frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Naturligtvis får proportionalitetsprincipen stor betydelse när man skall ta ställning till om ett ingripande till sin beskaffenhet, styrka och varaktighet står i rimligt förhållande till den fara som hotar eller föreligger (jfr m.fl., Polislagen, 3:e uppl. s. 145). Av utredningen framgår bl.a. följande om bakgrunden till polis-myndighetens beslut. besköts fastigheten 2:58 vid ett flertal tillfällen med pansarskott, bl.a. . Vid det senare av dessa tillfällen användes också spränghandgranater. Vid fastig-heten Idrotten 7 i exploderade en sprängladdning , dvs. som polismyndighetens första beslut fattades. Våldsdåden medförde omfattande förstörelse av egendom. Det är uppenbart att attentaten innebar allvarlig fara för liv och hälsa inte bara vad gällde personer i fastigheterna utan även i fråga om kringboende och människor som passerade fastigheterna. Vid explosionen skadades exempelvis fyra personer som bodde i grannskapet. Man kan utgå från att attentaten hade sin grund i att fastigheterna användes av Hells . Som polismyndigheten har anfört talade vidare starka skäl för att våldsdåden utgjorde ett led i kampen mellan Hells och den rivaliserande klubben Bandidos. Såvitt utredningen visar fanns det vid den aktuella tidpunkten inte något som talade för att attentatet skulle vara slutpunkten i den serie av våldsdåd som var riktade mot Hells . Risken för nya attentat syntes tvärtom varit tämligen stor, och eftersom fastigheterna ligger i tätbebyggda områden löpte också dessas omgivning risk att drabbas. Det fanns därför - inte minst för att åstadkomma trygghet och säkerhet för de kringboende - starka skäl för polismyndigheten att vidta åtgärder i syfte att höja säkerheten kring fastigheterna och därigenom om möjligt få våldsdåden att upphöra. Omständigheterna kan betecknas som synnerligen speciella, och jag finner inte anledning att rikta någon kritik mot polismyndigheten med anledning av dess bedömning att de grundläggande förutsättningarna för att vidta åtgärder enligt 23 § PL var uppfyllda. Vad som däremot på goda grunder kan ifrågasättas är om 23 § PL medger att beslut om tillträdesförbud ges en sådan varaktighet som här blev fallet. Uttalandet i förarbetena att åtgärder enligt paragrafen inte får vidtas i mera allmänt förebyggande syfte och de där angivna exemplen på åsyftade situationer ger klart vid handen att lagstiftaren inte har tänkt sig annat än att lagrummet skall tillämpas i en viss konkret situation som består under en kortare tidsrymd. I kommentaren till polislagen nämns det nu aktuella fallet, varvid det i fråga om beslutets varaktighet sägs att omständigheterna var mycket speciella och att detta kan ha gjort tillämpningen motiverad. Normalt torde emellertid enligt vad som sägs i kommentaren en åtgärd enligt paragrafen inte bestå under tillnärmelsevis så utan endast på sin höjd eller någon dag (m.fl., Polislagen, 3:e uppl. s. 146). Att lagstiftarens avsikt har varit att begränsa bestämmelsens räckvidd på detta sätt vinner ytterligare stöd av det faktum att polislagen saknar regler om överklagande av beslut om t.ex. avspärrning och tillträdesförbud. Det är en rättssäkerhetsgaranti av central betydelse för den enskilde att en myndighets beslut om varaktiga inskränkningar i den enskildes frihet eller rådighet över egendom skall kunna prövas av domstol. Jag vill här särskilt peka på artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Enligt denna är var och en, när det gäller att pröva hans civila rättigheter och skyldigheter, berättigad till opartisk och offentlig rättegång inom skälig tid inför en opartisk och oavhängig domstol. Det är uppenbart att ett långvarigt tillträdesförbud avseende en fastighet innebär ett sådant ingrepp i såväl fastighetsägarens som eventuella hyresgästers civila rättigheter som åsyftas i artikeln och som således enligt konventionen skall kunna bli föremål för domstolsprövning. Jag kan som