frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — inte hört av sig, skäl som alltså inte behövt påverka tilltron till hans uppgifter. I ett beslut anförde chefsJO följande. Svensk straffprocessrätt bygger på principen om åklagarens absoluta åtals-plikt. Enligt 20 kap. 6 § rättegångs-balken skall åklagaren väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal, om inte annat är stadgat. Denna åtalsplikt är förenad med en förundersökningsplikt. De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. rätte-gångs-balken (RB) och förundersökningskungörelsen (1947:948). Förunder-sökning skall enligt 23 kap. 1 § första stycket RB inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har för-övats. För förundersökningar gäller enligt 23 kap. 4 § RB en objektivitetsprincip. Kravet på objektivitet gäller själv-fallet också i fråga om ställningstagandet i frå-gan om förundersökning skall inledas eller ej. Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det före-kommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inle-das på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har förövats (, SvJT 1982 s. 658). Anmälan från D.J. innehöll konkreta påståenden om brottsliga gärningar. Varken i D.J:s eller polisens anmälan om våldsamt motstånd förekommer omständigheter som förringar tilltron till D.J:s uppgifter eller på annat sätt motsäger dem. Enligt min mening förelåg förutsättningar att inleda för-undersök-ning med anledning av innehållet i D.J:s anmälan. un-der-låtenhet att omgående besluta i frågan om förunder-sökning skulle inledas eller ej måste emellertid rimligen upp-fattas så att han ansåg att det föreliggande materialet var otillräckligt för ett ställ-nings-tagande i förunder-sökningsfrågan. har i detta läge valt att avvakta med sitt ställningstagande i syfte att ge målsäganden tid att komma in med den kompletterande utredning som denne hade ställt i utsikt vid anmälningstillfället. Han har därefter tillmätt målsä-gandens underlåtenhet att självmant höra av sig betydelse för sitt beslut i förun-dersökningsfrågan. har som förklaring till denna handläggning hänvisat till att polis och åklagare inte har någon lagstadgad skyldighet att kon-takta målsägan-den för att höra efter om utlovade åtgärder har vidtagits samt att det inte heller finns någon utbildad praxis beträffande ett sådant förfa-ringssätt. Han har tillagt att det skulle ta betydande resurser i anspråk om polis och åklagare i fall av det aktu-ella slaget aktivt skulle kontakta varje måls-ägande samt att sådana re-surser inte finns i dagens rättsväsende. ståndpunkt framstår som minst sagt förvånande. Hans resone-mang ger närmast intrycket av att det skulle ankomma på målsäganden att skaffa fram utredning om det påstådda brottet och att denne därmed i situationer av det aktuella slaget skulle disponera över frågan om detta skall utredas eller ej. Ett så-dant synsätt är uppenbarligen inte förenligt med gällande rätt. Förundersöknings-ledaren kan inte heller anses vara berättigad att betrakta en underlåtenhet från målsägandens sida att tillhandahålla utlovad utredning som ett bevis för att anmä-lan saknar grund. Det kan finnas många skäl till att en anmälare som faktiskt anser sig ha blivit utsatt för brott underlåter att självmant ta en ytterligare kontakt med poli-sen. Ett sådant kan vara att han - som i detta fall - själv är misstänkt för brott i samband med den anmälda händelsen. Det ankommer i stället alltid på förundersökningsledaren att omgående ta ställ-ning till om uppgifterna i en brottsanmälan utgör tillräcklig grund för ett beslut i förundersökningsfrågan samt att - om detta inte skulle vara fallet - föranstalta om de förutredningsåtgärder som krävs för att man så snabbt som möjligt skall få fram det erforderliga beslutsunderlaget. Med utgångspunkt i bedömningen att in-nehållet i D.J:s anmälan var otillräckligt borde således ha föranstaltat om