningen att avtryck får tas även av hand och fot. Videofilmning är således inte direkt angivet som en åtgärd som får vidtas. Huruvida videofilmning kan falla in under begreppet "annan dylik åtgärd" i 28 kap. 14 § första stycket RB har varit föremål för JO:s prövning (dnr 1880-1993). Av detta beslut, som bifogats remissen, framgår att JO ifrågasätter om andra stycket i 28 kap. 14 § RB - där det stadgas att närmare bestämmelser om de åtgärder som avses i första stycket meddelas av regeringen - innebär att det inte finns något utrymme för att tolka in något ytterligare i begreppet "annan dylik åtgärd" utöver vad som specifikt angivits i fingeravtrycks-för-ord-ningen. Videofilmning skulle i så fall inte vara en tillåten åtgärd när det gäller frihetsberövade personer. Enligt JO föreligger i vart fall en oklarhet i rättsläget. Videoteknik - liksom annan filmning - innebär enkelt uttryckt en sammanlänkning av ett flertal stillbilder till en rörlig bild och skiljer sig därmed från den fotografiska tekniken. Varken tekniskt eller språkligt kan videofilmning anses vara detsamma som att ta fotografi och därmed blir inte heller bestämmelserna om fotografering i 28 kap. 14 § RB direkt tillämpliga. Enligt min mening är videofilmning dock så likartad fotografering att det rent sakligt ligger nära till hands att anse att åtgärden väl kan falla in under begreppet "annan dylik åtgärd". Såsom lagtexten är utformad i 28 kap. 14 § första stycket RB faller det sig också naturligt att uppfatta den så att det finns ett tolkningsutrymme för exempelvis nya tekniker. Enligt analysen som JO gjort av innebörden av 28 kap. 14 § andra stycket RB skulle utöver vad som anges i fingeravtrycksförordningen dock inte ges utrymme för någon sådan tolkning. Med beaktande av att det inte framgår klart av författningstext vad som omfattas av begreppet "annan dylik åtgärd" och det enligt min mening finns i vart fall ett visst utrymme för att tolka bestämmelserna så att videofilmning skulle kunna innefattas i begreppet, anser jag att det inte bör riktas någon kritik mot för beslutet att videofilma. Däremot står det klart att beslutet och grunderna härför borde ha dokumenterats. Beträffande frågan om videoteknik bör kunna användas under samma lagliga förutsättningar som fotografisk teknik vill jag utöver vad som anförts ovan peka på följande. I jämförelse med tagande av fotografi kan video-filmning enligt min uppfattning inte anses som mer integritets-kränkande eller på annat sätt mer ingripande än att samma regelverk skall kunna tillämpas. Det finns också anledning att tillägga att videofilmning för exempelvis konfrontation från tillförlitlighetssynpunkt är en betydligt bättre åtgärd än fotografering. Rörliga bilder torde innebära bättre förutsätt-ningar för en riktig identifiering, som inte endast medför säkrare utpekanden av misstänkta utan också det motsatta, nämligen säkrare uteslutanden av felaktigt misstänkta personer. Mot bakgrund av det anförda anser jag sammanfattningsvis att det inte föreligger några bärande skäl att i materiellt hänseende göra åtskillnad mellan användandet av fotografisk teknik och videoteknik. Med hänsyn till de synpunkter som JO framfört i ovan nämnt beslut (dnr 1880-1993) anser jag att det är mycket angeläget med ett klarläggande. En författningsändring bör enligt min mening göras så att det blir lagligen möjligt att använda videoteknik och andra liknande åtgärder under samma förutsättningar som fotografisk teknik. I ett beslut anförde chefsJO följande. Varje medborgare är enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) gentemot det allmänna skyddad mot "påtvingat kroppsligt ingrepp". En skyldighet att underkasta sig tagande av fingeravtryck innebär en begränsning av detta skydd (jfr SOU 1975:75 s. 358 f.). Av 2 kap. 12 § första stycket RF följer att en sådan begränsning av den enskildes skydd får göras endast genom lag. Vidare framgår av bestämmelsens andra stycke att begränsningen får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och att den aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. En skyldighet att underkasta sig fotografering eller någon därmed jämförbar åtgärd utgör under alla förhållanden ett sådant ingrepp i den enskildes personliga förhållanden som enligt 8 kap. 3 § RF kräver stöd i lag. Enligt artikel 8 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () har var och en rätt till respekt för sitt privatliv. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutandet av denna rättighet annat än med stöd av lag, om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. lämnade i sitt betänkande följande redogörelse för denna artikel och därtill anknytande domstolspraxis (SOU 1998:46 s. 53). Enligt artikel 8:1 i har var och en rätt till skydd för sitt privatliv och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Artikelns räckvidd är emellertid inte begränsad till detta. Staten är också i viss mån skyldig att vidta positiva åtgärder för att skydda den enskildes privata sfär. Rätten till skydd för privatlivet är av mycket allmän art och omfattar skydd mot en mängd åtgärder. Häri ingår ett skydd mot bl.a. övervakning av olika slag och telefonavlyssning. Av artikel 8:2 följer att undantag från första punkten visserligen får göras men också att detta måste ske genom lag. Vidare får en sådan begränsning bara ske om den är nödvändig i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till landets yttre säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebyggandet av oordning eller brott, hälsovården, skyddandet av sedligheten eller av andra personers fri- och rättigheter. Ett undantag från den grundläggande bestämmelsen måste vara utformat med sådan precision att inskränkningen av konventionsrättigheten är i rimlig utsträckning förutsebar. Ett visst tolkningsutrymme kan lämnas åt de rättstillämpande myndigheterna. Lagbestämmelsen måste dock ge skydd mot godtyckliga ingrepp. När det gäller frågan om en inskränkning är nödvändig har den enskilda staten en viss frihet att avgöra detta. Men inskränkningen måste stå i rimlig proportion till det syfte som skall tillgodoses genom inskränkningen - - -. De närmare gränserna för tillämpningsområdet av artikel 8 är emellertid svåra att ange. I den praxis som har utvecklats hos den europeiska domstolen för mänskliga fri- och rättigheter () vid tillämpningen av konventionen har fastslagits att hemlig teleavlyssning och hemlig tele-övervakning kan ses som ingrepp i såväl privatliv som korrespondens - - -. Utredningen uttalade därefter följande i fråga om hemlig kameraövervaknings förenlighet med artikel 8 (s. 349 f.). När det sedan gäller hemlig kameraövervakning kan konstateras att det inte finns något grundlagsskydd mot dold optisk övervakning, bortsett från det skydd mot optisk avläsning av munrörelser som skyddet mot hemlig avlyssning i 2 kap. 6 § regeringsformen omfattar. Det finns inte heller någon bestämmelse i som kriminaliserar hemlig optisk övervakning. Det förbud som finns mot sådan övervakning följer av bestämmelserna i lagen om övervakningskameror m.m. - - - Såvitt känt har inte hemlig övervakning med hjälp av kameror och dess förenlighet med artikel 8 varit föremål för prövning i . Trots detta har tvångsmedlet hemlig kameraövervakning getts en rättslig reglering i lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. Skälet till detta torde främst vara att de integritetskränkningar som kan bli följden av dold optisk övervakning inte på något mer avgörande sätt behöver skilja sig från dem som kan följa av hemlig teleavlyssning. Det finns även andra likheter mellan dessa båda metoder. Det är emellertid att notera att lagen om hemlig kameraövervakning endast omfattar dolda fjärrstyrda TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar, dvs. kameror som inte manövreras på platsen - - -. Detta innebär att det enligt gällande rätt står polisen fritt att använda s.k. handmanövrerade TV-kameror, vare sig de är dolda eller inte. Det bör dock framhållas att det inte finns något positivt lagstöd för en sådan åtgärd. Det finns, menar utredningen skäl som talar för att även användningen av dolda handmanövrerade TV-kameror borde ges en rättslig reglering. Det är dock en fråga som inte omfattas av utredningens direktiv. Utredningen får därför nöja sig med att påpeka att det kan finnas en risk för att denna, icke-lagreglerade, användning står i strid med artikel 8 i . Frågan har dock, som tidigare nämnts, - såvitt känt - inte varit föremål för prövning i . Avslutningsvis bör framhållas att det kan finnas anledning att se över denna fråga i ett större sammanhang - - -. Lagregler om skyldighet att låta sig fotograferas under en förundersökning finns i 28 kap. 14 § första stycket (RB). Det föreskrivs där att den som är anhållen eller häktad får underkastas fotografering, tagande av fingeravtryck och "annan dylik åtgärd". Vidare anges att även andra personer kan bli föremål för sådana åtgärder under förutsättning att åtgärderna behövs för utredning av ett brott som kan följas av fängelse. Närmare bestämmelser om dessa åtgärder meddelas enligt andra stycket av regeringen. Sådana bestämmelser finns i förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. (fingeravtrycksförordningen), där det i 2, 4 och 6 §§ föreskrivs följande. 