jämförelse peka på reglerna om beslag i 27 kap. RB och, framför allt, på bestämmelsen i 27 kap. 15 § RB som bl.a. ger polisen rätt att under en brottsutredning stänga till en byggnad eller ett rum eller att förbjuda tillträde till ett visst område. Den som utan rättens förordnande har drabbats av en sådan åtgärd har enligt 27 kap. 6 § RB jämförd med 15 § andra stycket rätt till domstolsprövning av denna. Enligt min mening berättigar således redan det förhållandet att det inte finns några regler om rätt till domstolsprövning av beslut med stöd av 23 § PL till slutsatsen att lagstiftaren inte har avsett att sådana beslut skall kunna gälla längre än någon eller möjligen . Denna begränsning av lagrummets tillämplighet kan inte avhjälpas genom att polismyndigheten, som i det här aktuella fallet, omprövar sitt beslut med jämna mellanrum. Det avgörande måste i stället vara den sammanlagda tid som en enskild är underkastad begränsningar i sin rådighet över den fasta egendomen. Det kan sammanfattningsvis konstateras att övervägande skäl talar för att polismyndighetens beslut om tillträdesförbud under cirka en månads tid inte rymdes inom det av lagstiftaren åsyftade tillämpningsområdet för 23 § PL. Hanteringen av överklagandena m.m. Enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer kan en myndighets faktiska handlande eller underlåtenhet att handla inte överklagas. Som exempel på ett sådant handlande kan nämnas polisoperativa beslut. Det är mot denna bakgrund som polismyndigheten i sitt remissvar anför att beslut i "vanliga bombhotsärenden" inte kan överklagas samt att den följaktligen inte heller lämnade någon överklagandehänvisning i beslutet . Eftersom polismyndighetens beslut om tillträdesförbud i det här aktuella fallet kom att gälla är det förståeligt att det uppstod viss osäkerhet i frågan om besluten kunde överklagas eller inte. Denna osäkerhet avspeglas i polismyndighetens missivbrev till länsrätten och , där myndigheten uttalade att den med hänsyn till den oklarhet som rådde inte var beredd att avvisa besvären. Jag vill med anledning av detta uttalande erinra om att den myndighet som har meddelat ett visst beslut enligt 24 § förvaltningslagen (1986:223) (FL) endast har att pröva om ett överklagande har kommit in i rätt tid (s.k. rättidsprövning). Även om självfallet ingenting hindrar beslutsmyndigheten från att i ett yttrande till överklagningsinstansen ange sin ståndpunkt i fråga om beslutets överklagbarhet ankommer det på den högre instansen ensam att pröva om ett överklagande skall avvisas t.ex. på den grunden att beslutet inte är överklagbart. Om ett överklagande inte avvisas enligt 24 § FL skall den myndighet som har meddelat beslutet överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som skall pröva överklagandet (25 § FL). Överlämnande-frågan får således inte handläggas på sådant sätt att överklagandet kan komma att prövas av flera myndigheter. har därför, när ett överklagande är ställt till fler än en myndighet, att ta ställning till vilken instans som skall pröva överklagandet. Detta vållar emellertid svårigheter i ett fall som det föreliggande där beslutsmyndigheten anser att beslutet över huvud taget inte är överklagbart. förfarande att skicka överklagandena till både länsrätten och och upplysa myndigheterna om detta förfaringssätt föranleder med hänsyn till den mycket speciella situationen inte något särskilt uttalande från min sida. Om ett beslut går emot en part och kan överklagas skall han underrättas om hur han kan överklaga beslutet (21 § andra stycket FL). Till polis-myndighetens beslut den 11, 18 och bifogades en över-klagande-hänvisning, trots att både och länsrätten hade uttalat att beslut av det aktuella slaget inte kunde överklagas. Med hänsyn till vad polismyndigheten anfört i denna del finner jag inte anledning att närmare kommentera saken. Det bör emellertid påpekas att bestämmelsen i 21 § andra stycket FL inte tar sikte på rättsprövningsförfarandet. Frågan