komplettering av uppgifterna i denna, exempelvis ge-nom ett för-hör med D.J., för att därefter fatta beslut i förundersökningsfrågan på grund-val av det material som därefter förelåg. Givetvis kan i speciella fall överens-kommelse träffas med målsäganden om att denne skall tillhandahålla visst mate-rial. Måls-ägandens underlå-tenhet att följa en sådan överenskommelse befriar emellertid inte polis och åklagaren från skyldigheten att sakligt och objek-tivt vidta de utrednings-åtgärder som kan erfordras. Av det sagda följer att förfarande att låta ärendet ligga helt obe-arbetat utan beslut i förundersökningsfrågan inte kan försvaras med hänvisning till att han ville bereda målsäganden tid att komma in med den utlovade kompletterande utredningen. Det är viktigt inte minst för möj-ligheten att säkra bevisning att åklagaren skyndsamt tar ställning till om förunder-sökning skall inledas så att erforderliga ut-rednings-åtgärder kan vidtas utan dröjsmål. Som jag redan har nämnt borde i det här aktuella fallet omgående ha be-slutat att förundersökning skulle inledas. Det är av grundläggande betydelse för tilliten till samhällets verksamhet för att utreda påstådda brott av polismän, och därmed ytterst för allmän-hetens förtroende för polisen, att denna utredningsverksamhet bedrivs på ett i alla hänseenden kor-rekt sätt. Den för all brottsutredande verksamhet gällande grundsatsen att hand-läggningen måste ske i sådana former att den inte ger fog för ett ifrågasättande av de utredande myndigheternas objektivitet har här en alldeles särskild tyngd. Frågan om polismyndighets skyldighet att låta översätta innehållet i en underrättelse (angående hävt beslag) som sänts till en polsk medborgare i begärde i egenskap av ombud för R.B. att JO skulle granska i handläggning av ett hävt beslag. Av anmälan framgick bl.a. att R.B., som inte behärskade svenska språket, hade mottagit en kallelse från polisen att avhämta gods men att kallelsen var avfattad på svenska språket varför R.B. inte kunde läsa den. Vissa handlingar från polismyndighetens beslagsliggare i ärende 1205-K36378-96 granskades. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från polisområdeschefen . Av yttrande framgick bl.a. följande. Enligt polismyndighetens rutiner skickas en kopia av beslutet om att beslaget hävts till polisens godsenhet varvid också en kallelse sänds till den berörda personen på den i förundersökningen angivna adressen. Kallelsen är uteslutande formulerad på svenska språket. I kallelsen anges att beslaget är hävt och att godset finns för avhämtning efter telefonkontakt med ansvarig handläggare. sänds en påminnelse till samma adress som den första kallelsen om inget framkommit om att adressen är aktuell. Även påminnelsen är avfattad på svenska språket. - Handläggningen av beslaget i det aktuella ärendet har inte frångått de rutiner som vanligtvis gäller. satt häktad som misstänkt för stöld alternativt häleri. I samband med gripandet av R.B. hade visst gods beslagtagits. Beslaget hävdes av åklagare som beslutade att nedlägga förun-dersökningen. Hävningsbeslutet delgavs godsenheten som sände en kallelse till R.B:s adress i . Då denne inte avhördes sändes en påminnelse med samma formulering. Båda kallelserna är utformade på svenska språket. Kallelsen borde ha översatts till polska språket. För övrigt finns inget i ärendet som talar för en annan handläggning än den som har skett. har givits möjlighet att genom fullmakt överlåta hämtningen av godset till anhörig eller till sin advokat. Detta har inte utnyttjats. - rutiner bör förslagsvis ändras så att en förenklad översättning av kallelsens innehåll bifogas kallelser som sänds till adress utomlands. En sådan skulle kunna utformas på de tre, i detta sammanhang, vanligaste språken, eng-elska, tyska och polska, och vara generell så att den kan bifogas alla kallelser oavsett personupp-gifter och övriga detaljer. Dessutom bör beslutet om förundersökningens ned-läggande samt häv-ningen av beslaget meddelas den misstänkte på ett för denne begripligt språk. Det senare åvilar dock åklagarmyndigheten. tillade bl.a. följande. Rutinen för de fall kallelse sändes till adress utomlands bör ändras så att en översättning sker till aktuellt språk. I detta ärende borde kallelsen med en sådan rutin ha utformats på polska. En mall för de vanligast förekommande språken kan utarbetas mycket enkelt. överväger att införa denna rutin. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Om det inte längre föreligger skäl för ett beslag skall det enligt 27 kap. 8 § första stycket (RB) hävas. Det beslagtagna godset skall då i princip återställas till den person hos vilken beslaget gjorts. I detta ärende har uppkommit fråga om hur en polismyndighet bör förfara när den person som godset skall återställas till är bosatt i utlandet och inte behärskar svenska språket. I förvaltningslagen (1986:223), FL, finns bestämmelser om myndig-he-ter-nas serviceskyldighet (4 §), om allmänna krav på handläggningen av ärenden (7 §) och om tolk (8 §). Enligt 4 § första stycket FL gäller att varje myn-dighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträck-ning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. I 7 § FL föreskrivs bl.a. att varje ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts samt att myn-digheten skall sträva efter att uttrycka sig lättbe-gripligt och även på andra sätt underlätta för den enskilde att ha med myndigheten att göra. Bestäm-melserna i 4 och 7 §§ gäller också i polismyndigheternas brotts-bekämpande verksamhet. Enligt 8 § FL bör en myndighet vid behov anlita tolk bl.a. när den har att göra med någon som inte behärskar svenska. Regeln är avsedd att komma till användning också vad gäller översättning till främmande språk av handlingar som upprättas av myndigheterna (se , Nya förvaltnings-lagen med kommenta-rer, 4:e uppl., s. 90). Av 32 § FL framgår att 8 § FL inte är tillämplig i polismyndigheternas brottsbekämpande verksamhet. Eftersom bestämmelserna om återlämnande av beslagtaget gods återfinns bland rätte-gångsbalkens regler om de straffprocessuella tvångsmedlen, torde de formellt sett falla in under undantagsregeln i 32 § FL. I sak ligger emellertid det aktuella förfarandet så nära sedvanlig förvaltning att det framstår som naturligt att polismyndigheterna i sådana fall bedömer över-sättningsfrågan med utgångspunkt i det synsätt som kommer till uttryck i 8 § FL. Härtill kommer att en polismyndighet, när den i sin brottsbekämpande verksamhet har att göra med någon som inte behärskar svenska språket, inte torde kunna fullgöra sina skyldigheter enligt 4 och 7 §§ FL om den inte föranstaltar om behövlig tolkning och översättning. I det här aktuella fallet var polismyndighetens på svenska avfattade underrättelser ställda till en polsk medborgare som var bosatt i . Såvitt framgår av utredningen fanns det inte någonting i ärendet som tydde på att R.B. behärskade svenska eller hade möjlighet att på ett något så när enkelt sätt själv ombesörja översättning av underrättelserna. borde därför enligt min mening ha låtit översätta dessa i den omfattning som krävdes för att man skulle undvika att R.B. drabbades av en rättsförlust. Jag delar således polismyndighetens uppfattning i frågan, och jag har inte något att invända mot det förslag till ändring av handläggningsrutinerna i ärenden av det aktuella slaget som redovisas i yttrandet. Fråga huruvida polischef kränkt en underställd tjänstemans grundlagsskyddade yttrandefrihet (Dnr 2699-1998) I en anmälan till JO framförde L.W. klagomål mot länspolismästaren , i varvid han anförde bl.a. följande. sände han i egenskap av medlem i ett brev till de socialdemokratiska ledamöterna i polisnämn-den i . I brevet framförde han förslag till en geografisk indelning av två närpo-lisområden i . Till brevet hade han fogat en