frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Även om det i det aktuella fallet ankommit på åklagare att fatta det for-mella beslutet att häva beslaget har det ålegat polismyndigheten att vidta adekvata åtgärder med anledning av beskedet från SKL. Med anledning av vad polismyn-digheten nämnt om åklagarens beslut att häva beslaget bör tilläggas att det inte kommit fram några uppgifter som tyder på att det ifrågavarande växtmate-rialet skulle ha förstörts vid analysen. handläggning av beslaget är således behäftad med fel. Det finns anledning att se allvarligt på det inträffade ef-tersom det rör sig om rättsstri-dig förstöring av annans egendom. Jag har emellertid inte funnit skäl att vidta ytterligare åtgärder i saken men utgår från att polismyndighe-ten ändrar sina rutiner för att undvika ett upprepande av det inträffade. Med anledning av O.N:s ersättningsanspråk vill jag tillägga att JO inte är be-hörig att pröva frågor om skadestånd. Fråga om tillämpningen av 23 kap. 21 § andra stycket angående skyldigheten att, innan förhöret avslutas, låta den som hörs bl.a. granska uppteckning av utsagan (Dnr 4501-1998) I en anmälan till JO begärdes att JO skulle granska i , närpolisområde , agerande i samband med en dödsskjutning i . Handlingar infordrades från bl.a. Vid gransk-ningen av handlingarna konstaterades att ett stort antal förhör redo-visa-de i förundersökningsprotokollet hade avslutats utan att det av förhörs-protokollen framgick om den hördes utsaga hade upplästs eller till-fälle på annat sätt lämnats den hörde att granska uppteckningen, eller om den hörde tillfrågats om han hade något att erinra mot innehållet i förhörs-protokollet. Ärendet remitterades till i län för upplysningar och yttrande om hur 23 kap. 21 § andra stycket hade beaktats vid de ifrågavarande förhören. i län (länspolismästaren ) yttrade följande. har gått igenom förundersökningen angående ärendena K 28603-98 och K 30262-98. I de fall där det inte framgår hur den hörde fått granskat förhöret har förhör hållits med respektive förhörsledare för att få klarhet i detta. Enligt vad som framkommit vid förhören med poliserna har de läst upp förhörsanteckningarna för den hörde. Det har även förekommit att den hörde själv fått läsa förhöret. En polisman har på brottsplatsen hållit förhör med två personer och dessa har troligen ej fått tillfälle att granska uppteckningen. anser att förhörsledarna skall anteckna hur veder-börande granskat förhöret. I de fall där det varit ont om tid för själva granskningen av förhöret borde förhöret lästs upp senare eller förhöret sänts över till den hörde för granskning. kommer att upplysa personalen om att de skall dokumentera att förhören granskats och hur granskningen skett. I ett beslut anförde chefsJO följande. Av 23 kap. 21 § andra stycket (RB) i dess lydelse före framgår att sedan en utsaga av en misstänkt eller annan upptecknats, skall, innan förhöret avslutas, utsagan läsas upp eller tillfälle på annat sätt lämnas att granska uppteckningen samt den hörde tillfrågas, om han har något att erinra mot innehållet. En erinran, som inte föranleder ändring, skall antecknas. Därefter får uppteckningen inte ändras. Har utsagan först efter granskningen antecknats i protokollet, skall uppteckningen biläggas handlingarna. Genom en lagändring som trädde i kraft har det gjorts ett tillägg till 23 kap. 21 § andra stycket RB av innebörd att uppteckningen av förhörsutsagan och granskningen av densamma får ske efter förhöret om förhöret är särskilt omfattande eller behandlar komp-li-cerade sakförhållanden. Formuleringen särskilt omfattande och komplicerade sakförhållanden har valts för att markera att det är fråga om en undan-tags-regel (se prop. 1997/98:181 s. 47). Som framgår av det sagda avslutades ett stort antal förhör som redovisades i förundersökningsprotokollet utan att det av förhörsprotokollen framgår om den hördes utsaga upplästes