om en myndighet är skyldig att lämna upplysningar om detta förfarande får i stället bedömas med ledning av servicereglerna i förvaltningslagen (jfr m.fl., Nya förvaltningslagen, 4:e uppl. s. 253). När det sedan gäller frågan om polismyndighetens beslut kunde överklagas delar jag kammarrättens bedömning att sådana beslut inte kan bedömas som ett faktiskt handlande utan att de har karaktären av överklagbara beslut. Det kan avslutningsvis i denna del vara av intresse att redogöra för ett förslag till ändring av 23 § PL som har förts fram av men ännu inte lett till lagstiftning. Enligt paragrafens tredje stycke får en polisman endast om fara är i dröjsmål vidta åtgärder enligt paragrafen utan föregående beslut av polismyndigheten. slutbetänkande föreslagit att det skall införas en föreskrift om att ett sådant beslut skall anmälas till polismyndigheten som skall pröva om åtgärden skall bestå. Som skäl för förslaget anför utredningen att ett beslut om tillträdesförbud eller ett förbud att färdas med visst kommu-ni-ka-tionsmedel kan bli omfattande och dessutom kan komma att bestå (min kursivering) (SOU 1995:47 s. 476 f. och 540). Utredningen har däremot inte behandlat frågan om polismyndighetens beslut skulle kunna överklagas. förslag till ändringar av 23 § PL övervägs i . Eftersom det kan finnas anledning att därvid beakta de frågeställningar som har varit föremål för min bedömning i detta ärende överlämnas ett exemplar av beslutet till samt ett exemplar till justitieutskottet för kännedom. Vad som i övrigt framkommit i ärendet ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något annat uttalande från min sida. 1.1 Allmänt om outlaw-kulturen En allmän redogörelse för outlaw-kulturen ges i bilaga - (bilagan har utelämnats; JO:s anmärkning). 1.2 Hells lokalisering i började mc-klubbar etablera sig i med strävan att nå medlemskap i . började kampen om herraväldet över mc-klubbarna i , bl.a. med be-skjutning av klubblokaler. Den första fullvärdiga Hells i bildades och har ett tiotal medlemmar. Dess klubblokal var förlagd till en gam-mal dansrotunda i Djurslöv inom kommun. Klubbens namn är Hells , . inköptes fastigheten 7 vid i stadsdelen i av Euro Consult i . började denna fastighet - som är en av de aktuella i ärendet - bli etablerad som klubblokal för Hells , . I det följande benämns fastigheten . Den andra fullvärdiga Hells i bildades under namn av Hells , . Dess klubblokal är den andra i ärendet aktuella fastigheten och har benämningen 2:58 och 2:72 i inom . Fastigheten ägs av och Per och benämns i detta yttrande Hass-larpsfastigheten. De två nu nämnda Hells Angels-klubbarna är de enda fullvärdiga i . Det förekommer därutöver ett antal s.k. och hang around-klubbar på olika platser i bl.a. i Stock-holm och . Deras mål är att kvalificera sig som Hells Angels-klubbar. Som en avläggare till Bandidos i ombildades en tidigare mc-klubb i Hel-singborgstrakten till en . Klubbens namn är Bandi-dos MC . Den är lokalise-rad till en fastighet i inom . Klubblokalen är belägen cirka 2 kilome-ter från i . Även kring Bandidos finns mc-klubbar som eftersträvar att avancera i organisationen. 1.4 mellan Hells och Bandidos har stridigheter mellan de två outlaw-organisationerna resulterat i en rad grova våldsbrott såväl i som i , och . Situa-tionen kan liknas vid det s.k. i som resulterade i 14 mord. Bland de våldsbrott som inträffade i och fram till okto-ber 1996 och som konstaterats eller misstänks utgöra ett led i mc-kriget kan föl-jande nämnas. Skottlossning mellan bilar, Grov misshandel med järnrör, Mord, - Dirtypack MC Southwest inblandade Mord, - President Bil med skotthål funnen, Handgranat apterad i bil, Mordförsök, skottlossning på parkering i centrala Bandidos medlem skjuten i ena benet, HA-medlem beskjuts med 9 st skott, Bandidosmedlem beskjuts i sin bil, HA-medlem i beskjuts vid sin bostad, Bandidosmedlems bil beskjuten, - auto- 1 pansarskott skjuts mot , 1 pansarskott, 2 spränghandgranater och 1 rökgranat De tre nämnda svenska mc-klubbarna har illegalt skaffat sig tillgång till och inne-haft vapen, am-munition och sprängmedel i stor omfattning. har i Mal-möhus län sammanlagt beslagtagit bl.a. följande. 