frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Användningen av denna modell torde ha sin grund i uttalandena i förarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2, Del A, s. 309) att domstolarna skall vara restriktiva vid sekretessbeläggning av domar och beslut och att en naturlig ordning istället kan vara att domstolen begränsar sekretessförordnandet till att omfatta enbart det bakomliggande materialet. Behovet av offentlighet och insyn är naturligtvis mindre i verkställighets-mål än i mål där domen innebär ett förordnande om tvångsvård på ansökan av myndighet. Detta förhållande kan emellertid knappast medföra att ovan angivna sekretessbestämmelser skall tolkas på det sättet att så snart en dom om vägrad verkställighet grundar sig på uppgifter om missförhållanden som är hänförliga till sökandens person och/eller hemmiljö, såsom uppgifter om att barnet utsatts för fysiskt eller psykiskt våld, vanvårdats etc., och någon brottmålsdom inte föreligger, en sekretessbeläggning av uppgifterna i verk-ställighetsdomen skall aktualiseras. Det är naturligtvis viktigt att det i sådana fall klart framgår av domen i verk-ställighetsmålet var uppgifterna kommer ifrån, att någon brottmålsdom inte föreligger och att uppgifterna lagts till grund för en sannolikhets-bedöm-ning avseende frågan om sådan skaderisk som avses i 21 kap. 6 § för-äldrabalken föreligger. Att de förhållanden som medfört vägrad verk-ställig-het, på sätt skett i nu aktuellt mål, betecknats som sexuella otillbörligheter utgör, enligt min mening, i sig inte grund för ett annat synsätt. I konsekvens härmed anser jag att det, i det hänseende som uppgifterna hänför sig till J.F., inte funnits skäl att sekretessbelägga upp-gifterna. Hans sambo har däremot inte haft någon partsroll i målet. Dessutom medför naturligtvis hennes yrkesroll att upp-gifterna är extra känsliga för henne. Någon anmälan om misstänkt brottslighet från hennes sida förelåg inte heller. Med hänsyn härtill är det mö-jligt att förhållandena kan anses sådana, att det varit lämpligt att i domen redovisa uppgifterna om hennes deltagande i de sexuella aktiviteterna på ett sådant sätt att en sekretess-beläggning av dessa naturligen kunnat ske. Lagmannen uttalade därefter följande. Enligt min mening ankommer det på den enskilde domaren att självständigt bedöma om det är aktuellt att sekretessbelägga någon del av domskälen efter det man hållit muntlig förhandling inför stängda dörrar. I det aktuella fallet har det dock varit fråga om en svår bedömning vilka fakta som är visade. Att då sekretessbelägga vissa delar av domskälen kan göra att den offentliga delen ger en felaktig bild av sakförhållandena. En jämförelse kan också göras med de redovisningar de allmänna domstolarna lämnar i sina domar i vårdnads- och umgängestvister, där det ofta redovisas mycket personliga förhållanden utan att någon del av domskälen undantas från offentlig insyn. Det kan därför ifrågasättas om man i fall som det aktuella skall undanta någon del av domskälen från allmän insyn. JO Lavin uttalade i ett beslut följande. Enligt 9 kap. 15 § sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess hos domstol i bl.a. mål och ärenden enligt för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om part begär det och det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs. Av 12 kap. 3 § första stycket sekretesslagen framgår att sekretess för upp-gift i mål eller ärende i domstols rättskipande eller rättsvårdande verk-sam-het upphör att gälla i målet eller ärendet, om uppgiften förebringas vid offentlig förhandling i samma mål eller ärende. I paragrafens andra stycke anges att, om sekretessbelagd uppgift som avses i första stycket förebringas vid för-hand-ling inom stängda dörrar, sekretessen består under den fortsatta hand-läggningen, om domstolen inte förord-nar annat. Sedan domstolen har skilt målet eller ärendet från sig, består sekretessen endast om domstolen i domen eller beslutet har förordnat om det. Enligt 12 kap. 4 § första stycket