2 § Fingeravtryck och fotografi skall, med stöd av föreskrifterna i 28 kap. 14 § , tas av den som har 1. häktats som misstänkt för brott, 2. anhållits som misstänkt för brott, om den anhållne är okänd och undan-drar sig att uppge namn, hemvist eller födelsetid eller lämnar uppgifter om dessa förhållanden som kan antas vara osanna, 3. anhållits som misstänkt för brott, om fingeravtryck eller fotografi kan behövas för att utreda om den anhållne har begått brottet eller något annat brott eller annars för att få till stånd erforderlig utredning eller om den anhållne anses farlig för den allmänna säkerheten eller laglydnaden. Om det behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa, får fingeravtryck och fotografi tas också av den som misstänks för brottet utan att vara anhållen eller häktad för detta samt av den som inte är misstänkt för brottet. 4 § Av den som är anhållen eller häktad som misstänkt för brott får avtryck också tas av hand eller fot. Detsamma gäller i fråga om en annan person, om det behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa. 6 § Beslut om att ta avtryck eller fotografi enligt 2-4 §§ fattas av undersökningsledaren i de fall åtgärden behövs för utredningen av brottet. I övriga fall enligt 2-4 §§ samt enligt 5 § fattas beslutet av polismyndigheten. Videotekniken skiljer sig i så hög grad från fotografisk teknik att ett tvångsvis videofilmande av någon inte kan anses omfattas av fingeravtrycksförordningens regler om tagande av fotografi. Som närmare utvecklas i det JO-beslut (dnr 1880-1993) som nämns i remissyttrandena och som fogas som bilaga till detta beslut talar övervägande skäl för att fingeravtrycksförordningen på ett uttömmande sätt anger på vilket sätt och i vilka fall en polismyndighet tvångsvis får ta bilder av frihetsberövade personer och avbilda personer som led i en brottsutredning. Sådana åtgärder kan således inte, vid sidan av vad som följer av fingeravtrycksförordningens reglering, grundas direkt på 28 kap. 14 § första stycket RB. Lagen om övervakningskameror m.m. Utanför det straffprocessuella området fanns vid den i ärendet aktuella tidpunkten uttryckligt lagstöd för att filma enskilda personer med videokamera i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. Denna författning ersattes av lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning. gäller vidare en särskild lag (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. Med beteckningen övervakningskameror avsågs TV-kameror, andra optisk-elektro-niska instrument och därmed jämförbara utrustningar som var uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kunde användas för personövervakning (1 § lagen om övervakningskameror m.m.; jfr 2 § 1 lagen om allmän kameraövervakning). Lagregleringen omfattade dels kameror som sattes i funktion, riktades eller annars hanterades från en annan plats än där kameran var anbringad - fjärrmanövrerade kameror -, dels kameror som sattes i gång på platsen och därefter inte behövde någon ytterligare hantering (bet. 1976/77:JuU14 s. 7, prop. 1989/90:119 s. 40; se även prop. 1997/98:64 s. 52). Det uppställdes inte i lagen om övervakningskameror m.m. något krav på att en övervakningskamera för att omfattas av bestämmelserna skulle vara uppsatt så att den kunde riktas mot en plats av visst slag, och något sådant krav uppställs inte heller i nu gällande lag (jfr prop. 1989/90:119 s. 28 f. och prop. 1997/98:64 s. 53). Kamerans placering hade emellertid betydelse på så sätt att tillstånd som huvudregel krävdes för att en övervakningskamera skulle få vara uppsatt så att den kunde riktas mot en plats dit allmänheten hade tillträde (4 §). Något sådant krav uppställdes däremot inte om över-vak-nings-kameran var uppsatt så att den endast kunde riktas mot en annan plats. I samtliga fall gällde emellertid, med vissa undantag som saknar aktualitet i detta ärende, ett krav på att upplysning skulle lämnas om kamera-övervakningen genom tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt (3 §). I princip rådde således förbud mot dold personövervakning med hjälp av övervakningskamera, oavsett mot vilket slag av plats som kameran kunde riktas mot. Som har nämnts krävdes för att en övervakningskamera skulle omfattas av reglerna i lagen om övervakningskameror att den skulle användas för personövervakning. I förarbetena uttalades i detta avseende bl.a. följande (prop. 1989/90:119 s. 40 f., jfr prop. 1997/98:64 s. 52). För att personövervakning i lagens mening skall anses föreligga fordras liksom enligt nuvarande lag att användningen gör identifieringen av personer