eller tillfälle på annat sätt lämnades denne att granska uppteckningen eller om den hörde tillfrågades om han hade något att erinra mot innehållet i förhörsprotokollet. Av remissvaret framgår emellertid att förhörsanteckningarna lästes upp för den hörde och att det även förekommit att den hörde själv fått läsa igenom förhören men att detta troligen inte skett i något enstaka fall. Förhörsledarna har uppgett att de av förbiseende inte antecknat i förhörsprotokollet vad som förekommit i dessa hänseenden. Jag har i tidigare ärenden behandlat denna fråga och jag kan hänvisa till de uttalanden i saken som återfinns i JO 1998/99 s. 98. Det skall med anledning av polismyndighetens remissvar emellertid framhållas att den granskning som skall ske av förhörsutsagan enligt 23 kap. 21 § andra stycket RB måste äga rum innan förhöret avslutas. Detta förfarande kan inte ersättas av att förhöret läses upp senare eller att den hörde sedermera tillställs en utskrift av uppteckningen. Som framgår av vad som sagts medför den ändring av 23 kap. 21 § andra stycket RB som trädde i kraft inte någon förändring av rättsläget när det gäller förhör av det nu aktuella slaget. Det är först när förhören är särskilt omfattande och rör komplicerade sak-för-hållanden som förhöret får upptecknas och granskas efter förhöret. Jag vill slutligen understryka vikten av att de förhållandevis enkla åtgärder som föreskrivs i 23 kap. 21 § andra st RB genomförs på korrekt sätt. Dessa har stor betydelse för den hördes rättssäkerhet, för åklagaren som skall fatta beslut i ärendet och för rätten om en domstolsprövning skulle bli aktuell. Jag noterar därför med tillfredsställelse att polismyndigheten i sitt remissvar förklarat att den kommer att ge personalen sådan information att förhör fortsättningsvis dokumenteras i enlighet med regler. Uttalande angående vissa oreglerade rutiner vid polismyndighet gällande tillstånd för besökande att följa med i polisens tjänstefordon (Dnr 4824-1998) I samband med granskningen av ett ärende hos JO framkom att en privatperson fått medfölja i en av i tjänstebilar för att följa polisverksamheten. ChefsJO beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende. Muntliga upplysningar inhämtades från i , City polismästardistrikt, tf. polisöverintendenten , varvid framkom att det inte fanns något beslut från polismyndigheten som gav den aktuella privatpersonen rätt att få medfölja i ett av polisens tjänstefordon för att följa polisverksamheten. Ärendet remitterades till i för upp-lysningar och yttrande. (tf. länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats yttranden från bl.a. polismästaren . I yttrandena anfördes följande. Av utredningen framgår att en polispatrull från den operativa sidoenheten på (1OSÖ) med polisassistenterna under sitt tjänstgöringspass (21-07) hade med sig en privatperson vid namn . i polisbilen utan polismyndighetens medgivande. har under förhör på en direkt fråga uppgivit att de brukar ta med sig civila personer i bekantskapskretsen som får åka med för att se hur polisen arbetar. har under förhör uppgivit att han är anställd på och att det mest var av nyfikenhet och för att se lite grann samt att det var intressant att få åka polisbil. Något tillstånd för att få göra detta hade han ingen kännedom om. City polismästardistrikt kan inledningsvis konstatera att någon skriven föreskrift som reglerar detta finns inte inom myndigheten. Vid de tillfällen en eller flera personer önskar få följa polisens verksamhet beslutas detta normalt av någon av cheferna för de operativa sidoenheterna eller . Det är då ofta journalister som vill följa verksamheten och göra ett reportage om polisens vardag. Det är då av stor vikt att sådana uppgifter som bl.a. kan beröra enskilda personers privata förhållanden m.m. inte offentliggörs på något sätt. Polispersonalen som kontinuerligt kommer i kontakt med sådana uppgifter omfattas av regler