upphör sekretess för uppgift i mål eller ärende i domstols rättski-pande eller rätts-vårdande verksamhet att gälla, om uppgiften tas in i dom eller annat beslut i samma mål eller ärende. Enligt andra stycket skall första stycket inte tillämpas, om domstolen i domen eller beslutet har förordnat att sekretessen skall bestå. Förordnande att sekretessen skall bestå får inte omfatta domslutet eller mot-svarande del av annat beslut, såvida inte rikets säkerhet eller annat intresse av synnerlig vikt oundgängligen påkallar det. Enligt 30 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall rättens avgörande av mål grundas på vad handlingarna innehåller och vad i övrigt förekommit i målet. Av beslutet skall framgå de skäl som bestämt utgången. Jag har i ett beslut i JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 184 (se också För-valt-ningsrättslig tidskrift 1998 s. 79) rörande en likartad fråga som i före-varande ärende - avslöjande av medicinsk diagnos i en dom - uttalat bl.a. följande. Som länsrätten framhållit i remissvaret ställer 30 § förvaltningsprocesslagen krav på en doms utformning bl.a. på så sätt att de skäl som bestämt utgången skall fram-gå. Endast om skälen öppet redovisas kan den enskilde kontrollera hur domstolen urskilt och värderat för beslutet relevanta fakta och hur dessa fakta bedömts enligt tillämpliga rättsregler. En upplysande motivering kan endera övertyga den enskilde om att beslutet är korrekt eller ge honom underlag för ett överklagande. Allmän-hetens tilltro till domstolarnas kompetens och objektivitet kräver också att dessa förmår visa att besluten är väl underbyggda. Som framgått ovan föreligger möjlighet att förordna om sekretess av dom-skäl (12 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen). I förarbetena till sekretess-lagen (prop. 1979/80:2 s. 102) sägs dock att det är viktigt att allmänheten har så stor insyn i domstolarnas verksamhet som möjligt. Från denna synpunkt är det motiverat att domstolarnas avgöranden i största möjliga utsträckning är offentliga. måste emellertid beaktas att en långt driven offentlig-hetsprincip på detta område kan medföra skador både för det allmänna och för enskilda. En annan konsekvens kan bli att domstolarna av sekretesskäl underlåter att i sina avgöranden närmare gå in på vissa uppgifter som är av betydelse i målet och därigenom ger en ofullständig bild av de skäl som lett domstolen fram till dess ställningstagande. Vidare uttalas (s. 309) att det överlämnas åt domstolen att avgöra huruvida offentlighets- eller sekretess-intresset skall tilläggas störst tyngd. Denna frihet för domstolen att göra en avvägning i det enskilda fallet utgör en motsvarighet till den frihet som domsto-len har då den tar ställning i frågan huruvida en förhandling inför domstolen skall vara offentlig eller inte. Det får förutsättas att domstolarna är restriktiva vid sekre-tessbeläggning av domar och beslut. När, såsom i det nu aktuella fallet, det vid domstolens förhandling inom stängda dörrar förebringats sekretessbelagda uppgifter angående en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, och domskälen inte belagts med sekretess, är det påkallat att vara återhållsam med att återge andra uppgifter än sådana som är nödvändiga för att kraven i 30 § förvaltnings-processlagen skall kunna uppfyllas. Att i domen ange en medicinsk diagnos, vars avslöjande skulle kunna uppfattas som menligt för den enskilde, är inte alltid nödvändigt för att domstolens resone-mang skall framgå. Ovanstående synpunkter gör sig också gällande i förevarande ärende. Det är således av stor vikt att domar i mål, där för-handling hållits inom stängda dörrar, utformas på ett sådant sätt att de uppgifter som omfattas av sekretess inte onödigtvis avslöjas. Detta gäller särskilt sådana fall som, i likhet med det nu aktuella målet, kan tänkas tilldra sig massmediernas intresse. Beträffande det aktuella målet noterar jag inledningsvis att den muntliga förhandlingen kom att hållas inom stängda dörrar på rättens