promemoria som han hade upp-rättat i egenskap av polisman. Brevet och promemorian var avsedda som faktaun-derlag för den beslutsprocess som ägde rum inför en större omorganisation av närpolis-verksamheten inom polismyndigheten. eller 1997 blev han inkallad till dåvarande chefen för närpolisen, kommissarien , som förklarade att han fått i uppdrag att framföra polisledningens kritik mot L.W. för att han sänt brevet till de socialdemokratiska ledamöterna i polisnämnden. blev förvånad över kritiken och utgick från att det rörde sig om ett missförstånd. Han sände därför ett brev till samtliga medlemmar av polisledningen, där han påpekade bl.a. att han hade skrivit brevet till de socialdemokratiska le-da-möterna i polisnämnden på sin fritid som privatperson och medlem i . träffade han i ett annat ärende. Han frågade då om kritiken mot honom var utagerad efter det att polisledningen hade fått alla fakta i ärendet. uppgav att kritiken fortfarande stod fast och att den var befogad eftersom L.W. var polisman och "polisman är man jämt". Även vid ett möte upprepade att polisledningens kritik var korrekt. Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande över vad klaganden hade anfört. (läns-polismästaren ) kom in med ett yttrande. yttrade sig över remissvaret. anförde bl.a. följande. informerade mig biträdande länspolismästaren om att polismyndighetens ledningsgrupp vid ett sammanträde i min bortovaro diskuterat skrivelser som polisassistenten . skickat till vissa ledamöter i polisnämnden i . Skrivelserna avsåg en då pågående omorganisation av närpolisverksamheten i och L.W. hade föreslagit "samarbetslösningar" i vissa frågor som alternativ till den organisations-modell som polismyndigheten presenterat. Anledningen till att frågan togs upp i ledningsgruppen var, enligt uppgift, att någon av polisnämndsledamöterna ifrågasatt vilket mandat L.W. som enskild polisman hade att diskutera organisationsfrågor med polisnämnden. Dessutom innehöll skrivelserna sakfel. Vid sammanträdet beslutades att en av ledningsgruppens medlemmar, polis-kommissarie , som också var L.W:s närmaste chef, skulle ta ett personligt samtal med honom. Jag tog emot informationen men fäste inte särskilt stort avseende vid händelsen. Det är väl känt att L.W. gärna upprättar och sprider skrivelser i olika angelägenheter och dessutom var sakfrågan som berördes i skrivelserna av lokal natur och handlades av biträdande länspolismästaren. Å andra sidan hade jag inte anledning att ifrågasätta de åtgärder ledningsgruppen redan vidtagit. (som rörde andra angelägenheter än de här aktuella; JO:s anmärkning) tog L.W. i förbigående upp frågan om skrivelserna till polisnämnds-ledamöterna och frågade om min uppfattning. Jag gav honom ett besked av innebörd att jag inte hade anledning att ifrågasätta de åtgärder som vidtagits i ärendet . På fråga av honom redovisade jag också mina egna erfarenheter av att man som polisman, på grund av yrkets speciella karaktär och identitet, ofta uppfattas som tjänsteman även om man uppträder eller anser sig uppträda som pri-vatperson i olika angelägenheter. senare, , träffades polismyndighetens ledningsgrupp och styrelsen för för att diskutera vissa sam-arbets-frågor. var närvarande i egen-skap av suppleant i styrelsen. Sam-man-trädet hade i princip avslutats när han åter begärde min åsikt om skrivel-serna till polisnämndsledamöterna. Jag lämnade samma svar som tidigare men bjöd in honom till ett personligt samtal då det var uppenbart att han var fixerad vid frågan och att ärendet, sedan vårt samtal , ur hans synvinkel hade utvecklats till en personlig konflikt med mig. Något sammanträffande mellan oss kom dock inte till stånd. en skrivelse till polismyndigheten med kopior till polisstyrelse- och polisnämndsledamöter samt en lokal politisk förening m.fl. I skrivelsen krävde han, under hot om anmälan till ombudsmän och Justitiekanslern (färdigskriven