om tystnadsplikt redan i och med anställningsförhållanden. Därefter erinras de på olika sätt om detta med vissa mellanrum. Någon motsvarande skyldighet för utomstående att iaktta tystnadsplikt föreligger inte för en privatperson som medföljer ett polisfordon om denne inte förbundit sig detta t.ex. genom en sekretessförbindelse enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen. Vid samtal med de båda cheferna för de operativa sidoenheterna på Norr-malm och uppger dessa att inga utomstående som inte omfattas av denna eller motsvarande sekretess får lov att medfölja i ett polisfordon, eftersom detta annars skulle kunna innebära att passageraren fritt kunde berätta om sina iakttagelser och därmed även berätta om sådana uppgifter som annars skulle omfattas av olika sekretessregler. De personer som vill följa med i ett av polisens tjänstefordon skall därför, om de inte omfattas av tystnadsplikt genom annat anställningsförhållande, ha undertecknat ett sekretessförbehåll enligt 14 kap. 9 § sekretesslagen innan de får åka med i en polisbil. Undantag från detta kan då ske för anställda vid t.ex. åklagar-myndigheten eller justitieombudsmannen, vilka ibland följer med i polisens tjänstefordon i utbildnings-/studiesyfte. Det som förevarit vid den operativa sidoenheten på får därför närmast ses som ett olycksfall och oaktat vad uppgivit om verksamheten på detta, är City polismästardistrikt av uppfattningen att det inte varit någon omfattning på dessa studiebesök utan att man skrivit på ett sekretessförbehåll. City polismästardistrikt kommer att ta upp dessa frågor inom ledningsgruppen och eventuellt skriftligen reglera detta på något sätt. Av föreskrifter om nyttjande av polisens tjänstefordon (RPSFS 1989:10, FAP 942-2) framgår att det i ett tjänstefordon endast får medfölja personer som färdas i tjänsteärende eller vilkas färd föranletts av polisens verksamhet, om inte polismyndigheten har beslutat annat. Någon tjänsteföreskrift som närmare reglerar hur beslut om att låta utomstående medfölja i tjänstefordon skall fattas finns inte. Som framgår av yttrande är det inte ovanligt att polisen på tar emot besökande som även tillåts medfölja i tjänstefordon. Det har även utvecklats rutiner för hur dessa besökande skall informeras om bl a säkerhetsaspekter och sekretessfrågor. Till rutinerna hör även att den besökande skriver på en s k sekretessförbindelse enligt 14 kap 9 § sekretesslagen. I det nu aktuella fallet har talat med sitt yttre befäl och fått klartecken att ta emot L.R. under förutsättning att de normala rutinerna vid besök iakttogs. På grund av en akut utryckning, föranledd av vad som uppfattades som problem med ett större ungdomsgäng, gick man snabbt igenom vilka rutiner som gällde för medföljande besökare men glömde bort sekretessförbindelsen vilket är beklagligt. ser positivt på att besökande ges möjlighet att följa polisens arbete. Det är dock av största vikt, särskilt med tanke på den typ av verksamhet polisen bedriver, att tydliga regler finns för denna typ av besök. Självklart skall även föreskrifter inom området beaktas. Med anledning av det inträffade avser polismyndigheten att se över rutinerna för besök och medföljande i tjänstefordon och eventuellt utfärda en tjänsteföreskrift rörande detta. I ett beslut anförde chefsJO följande. Som polismyndigheten konstaterat framgår det av föreskrifter om nyttjande av polisens tjänstefordon (RPSFS 1989.10, FAP 942-2) att det i ett tjänstefordon endast får medfölja personer som färdas i tjänste-ärende eller vilkas färd föranletts av polisens verksamhet, om inte polismyn digheten har beslutat annat. Ett beslut av polismyndigheten fanns inte i detta fall. Någon tjänsteföreskrift som närmare reglerar frågan fanns inte men det har tydligen utvecklats vissa oreglerade rutiner på området. Jag instämmer i polismyndighetens konstaterande att det är av största vikt med tanke på arten av den