eget initiativ, men att domen trots detta mycket utförligt återger vad som förevarit under den muntliga förhandlingen. Det praktiska värdet av rättens förordnande kan därför med fog ifrågasättas. Domskälen har disponerats så att de först återger vad som sagts av parterna och ett vittne under den muntliga förhandlingen och att de därefter innehåller länsrättens egen bedömning. Den första delen består av detaljerade referat av de vid förhandlingen gjorda uttalandena, varvid förekommer uppgifter och påståenden om sexuella aktiviteter. Den andra delen innehåller rättens egentliga skäl för avgörandet. Den utgör, vilket jag i sammanhanget gärna vill framhålla, en mycket klargörande och välskriven motivering till ut-gången i målet. Det finns här inte heller några sakuppgifter, som kan uppfattas som stötande eller menliga för de inblandade. Den första delen av domskälen ger intrycket att det är fråga om direkta utskrifter av de bandade upptagningarna. Enligt min mening är det viktigt att dylika utskrifter inte utförs slentrianmässigt, särskilt när förhandlingen hållits inom stängda dörrar. Tekniken bör vara att de återgivna uttalandena bildar ett nödvändigt underlag för förståelsen av domstolens egen bedömning. Jag delar ordförandens uppfattning i remissyttrandet att det parti som rör sambons son inte hade bort ingå i domskälen samt att uppgifterna om sambons roll i de sexuella aktiviteterna hade kunnat återges på ett mer återhållsamt sätt. Vidare anser jag att större försiktighet även i övrigt hade kunnat iakttas vid redogörelsen för vad den vittnande socialsekreteraren uppgett, utan att fördenskull avkall hade behövt göras på en klar redovisning av grunderna för rättens ställningstagande. Jag är naturligtvis medveten om att en domstol kan komma att ställas inför svåra bedömningsfrågor, när den har att väga utförlighet i domskälen mot risken för att den enskilde lider skada eller men. I bedömningen av vad som är nödvändigt att i dylika fall ta med i dom-skälen bör också uppmärksammas domens betydelse för adressaterna. Parter-na, som varit närvarande vid den muntliga förhandlingen, torde kunna tolka rättens avgörande även när domskälen utformats med ett större mått av återhållsamhet beträffande uppgifter som omfattas av sekretess. Vad sedan beträffar överinstanserna så har dessa, i händelse av överklagande, tillgång till bandupptagningar av vittnesförhören. I den typ av mål, som är i fråga, torde därför återgivningen av vad som förevarit vid den muntliga förhand-lingen med fördel kunna utformas på ett återhållsamt sätt. Jag noterar avslutningsvis att sekretessförordnandet i länsrättens domslut felaktigt hänvisar till 7 kap. 4 § sekretesslagen och inte, såsom rätteligen bort ske, till 9 kap. 15 §. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. Fråga om hållande av muntlig förhandling i parts utevaro samt behov av offentligt biträde i mål enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) (Dnr 2138-1998) Vid inspektion av Länsrätten i antecknades följande till protokollet (JO:s dnr 1480-1998). 3.5 Mål nr 110-97. Chefsöverläkaren ansökte hos länsrätten om medgivande till fortsatt tvångsvård enligt 9 § LPT av X. I ansökningshandlingen uppgav chefsöverläkaren att patienten med hänsyn till sitt psykiska tillstånd personligen kunde närvara vid en muntlig förhandling. Länsrätten kallade läkaren och X. till muntlig förhandling. I kallelsen till X. angavs att hon skulle komma personligen om hon inte var förhindrad av sjukdom eller hade annat laga förfall. Vidare förelades X. att senast vid den muntliga förhandlingen svara på ansökningen. X. upplystes också om att om hon uteblev från förhandlingen utan laga förfall eller om hon inte svarade målet ändå kunde komma att avgöras. Något offentligt biträde förordnades inte för X. Inte heller förordnades någon sakkunnig att höras vid den muntliga förhandlingen. När länsrätten i samband med att förhandlingen skulle hållas kontrollerade närvaron, konstaterades att X. inte var närvarande men att