anmälan bifogades skri-velsen) att jag senast och under vissa angivna former skulle framföra en per-sonlig ursäkt till honom med anledning av, som han påstod, polis-led-ningens oberättigade kritik 1997. Med anledning av skrivelsen bjöd jag åter in honom till ett samtal, något som han avvisade även . Som framgår av redovisningen ovan har jag på fråga av L.W. redovisat min åsikt om de åtgärder som vidtogs med anledning av hans skrivelser till polisnämndsledamöter . Mina besked lämnades respektive efter händelsen och kan knap-past uppfattas som intrång i hans yttrandefrihet. Jag deltog inte i ledningsgruppens sam-man-träde när det beslutades att hans närmaste chef skulle kalla honom till ett samtal. Jag anser dock att åtgärden med hänsyn till det beslutsunderlag som fanns vid tillfället var berättigad, särskilt som frågan enligt uppgift initierats av en av de polisnämndsledamöter som mottagit hans skrivelse. Jag har upp-fattat att syftet med samtalet var att klargöra L.W:s rättigheter och skyldig-heter som polisman m m, inte att inskränka hans yttrandefrihet. Frågan var således av ordningskaraktär. Om ledningsgruppen uttalat någon kritik som kan uppfattas som intrång i yttrandefriheten känner jag inte till, flera av medlemmarna som deltog i diskussionen har endast vaga min-nesbilder av händelsen. Såvitt jag vet har inte heller någon i lednings-gruppen, mig själv inräknad, på eget initiativ diskuterat frågan om skrivel-serna med L.W. , än mindre kritiserat honom. Frågan var utagerad i och med samtalet med Brusell. Det är L.W. själv som, snart två år efter händelsen, håller frågan vid liv och ärendet har, som bl a framgår av bifogade handlingar, fått klara inslag av personförföljelse. Detta måste ses mot bakgrund av hans inställning till några av cheferna vid polismyndigheten och hans svårigheter att ta kritik, vilket orsakat kon-flikter och fått konsekvenser även i andra frågor än den nu aktuella. I ett beslut anförde chefsJO följande. Enligt 2 kap. 1 § 1 regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det all-männa tillförsäkrad yttrandefrihet, varmed avses frihet att i tal, skrift, bild eller på annat sätt, meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och käns-lor. Denna frihet tillkommer också offentliganställda. Av 2 kap. 12 § RF framgår att yttrandefriheten får begränsas genom lag eller, såvitt gäller förbud att röja sådant som någon erfarit i allmän tjänst eller under utövande av tjänsteplikt, genom annan författning. Någon annan form för begränsning av den grundlagsskyddade yttrandefriheten finns inte. En befattningshavare vid en myndighet har således i princip rätt att fritt ge uttryck för sin uppfattning om den egna myndighetens verksamhet. I sekretesslagen (1980:100) finns regler som i olika hänseenden begränsar de offentliganställdas rätt att yttra sig om vad de har fått veta i samband med sin anställning. Ingen av dessa regler innefattar emellertid en begränsning av möjligheterna att framföra sådana synpunkter på den egna myndighetens organisation som det här är fråga om. Regeringsformens skydd för yttrandefriheten innebär att en myndighet inte får ingripa vare sig formellt eller informellt mot en anställd hos myndigheten med anledning av att denne utanför det område som omfattas av sekretess har lämnat uppgifter om den egna myndigheten eller gett uttryck för sin uppfattning om dennas verksamhet i olika hänseenden. En myndighet får inte heller försöka motarbeta att dess anställda utövar denna frihet. En offentlig arbetsgivare får således inte genom generella uttalanden eller ge-nom kritik i enskilda fall försöka påverka sina anställda att avstå från att använda sin frihet att yttra sig om den egna myndigheten. Den som är anställd vid en myndighet har således rätt att, utan att behöva frukta att bli föremål för repressalier från myndighetens sida, offentligt framföra från arbets-givarens uppfattning