verksamhet som polisen bedriver att tydliga regler finns för denna typ av besök. föreskrifter skall självfallet beaktas och jag noterar att polismyndigheten har för avsikt att se över rutinerna för denna typ av besök. Översynen bör syfta till att få till stånd en tjänsteföreskrift som reglerar frågan. Kritik med anledning av att personal vid ett häkte låtit en polisman undersöka en häktads egendom, som förvarades i ett låst värdeskåp (Dnr 1742-1997) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. , som kom in till JO den 25 och , från H.K. framgick bl.a. följande. Under hans vistelse på Häktet kom en vårdare in i hans bostadsrum och bad om nyckeln till en box i vilken han förvarade viss egendom. Anledningen till begäran var att polisen ville titta i boxen. Han nekade att lämna över nyckeln. Vårdaren avlägsnade sig men återkom med sin begäran. på nytt nekade att lämna över nyckeln tog vårdaren den från en hylla i bostadsrummet. har hävdat att "intrånget" i förvaringsboxen gjordes på ett olagligt sätt. Vid telefonsamtal med tf styresmannen , Häktet , uppgav hon i huvudsak följande. Den förvaringsbox som H.K. nämner i sin anmälan avser den box i vilken den häktade förvarar de värdesaker som han inte får ha i bostadsrummet. Den häktade får förvara nyckeln till boxen i sitt bostadsrum. Hon har fått det ifrågavarande händelseförloppet återberättat för sig enligt följande. Häktet kontaktades av polisen som ville titta på de saker som H.K. förvarade i sin box. ombads att följa med och låsa upp boxen, vilket han inte ville. Vår--daren bad då att få låna nyckeln till boxen. Det fick han emellertid inte. Efter ytter-ligare diskussioner tog vårdaren nyckeln och låste upp boxen för polisen. - Polismannen som besökte häktet ville titta på en minicallapparat som förvarades i H.K:s värdeskåp. var misstänkt för stöld, ville polisen med hjälp av minicallapparaten kartlägga H.K:s telefon-kontakter. Enligt den vårdare vid häktet som bistod med att låsa upp värde-skåpet uppvisade polismannen inte någon handling till stöd för kontrollen. Såvitt vårdaren kan påminna sig åberopade polismannen inte heller något beslut. Det aktuella förfaringssättet, dvs. att polismän hos häktet begär att få kontrollera föremål som förvaras i en intagens förvaringsbox är inte ovanligt. Från i rekvirerades kopia av ett förunder-sökningsprotokoll avseende, stöld, häleri, narkotikabrott m.m. (C 200-97). Av ett i förundersök-ningsprotokollet ingående protokoll över beslag i brottmål (nr i beslagsliggaren 2404-97-424) framgick bl.a. följande. Under 27 punkter hade för-tecknats egendom som den aktuella dagen hade tagits i beslag från H.K. Polisassistenten hade både beslutat och utfört åtgärden. Enligt en anteckning i protokollet hade vid kontroll av det beslagtagna godset ytterligare gods påträf- Under punkterna 28-30 redovisades därför egendom, bl.a. en person-sökare, som inte hade tagits i beslag vid det tidigare tillfället. anmodades att yttra sig beträffande det biträde som häktespersonalen gett polismyndigheten att undersöka H.K:s tillhörigheter. I remissvaret anförde (överdirektören ) följande. (De i svaret åberopade bilagorna har utelämnats här.) I ärendet har fråga väckts om Häktet förfarit korrekt när den mot en häktads vilja tog dennes nyckel till ett värdeskåp och på en polismans begäran öppnade skåpet och lät polismannen undersöka en minicall som tillhör den häktade. har inhämtat yttrande från Häktet och i . För egen del vill framhålla följande. medborgare är enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång. Detta skydd får enligt 2 kap. 12 § RF begränsas genom bestämmelse i bl.a. lag. Bestäm-melserna om husrannsakan i 28 kap. (RB) utgör en sådan inskränkning i det grundlagsreglerade skyddet. 