hon hade delgivits kallelsen till förhandlingen samt övriga handlingar i målet. Länsrätten beslutade att X:s utevaro inte utgjorde hinder mot förhandlingen. Av förhandlingsprotokollet framgick att chefsöverläkaren vidhöll sin ansökan i enlighet med vad som hade anförts skriftligt samt att läkaren därutöver höll ett muntligt anförande. I protokollet antecknades att det företetts uppsatt . Länsrätten meddelade dom , varvid chefsöverläkarens ansökan bifölls. JO Lavin beslutade att i ett särskilt ärende utreda handläggningen av målet. Ärendet remitterades för yttrande till Länsrätten i . I yttrandet skulle särskilt kommenteras länsrättens bedömning i fråga om behovet av offentligt biträde för X. och det förhållandet att förhandlingen ansetts kunna hållas i X:s utevaro. I remissvar anförde länsrätten (lagmannen ) följande. Jag har inhämtat yttrande från ordföranden i målet, länsrättsfiskalen . Hon - - - har i en handskriven redogörelse anfört följande: "X. var en välkänd patient för länsrätten då hon vårdats enligt LPT . Handlingarna i målet visade inte att något nytt framkommit i förhållande till tidigare prövningstillfällen. Målet var, i sak, okomplicerat. Detta var det huvudsakliga skälet till att något offentligt biträde inte förordnades och det heller inte förordnades någon sakkunnig. Vidare framgick av handlingarna att X. var mycket avvisande till vård och att X. mycket ovilligt släppte in vårdpersonal i sitt hem, där hon numer vårdades. X. hade också tidigare vägrat skriva på delgivningskvitton och inte önskat närvara vid de muntliga förhandlingarna. Möjligheten för ett offentligt biträde att få kontakt med X. bedömdes som i det närmaste obefintlig. Ett offentligt biträde skulle i det läget, i princip, inte tillföra målet något. Vad gäller det förhållandet att förhandlingen ansågs kunna hållas i X. utevaro framgick, som tidigare nämnts, att X. vid samtliga tidigare prövningstillfällen inte önskat närvara vid de muntliga förhandlingarna. Utifrån detta förhållande gjordes bedömningen att X. närvaro inte heller skulle kunna komma till stånd frivilligt. Inte heller var omständigheterna i målet sådana att hennes närvaro bedömdes som absolut nödvändig. Några nya omständigheter i förhållande till tidigare prövningstillfällen hade inte framkommit. I ljuset av JO:s gransk-ning kan i efterhand konstateras att X. skulle ha haft ett offentligt biträde. X. hade tvångsvårdats och något offentligt biträde hade inte förordnats vid något tidigare prövningstillfälle. Om inte förr så i vart fall när X. uteblev från den muntliga förhandlingen borde ett offentligt biträde ha förordnats." För länsrättens del får jag anföra följande. Det är allmänt sett ett problem att en del psykiskt sjuka inte vill delta i en muntlig förhandling. Att tillgripa tvångsmedel förefaller i en sådan situation mycket olämpligt. var vid det aktuella tillfället föremål för länsrättens bedömning för sjätte gången och hade tvångsvårdats i en följd . Jag har därför förståelse för länsrättens ställningstagande att avgöra målet utan hennes närvaro och utan offentligt biträde, när utredningen inte visade annat än att tillståndet var status quo. Jag har själv gjort den erfarenheten att patientens närvaro och det offentliga biträdets medverkan i en sådan situation tett sig fullständigt onödig, eftersom patienten inte kunnat säga ett vettigt ord och offentliga biträdet inte kunnat uttala sig i målet på annat sätt än att chefsöverläkarens ansökan biträtts, eftersom förhållandena var sådana de var. Formellt borde dock ett offentligt biträde ha förordnats och målet kunde ha avgjorts i patientens utevaro. JO Lavin anförde i ett beslut följande. Patientens utevaro från den muntliga förhandlingen Av 36 och 37 §§ LPT framgår bl.a. att länsrätten skall hålla muntlig förhandling i ett mål enligt denna lag, om det inte är uppenbart obehövligt samt att patienten skall vara närvarande vid förhandlingen, om det är möjligt med hänsyn till hans psykiska tillstånd. Chefsöverläkaren angav i samband med sin