möjlig. Att instrumentet skall vara uppsatt så att det kan användas för personövervakning innebär att det krävs att dess blickfång är sådant att enskilda mera normalt kan iakttas på ett sådant sätt att de kan identifieras. Ett optisk-elektroniskt instrument som är avsett enbart för att kontrollera en maskinfunktion, en tillverkningsprocess e.d. faller därför utanför begreppet övervakningskamera även om det inte kan uteslutas att kameran tillfälligtvis också kan förmedla en bild av någon person på ett sådant sätt att denne kan identifieras. I uttrycket "uppsatta" ligger också att placeringen av ett instrument skall ha en viss varaktighet. En TV-kamera som används kortvarigt för demonstration i försäljningssyfte eller för personligt bruk utgör sålunda inte en övervakningskamera enligt lagen. Ett exempel på det sistnämnda kan vara en tillfällig uppställning av en fjärrmanövrerad videokamera för upptagning av familjebilder. Det finns skäl att här också återge vad uttalade i frågan i sitt betänkande Fotografering och integritet (SOU 1974:85 s. 104) som lades till grund för lagen (1977:20) om TV-övervakning, vilken sedan ersattes av lagen om övervakningskameror m.m. Kommittén har - - - funnit, att bestämmelserna i lagförslaget bör inriktas på televisionskamera som är anbringad så att den kan fjärrmanövreras och användas för personövervakning. Genom denna avgränsning avses reglerna träffa den speciella apparatur som används i övervakningssyfte medan däremot televisionskamera som används för annat ändamål inte omfattas av lagförslaget. Regleringen i lagen om övervakningskameror m.m. innebar att sådan användning av övervakningskameror som regleras i lagen om hemlig kameraövervakning inte var tillåten. Enligt sistnämnda lag får fjärrstyrda TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar under vissa förutsättningar användas för optisk personövervakning vid förundersökning i brottmål utan att upplysning om övervakningen lämnas. Annan användning av videokameror än den som har nämnts i det föregående - exempelvis användning av handmanövrerade kameror vare sig dessa är dolda eller inte - var oreglerad (jfr SOU 1998:46 s. 74 och 349 f.). För polisens del gällde emellertid under alla förhållanden att användningen måste stå i överensstämmelse med de allmänna bestämmelser om polisens uppgifter som finns i 2 § polislagen (1984:387). Frågan om en sådan användnings förenlighet med artikel 8 i har berörts i det återgivna uttalandet av . Av utredningen framgår att häktade personer som vägrat att medverka vid en videofilmning för konfrontationsändamål videofilmats "i smyg", dvs. utan sin vetskap, i häktets lokaler efter beslut av åklagaren. Den fråga som är under bedömning i detta ärende är om ett sådant förfarande kan anses vara tillåtet. och har båda som sin mening uttalat att lagen om övervakningskameror m.m. inte lade något hinder i vägen för filmningen, och de stöder sig härvid på uppfattningen att denna lag avsåg endast övervakningskame-ror uppsatta på sådant sätt att de kunde riktas mot en plats till vilken allmänheten hade tillträde. Som framgår av redogörelsen i det föregående reglerade lagen emellertid all personövervakning med hjälp av TV-kameror och liknande teknisk utrustning som inte manövreras på platsen och förbjöd härvid i princip all dold övervakning, oavsett om allmänheten hade tillträde till den övervakade platsen eller ej. Avgörande för frågan om den aktuella filmningen stod i strid med reglerna i lagen om övervakningskameror m.m. eller ej är således om det kan anses ha varit fråga om sådan personövervakning som åsyftas i lagen. Jag kan i detta hänseende inledningsvis konstatera att varken beslutet om eller genomförandet av videofilmningen har dokumenterats på något sätt. Den enda information som finns om förfarandet vid filmningen är de muntliga uppgifter som - efter det att den ägde rum - har lämnats av polismän som tog del i verkställigheten av åklagarens beslut i saken. , vars uppgifter väsentligen har bekräftats av , har berättat att filmningen på gjordes med hjälp av en kamera som låg i en låda i en bokhylla och att filmningen varade 5 . I fråga om filmningen på häktet i har han berättat att kameran låg i en låda som stod på en matvagn och att filmningen varade . Den videofilm som har gjorts tillgänglig för JO innehåller fyra sekvenser, varav tre varar i uppskattningsvis 6 och en . Det finns däremot inte några uppgifter avseende frågan om det var möjligt att manövrera kamerorna och i så fall på vilket sätt, och det framgår inte heller om någon ytterligare filmning ägde rum utöver den som avsåg de misstänkta personerna.