46 pistoler/revolvrar 4 089 patroner av olika slags ammunition 1.5 Beskjutningar av Hasslarpsfastigheten Som framgår av förteckningen under 1.4 ovan har Hasslarpsfastigheten vid fyra tillfällen varit ut-satt för beskjutning med pansarskott. En attack skedde , två och en vardera . De pansarskott som användes har stulits vid inbrott i ett militärt vapenförråd i . Pansarskott från samma inbrott användes vid attacken i , där två personer dö-dades och 17 skadades (jfr 1.7 nedan). Av en lycklig slump har inga personskador skett i . Skadorna på byggna-den har blivit om-fattande och risken för skador för utomståendes liv, hälsa och egendom varit framträdande. Skadorna efter attacken framgår av utdrag av brottsplats-undersökningspro-tokoll, bilaga - (bilagan har utelämnats; JO:s anmärkning). 1.6 Sprängningen vid Malmöfastigheten strax efter detonerade en bomb på trottoaren invid Malmöfastighe-ten. Fyra Hells Angels-medlemmar som vistades inne i fastigheten undkom utan skador medan fyra personer i närbelägna bostäder fick skärskador av krossade glasrutor. Två av de skadade, varav ett spädbarn, fördes till sjukhus. En synnerligen omfattande ödeläggelse blev resultatet när bomben briserade. Tryckvågen krossade hundratals glasrutor i kringliggande bostäder och affärsloka-ler. Ett 20-tal boende fick evakueras och ett än större antal bostäder blev delvis obeboeliga på grund av mängden glassplitter. Polis och socialtjänst upprättade en gemensam hjälpcentral för de drabbade i för-sam-lingshem. Händelsen blev kulmen på en djupt känd oro som funnits hos de boende sedan det blev känt att Hells etablerat sig i kvarteret. De materiella skadornas omfattning framgår närmare av det utdrag av brottsplats-undersökningspro-tokollet som bifogas som bilaga (bilagan har utelämnats; JO:s anmärkning). Vid besök på platsen och kontakt med de boende i stadsdelen under timmarna efter sprängningen kunde undertecknad konstatera en enorm skräck och oro som närmast gränsade till allmän panik. En stor andel boende har invandrarbakgrund och många kommer från hemländer präglade av krig och våldshandlingar, något som ytterligare förstärkte känslan av skräck och panik inför en händelse som dit-tills var unik för . misstänkte att bombexplosionen var ett led i mc-kriget och att någon eller några Bandidosmedlemmar utfört dådet. Dessa misstan-kar har senare verifierats. Den 10 de-cember 1996 anhölls efter lång tids spaning två Bandidosmedlemmar och en annan person som misstänkta för grov allmänfar-lig ödeläggelse respektive medhjälp därtill. Gärnings-männen blev häktade för brottet men har därefter frigivits i brist på bevis. Misstankarna kvarstår fortfa-rande. 1.7 Ytterligare våldshandlingar relaterade till mc-kriget i tillträdesförbu-det bestod Vid en fest i i dit bl.a. grannar bjudits in besköts möteslokalen med ett pansarskott stulet från ett militärt förråd i (jfr 1.5). Två personer dödades, därav en kvinna som del-tog i festen men inte hade annan anknytning till Hells . Vidare skadades 17 personer varav flera allvarligt. Danska polisen har misstänkta personer för detta brott. Två personer är häktade. Utanför "s lokaler i exploderade en bilbomb . Stora materi-ella skador uppstod. 