ansökan om fortsatt tvångs-vård att patientens psykiska tillstånd inte förhindrade dennas närvaro vid en muntlig förhandling. Patienten - som vistades i sitt hem - hade delgetts kallelsen till förhandlingen, men uteblev. Lagen innehåller en stark presumtion för att muntlig förhandling skall hållas. En förhandling kan emellertid vara uppenbart obehövlig exempelvis om en sådan hållits i ett tidigare mål rörande samme patient och nya omständigheter av vikt inte tillkommit därefter, om patienten på grund av sitt psykiska tillstånd inte kan närvara vid en muntlig förhandling eller inte vill att en sådan skall hållas (jfr prop. 1990/91:58 s. 278). Av länsrättens remissvar framgår att det i det aktuella målet var sjätte gången som patienten i fråga varit föremål för länsrättens bedömning och att hon hade tvångsvårdats oavbrutet . Det uppges vidare att hon vid samtliga tidigare prövningstillfällen inte önskat närvara vid de muntliga förhandlingarna. Jag tolkar detta uttalande så att patienten de facto - i vart fall under den nu aktuella oavbrutna vårdperioden - varit närvarande vid en muntlig förhandling i mål av aktuellt slag. Som framgått skall länsrätten hålla muntlig förhandling i LPT-mål, om det inte är uppenbart obehövligt. Det ligger i sakens natur att frågan om en muntlig förhandling i ett visst fall kan anses vara uppenbart obehövlig skall avgöras, innan förhandlingen bestäms och kallelser skickas ut till de berörda. I det nu aktuella fallet hade länsrätten kallat till muntlig förhandling, trots vetskapen om X:s tidigare ovilja att delta i förhandlingar. Det får därför förutsättas att rätten hade ansett att en muntlig förhandling var nödvändig. Vid sådant förhållande framstår det som anmärkningsvärt att länsrätten, när X. inte inställde sig till förhandlingen, utan vidare kunde inta en motsatt hållning och besluta att hennes närvaro inte var "absolut nödvändig". Jag är medveten om att det kan föreligga svårigheter att förmå en patient att infinna sig till en förhandling och att det inte alltid är tillrådligt att tillgripa tvångsmedel. I dessa fall bör länsrätten dock kunna underlåta att hålla muntlig förhandling (jfr ovan om lagmotiven på denna punkt). Enligt vad som framkommit genom utredningen i förevarande ärende hade X. tvångsvårdats utan att länsrätten hade haft tillfälle att vid en muntlig förhandling bedöma hennes vårdbehov. Därtill kommer att X. inte vid något tidigare prövningstillfälle hade haft något offentligt biträde. Enligt min mening framstår det därför som helt oacceptabelt - och i strid med lagstiftarens intentioner - att den aktuella förhandlingen hölls i X:s utevaro. Vidare ser jag allvarligt på det förhållandet att den muntliga förhandlingen genomfördes med enbart den ena parten närvarande utan att den andra parten kom till tals. Ett sådant tillvägagångssätt strider uppenbarligen mot de grundläggande krav på en rättvis rättegång som bl.a. finns upptagna i artikel 6 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Behovet av offentligt biträde Av de vid den aktuella tiden i ärendet gällande föreskrifterna, 41-42 §§ rättshjälpslagen (1972:429), framgår att rättshjälp genom offentligt biträde beviljas i bl.a. mål, varom här är fråga, om det ej må antas att behov av biträde saknas. En person, som är föremål för vård enligt LPT, har i många fall inte förmåga att tillvarata sin rätt eller ge uttryck för ett grundat ställningstagande beträffande sitt behov av vård. Det offentliga biträdet har därför en viktig funktion att fylla genom att tolka och framlägga patientens ståndpunkt - så långt detta är möjligt - och att tillvarata dennes rätt. Lagen ger domstolen ett visst utrymme att underlåta att förordna offentligt biträde åt en patient. Det föreligger dock en presumtion för att offentligt biträde skall förordnas. Nyttan av att hålla muntlig förhandling i ett mål när varken parten (patienten) eller ett offentligt biträde är närvarande synes mig principiellt starkt kunna sättas i fråga. Uppgifter som framkommer vid