avvikande synpunkter på myndig-hetens organisation och arbetsformer. Reglerna till skydd för yttrandefriheten fritar honom däremot självfallet inte från hans skyldighet att i sin verksamhet lojalt rätta sig efter arbetsgivarens be-slut och direktiv oavsett vilken uppfattning han kan ha om dessa. Det kan sammanfattningsvis konstateras att L.W:s åtgärd att sända det aktuella brevet till polisstyrelsens socialdemokratiska ledamöter låg helt inom ramen för den grundlagsfästa yttrandefriheten. Frågan blir då om polisledningens kritik mot L.W. med anledning av hans brev i något hänseende har innebu-rit en kränkning av hans yttrandefrihet. I polismyndighetens yttrande hävdas att syftet med det samtal som höll med L.W. var att klargöra L.W:s rättigheter och skyldigheter som po-lisman och att det inte var fråga om att inskränka hans yttrandefrihet. myndighet har självfallet rätt att bemöta uppgifter som den anser vara sakligt oriktiga. Av polismyndighetens yttrande framgår emellertid att den kritik som vid samtalet framfördes mot L.W. bl.a. avsåg det förhållandet att denne i sin egenskap av enskild polisman hade framfört synpunkter på organisa-tionsfrågor till polisnämnden. Samtalet har därför enligt min uppfattning innefattat en otillåten sanktion mot L.W. med anledning av att han hade utnyttjat sin grundlagsskyddade yttrandefrihet, och polismyndig-heten kan därmed inte undgå kritik med anledning av det inträffade. Fråga om polismyndighet ägt rätt att vilandeförklara en ansökan om vissa ändringar i ett tillstånd att handla med vapen i avvaktan på domstolsavgörande avseende polismyndighetens fattade beslut att återkalla handelstillståndet (Dnr 2709-1998) begärde i en anmälan att JO skulle granska i (polisoperativa avdelningen, tillståndsenheten, PTI), handläggning av en ansökan om ändringar i ett gällande tillstånd att bedriva handel med skjutvapen. Av anmälan och bifogade handlingar framgick bl.a. följande. M. Konsulting - med S.N. som föreståndare - beviljades tillstånd att bedriva handel med skjutvapen. I tillståndet angavs vissa föreskrifter för förvaringen av vapnen. beslutade polismyndigheten att återkalla handelstillståndet. Beslutet överklagades, men i beslutade att inte ändra polismyndighetens beslut. M. Konsulting överklagade därefter beslut till Kammarrätten i , som för anmälan till JO ännu inte hade avgjort målet. - lämnade M. Konsulting in en begäran till polismyndigheten om vissa ändringar i tillståndet , bl.a. önskade företaget ändra förvaringsföreskrifterna och betydligt minska antalet vapen i handeln. meddelade att myndigheten i avvaktan på kammarrättens avgörande inte kommer att ta ställning till den gjorda begäran. beslut i ärende AA 552-4531-95 och beslut i ärende 657-95-3595 granskades. Muntliga upplysningar inhämtades från kammarrätten. Av besluten framgick att polismyndigheten hade återkallat M. Konsultings handelstillstånd med stöd av 31 § vapenlag (1973:1176), eftersom företaget inte längre kunde anses bedriva yrkesmässig handel med vapen. I polismyndighetens beslut fanns inte något förordnande om att beslutet skulle gälla . Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över den rättsliga grunden för att inte ta ställning till M. Konsultings begäran om ändringar i det aktuella tillståndet. länspolismästaren ) kom in med ett remissvar. Av detta framgick i korthet följande. meddelande bör betraktas som ett avvisningsbeslut. Beslutet borde emellertid ha utformats på ett tydligare sätt med en utförlig motivering och besvärshänvisning. Eftersom M. Konsultings begäran om ändringar hade ett sådant samband med den fråga som var under kammar-rättens prövning, förelåg - med hänsyn till reglerna om litispendens - hinder för myndigheten att ta ställning till företagets begäran. I ett beslut anförde chefsJO följande. för polismyndighetens beslut att återkalla M. Konsultings handelstillstånd var reglerna vapenlag tillämpliga.