1.8 Beslut som gäller tillträdesförbudet , länsrättens, länstyrelsens och kammarrättens beslut till (bilagorna har utelämnats. De omnämns i erforderliga delar i beslutet under rubriken ; JO:s anmärkning). Uttalanden om vilka rutiner som bör tillämpas när det gäller handläggningen av yttranden enligt 22 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (Dnr 4237-1996) I en anmälan till JO framförde I. A. kritik mot befattningshavare vid i för underlåtenhet att kommunicera med henne när hennes f.d. man, som var föremål för rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning, ansökt om permissioner m.m. A:s anmälan hade åklagaren i målet aldrig frågat henne om hur situationen var utanför sjukhuset när han fått yttra sig över "permissionerna". i akter i vissa närmare angivna ärenden granskades. Av handlingarna framgick att I. A:s f.d. man överlämnades till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning genom tingsrätts dom . Olika befattningshavare vid åklagar-myndigheten hade yttrat sig till länsrätt och kammar-rätt med anledning av ansökningar om permissioner m.m. Det framgick emellertid inte om åklagarna samrått med I. A. innan de yttrat sig i målen. Ärendet remitterades till i för upp-lysningar och yttrande över I. A:s påståenden om bristande kontakter med henne från åklagarmyndighetens sida samt om myndighetens rutiner för sådana kontakter och dokumentationen av de uppgifter som målsäganden i så fall lämnar till åklagaren. i (biträdande överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats yttranden från de åklagare som handlagt de aktuella ärendena. Av åklagarmyndighetens remissvar framgår att de åklagare som avgivit yttranden i ärendet inte tagit några kontakter med I. Vad gäller åklagarmyndighetens rutiner för kontakter med målsägande och dokumentationen av dessa kontakter uppgav åklagarmyndigheten följande. rutiner i berört avseende skiljer sig från fall till fall beroende på om man avstyrker eller tillstyrker ifrågavarande ansökan, men även beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Vad som är avgörande för om kontakt skall tas med målsäganden eller inte är åklagarens bedömning om detta behövs för att i tillräcklig grad kunna beakta de risker som föreligger för målsäganden vid bifall till ansökan. I de fall åklagaren avstyrker ansökan på grund av att det är uppenbart att risk för återfall föreligger, tar åklagaren sällan kontakt med målsäganden. avstyrkandet ligger ju att man anser att det finns risk för återfall. Även i sådana fall där det rör sig om ansökningar som avstyrkts av åklagaren underlåtes i regel kontakt med målsäganden. Å andra sidan finns det en del åklagare som kommunicerar med målsäganden även om man avstyrker ansökan. Om behandlande läkare har tillstyrkt ansökan kan åklagaren behöva ytterligare upplysningar från bl.a. målsäganden som kan understryka vikten av att ansökan avslås. Även när åklagaren tillstyrker ansökan varierar handläggningen såvitt avser kontakten med målsäganden. Vad som avgör om man tar kontakt eller inte är givetvis omständigheterna i det enskilda fallet. De omständigheter som här är av betydelse för åklagarens överväganden är bl.a. - brotts-lighetens allvar och risken för återfall - vad ansökan avser - innehållet i behandlande läkarens yttrande - tidsaspekten (hur har gått sedan domen i brottmålet respektive tidigare ansökan) samt om ansökt tillstånd kan kombineras med villkor av något slag. Även om en domstol har funnit skäl att överlämna vederbörande till rättspsykiatrisk vård med utskrivnings-prövning finns det artskillnader beträffande brottet och bedömningen av återfallsrisken. Vid brott avseende allvarligt våld eller hot mot person sker i regel kommunikation med eventuell målsägande. I sådana fall händer det till och med att åklagaren redan i samband med domen i brottmålet kommer överens med målsäganden om att denne skall höra av sig till åklagaren om det inträffar något av betydelse för bedömningen av återfallsrisken. I en del fall har sjukhuset så regelbunden kontakt med målsäganden för att lämna information i samband med permissioner eller i själva rehabiliterings-arbetet att kontakt från åklagarens sida med målsäganden synes mindre angelägen. Om åklagaren tillstyrker en ansökan om att få vistas utanför vård-avdel-ningen men inom sjukvårdsinrättningen (s.k. frigång) eller om kortare beled-sagad permission tas ytterst sällan kontakt med målsäganden. Behandlande läkarens uppgifter om hur behandlingen har gått och hur