förhandlingen I 18 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) föreskrivs att innan mål avgörs part skall ha fått kännedom om det som tillförts målet genom annan än honom själv och haft tillfälle att yttra sig över det, om det ej föreligger sådana skäl däremot som anges i 10 § andra stycket. Av detta framgår att kommunikation kan underlåtas 1. om det inte finns anledning anta att talan kommer att bifallas helt eller delvis, 2. om underrättelse annars är uppenbart onödig eller 3. om det kan befaras att underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandet av beslut i målet. Av förhandlingsprotokollet framgår att chefsöverläkaren, förutom att vid-hålla sin ansökan, höll ett muntligt anförande. Jag vill här endast erinra om att eventuella nya uppgifter som tillförts målet genom detta anförande har skolat hanteras i enlighet med ovan citerade bestämmelser. Det har av utredningen inte framgått att förhandlingsprotokollet bragts till X:s känne-dom, innan dom meddelades i målet. Ärendet avslutas med de kritiska uttalanden som ovan anförts. Ett på JO:s initiativ upptaget ärende mot en länsrätt angående fråga om dom-stolen bort sakpröva ett överklagande av ett beslutsmeddelande (Dnr 2086-1998) allmänna försäkringskassas socialförsäkringsnämnd beslutade vid sammanträde att bevilja M.N. helt sjukbidrag i stället för sjukpenning från och med ett visst datum. I ett beslutsmeddelande från försäk-ringskassan angavs felaktigt att M.N. beviljats hel förtids-pension. Med anledning härav ändrade beslutsmeddelandet med stöd av 20 kap. 10 a § lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) och meddelade att M.N. beviljats helt sjukbidrag. överklagade beslutsmeddelande av och yrkade att han skulle medges förtidspension. Länsrätten i prövade målet i sak och avslog genom dom överklagan-det. Domen vann laga kraft. JO beslutade att i ett särskilt ärende utreda frågan om länsrätten bort sakpröva det överklagade beslutet. Sedan ärendet remitterats uttalade länsrätten följande. Svaret på den i remissen ställda frågan kan - beroende på hur denna skall uppfattas - bli både jakande och nekande. Större krav kan rimligen inte ställas på utformningen av en överklagnings-skrift än att överklagandet i det aktuella målet kan läggas till grund för en sakprövning av frågan om förtidspension. Något formellt hinder mot en så-dan prövning kan inte anses ha förelegat. I länsrättens dom har - i linje med långvarig och fast praxis - såsom över-klagat beslut angivits beslutsmeddelande. I överklag-ningsskriften är det också uttryckligen det "beslutet" som anges. Denna praxis kan av flera skäl starkt ifrågasättas. JO:s remiss ger anledning till en kortare genomgång av föreliggande rätts-frågor mot bakgrund av en resumé av fakta i målet. (kassan) beslutade att ta upp till prövning om M.N:s sjukpenning skulle omvandlas till förtidspension/sjukbidrag på grund av hans långvariga sjukskrivning. Kassan kommunicerade en föredragnings-pro-memoria med M.N. av vilken det framgick att handläggaren tänkte före-slå att M.N. skulle beviljas hel förtidspension. hade såvitt framgår av handlingarna i akten inte någonting att invända mot förslaget. följde inte handläggarens förslag utan beslutade att M.N:s sjukpenning skulle bytas ut mot helt sjukbi-drag. I kassans beslutsmeddelande, daterat , hade dock fel-aktigt angivits att M.N. var berättigad till hel förtidspension i stället för sjukpenning. En tjänsteman på försäk-rings-kassan upptäckte felet i beslutsmeddelandet, som hade gått ut till M.N. och skickade ett nytt beslutsmeddelande till honom, daterat den 28 decem-ber 1995. Av detta framgick att kassan med stöd av 20 kap. 10 a § i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) rättat beslutet daterat den 15 de-cember 1995. Skälet till detta var att kassan felaktigt skrivit förtidspension i stället för sjukbidrag. överklagade uttryckligen "beslutet" den 28 de-cember 1995, avseende rättelse enligt 20 kap. 10 a § AFL och yrkade att han skulle beviljas för-tidspension.