28 kap. RB ger domstol, åklagare, undersökningsledare samt - undantagsvis - polisman rätt att under vissa förutsättningar förordna om husrannsakan som ett led i brottsutredning. Det finns ingen liknande reglering som ger häktespersonal rätt att förordna om att tillgripa sådana metoder gentemot häktade. - Det värdeskåp i vilket häktade förvarar sina tillhörigheter är enligt mening att betrakta som ett sådant slutet förvaringsställe som avses i 28 kap. 1 § RB. Åtgärden att bereda sig tillträde till den häktades värdeskåp måste således anses innefatta en husrannsakan i RB:s och även i RF:s mening. Trots att det saknas uttryckligt lagstöd för husrannsakan anses en sådan åtgärd ändock tillåten inom häktes- och anstaltsverksamheten. Till stöd för denna slutsats ligger departementschefens uttalanden i ett lagstiftningsärende (prop. 1978/79:62 s. 28 f). Departementschefen fann då att när det gällde husrannsakan och andra liknande intrång fick själva frihetsberövandet anses innebära en rättighetsinskränkning av så övergripande och vittgående slag att undersökningar av förvaringslokalen eller av egendom inom denna i jämförelse därmed framstod som helt underordnade åtgärder. Departe-mentschefen uttalade också att de intagna inte kunde tillerkännas någon egentlig besittningsrätt eller dispositionsrätt över förvaringslokalen i förhållande till myndigheterna. Vidare sades att det låg i sakens natur att undersökningar av lokaler som utnyttjas för förvaring av dem som har berövats friheten får företas utan särskilt författningsstöd i den utsträckning som behövs för ett effektivt vidmakthållande av frihetsinskränkningen. Detsamma gäller i fråga om all den egendom som finns inom förvarings-lokalen så länge den kan undersökas utan att de intagnas kroppsliga integritet träds för när. Någon skillnad härvidlag behöver inte heller göras mellan egen-dom som finns i gemensamma utrymmen inom förvarings-lokalen och egendom som de intagna har hos sig i bostadsrummet. Av det anförda framgår således att ett häkte anses ha befogenhet att undersöka sina förvaringslokaler och den egendom som finns i dessa i syfte att vid-makthålla frihetsberövandet. I detta ärende var emellertid inte fråga om att vidta en sådan kontrollåtgärd inom ramen för kriminalvårdens verk-samhet. Åtgärden tillkom istället på begäran av en polisman som ett led i en pågående förundersökning. Enligt kan undersökning med ett sådant syfte inte anses lagenlig utan förordnande därom på sätt som stadgas i 28 kap. RB. Den polisman som begärde att få se den häktades minicall uppvisade inget beslut om husrannsakan och, såvitt framkommit, hade inte heller något sådant beslut fattats av någon som enligt 28 kap. RB har behörighet därtill. Det ligger nära till hands att anta att häktespersonalen utgick från att polismannen hade rätt att kräva att få tillgång till värdeskåpet. Enligt Kriminal-vårdsstyrelsen borde häktets personal emellertid ha utrett den frågan innan den tillgrep nyckeln och gav polismannen tillträde till värdeskåpet. Häktet kan inte undgå kritik för det inträffade. - Det bör i detta sammanhang också påpekas att vad föreskriver i 10 § häktes-föreskrifterna (KVVFS 1993:2) - att den intagnes tillhörigheter inte får lämnas till annan utan hans skriftliga medgivande eller myndighets beslut - självfallet inte utgör ett bemyndigande för häktet att överlämna en intagens tillhörigheter till en polisman utan ett sådant förordnande som anges ovan. I ärendet har även aktualiserats frågan om vilken betydelse den häktades vilja har när det gäller att avgöra om häktet får överlämna hans tillhörigheter till en polisman. har erfarit att det hos häktena inte är ovanligt att den häktade tillfrågas om han godtar att överlämna sin nyckel till värdeskåpet till en polisman. Av 28 kap. 1 § tredje stycket RB framgår att för husrannsakan hos den misstänkte inte i något fall får åberopas hans samtycke, om han inte själv begärt åtgärden. Såsom uppfattat rättsläget, kan inte heller en häktads samtycke ersätta kravet på ett formellt beslut om husrannsakan, om det inte är den häktade själv