den är tänkt att fortsätta har i dessa fall en avgörande betydelse för åklagarens bedömning. Rent allmänt kan man säga att läkarens uppgifter har mycket stor betydelse för åklagarens bedömning. Det är visserligen så att saken skall ges en mer allmän belysning genom åklagarens yttrande, men man kommer inte ifrån att det ytterst är en medicinsk diagnos att bedöma om vederbörande är fortsatt farlig eller ej. Det allt överskuggande problemet som måste beaktas i detta sammanhang, vilket också framgår av åklagarnas remissvar, är den knappa tid som står till åklagarens förfogande att inkomma med yttrande. Det är inte ovanligt att den faktiska tiden för yttrande uppgår till endast (i ett inkommet ärende fick åklagaren och till sitt förfogande). Eftersom det snarare är regel än undantag att det faller på annan åklagare att yttra sig än den som hade det ursprungliga brottmålet, krävs det för inläsning av ärendet. Härtill kommer att det ofta saknas aktuella uppgifter om målsäganden för yttrande i ärendet och att det är svårt att nå personer . De nu redovisade omständigheterna innebär att åklagaren arbetar under tidspress och måste därför göra en individuell bedömning av varje ärende om kontakt med målsägande behövs eller inte. I de fall en sådan kontakt bedöms nödvändig för att kunna beakta åter-falls-risken måste man oftast begära förlängning av tiden för yttrande hos domstolen. Det bör här tilläggas att domstolarna är mycket återhållsamma med att bevilja sådan förlängning, eftersom man har satt ut ärendet till för-handling. Med hänvisning till uttalanden i förarbetena om skyndsam-hetskravet anser domstolen att det endast är i sällsynta undantagsfall som en förlängning kan beviljas. Om handläggningen av frågan om yttrande i det aktuella ärendet anförde åklagarmyndigheten följande. Vid en genomgång av samtliga åklagares förfarande och överväganden vid handläggningen av yttranden i nu aktuellt ärende framgår det att trots att man inte i något fall har kommunicerat med målsäganden har hennes intresse ändå beaktats. De första ansökningarna gällde s.k. frigång, kortare permissioner eller att vården skulle upphöra. Vederbörande åklagare har endast tillstyrkt frigång och kortare permissioner till och därför inte kommunicerat med målsäganden. ansöker G. Ü. om längre permissioner. Han bör nu enligt behandlande läkare påbörja den del av vårdplanen som innefattar en aktiv utslussningsfas. Åklagaren avstyrker till en början längre permissioner bl.a. med hänvisning till målsägandens rädsla. Någon kontakt har inte heller nu tagits med målsäganden, dock har viss information lämnats av någon bekant till målsäganden. I journalanteckningarna från skriver behandlande läkare att man skall förbereda längre permissioner med kontakt med målsäganden. Detta görs uppenbarligen. Vidare enligt journalanteckningarna har de kortare permissionerna avlöpt bra och det framgår att man har kontakt med målsäganden från sjukhusets sida. Härtill kommer att inför permissionerna har G. Ü. meddelats förbud att besöka I. Åklagaren tillstyrker allt längre permissioner för att slutligen tillstyrka att vården upphör. De allmänna råd som Riksåklagaren anger beträffande kontakterna med målsäganden måste enligt min mening tolkas utifrån behovet av kommunika-tion i det enskilda fallet och inte gälla generellt. Enligt min bedömning har skyddsaspekten såvitt avser I. A. i tillräcklig grad blivit belyst i ärendet och åklagarnas bedömning av risken för återfall har, såvitt man kan bedöma , varit korrekt. De uppgifter om G. Ü. som I. A. nu lämnar synes till stor del härröra från tiden efter det att beslut om att vården skall upphöra har meddelats. Vad beträffar övriga uppgifter ser jag inte att de hade påverkat ärendets handläggning i stort. Som tidigare nämnts har erhållit viss information om I. Det har inte gjorts någon anteckning om hur informationen lämnades eller av vem. Detta borde givetvis ha gjorts. I ett beslut anförde chefsJO följande.