som begär åtgärden. För det fall JO delar denna bedömning, kommer Kriminal-vårdsstyrelsen att informera samtliga kriminalvårdsmyndigheter så att det inträffade inte skall upprepas. i anmodades därefter att yttra sig över 1. anledningen till och den rättsliga grunden för polisens undersökning av H.K:s värdeskåp i häktet, 2. vem som fattat beslut om åtgärden, 3. hur beslutet har dokumenterats, samt 4. om tillägget avseende punkterna 28-30 i beslagsprotokollet underställts förundersökningsledarens ställningstagande och, om så är fallet, hur detta har dokumenterats. I remissvaret anförde polismyndigheten (länspolismästaren ) följande. I det aktuella ärendet har länspolismästaren haft tillgång till remiss-handlingar från JO, blanketten beslut om tvångsmedel, arrestantblad, förhör med polis-assistent , förhör med kriminalinspektör och förhör med polisinspektör . Polisassistent grep H.K. som misstänkt för stöld och narkotikabrott. I samband med gripandet anträffades två väskor innehållande misstänkt stöldgods som han tog i beslag. Redan vid avvisiteringen såg att H.K. hade en minicallapparat och han beslöt då att ta den i beslag eftersom han misstänkte att den var stulen. Under avvisiteringen blev avlöst av sina kollegor. Han tog med sig det misstänkta stöldgodset och gick till ett annat rum för att avrapportera. Ett beslagsprotokoll upprättades men glömde bort att anteckna minicallapparaten i protokollet. Vakthavande befäl fastställde sedan beslaget. I samband med avvisiteringen har minicallapparaten antecknats i avvisiteringsprotokollet som personsökare. När påbörjade sin nattjänstgöring kom han ihåg minicallapparaten. Han gick därför på eget initiativ, utan att ta kontakt med förundersökningsledaren, upp till häktet och tog minicall-apparaten i beslag. Han lade den sedan bland de andra föremålen som han tagit i beslag tidigare . Någon dokumentation av åtgärden gjorde han inte. När det beslagtagna godset skulle identifieras av målsägandena framkom att tre av föremålen som låg i väskorna inte fanns antecknade i beslagsprotokollet. Kriminalinspektör som handlade ärendet kompletterade, efter samråd med sin förman, beslagsprotokollet med punkterna 28-30 och antecknade också datum när ändringen gjordes men han signerade inte ändringen. Förundersöknings-ledaren fick ingen information om tillägget förrän ärendet slutredovisades . Enligt RB 27 kap. 4 § kan den som med laga rätt griper en misstänkt ta föremål som därvid påträffas i beslag. anser därför att det fanns stöd för att ta minicallapparaten i beslag i samband med gripandet. På grund av att i inledningsskedet glömde bort att beslagta minicallapparaten genomfördes åtgärden efter gripandet. Åkla-garen hade då inträtt som förundersökningsledare, H.K. hade anhållits och överförts till häktet. Därför borde inhämtat förunder-sökningsledarens beslut innan han utförde åtgärden. Dessutom har det konstaterats att dokumentationen på beslagsprotokollet var bristfälligt utförd. ser allvarligt på det inträffade och korrigerande samtal kommer att hållas med berörd personal. gavs tillfälle att yttra sig över utredningen men hördes inte av. Av den redogörelse som har lämnat för den rättsliga regleringen framgår att kriminalvården anses ha befogenhet att undersöka sina förvaringslokaler och den egendom som finns i dessa i syfte bl.a. att vidmakthålla frihetsberövandet (jfr beträffande den frågan även JO 1997/98 s. 190 f.). Som styrelsen anfört var det dock här inte fråga om att vidta en sådan kontrollåtgärd inom ramen för kriminalvårdens verksamhet, utan om en åtgärd som tillkom på begäran av en polisman som ett led i en pågående förundersökning. Jag delar uppfattningen att en undersökning med ett sådant syfte inte kan anses lagenlig utan ett förordnande därom i enlighet med reglerna i 28 kap. . Även om det i och för sig ligger nära till hands att anta att häktespersonalen utgick från att polismannen hade rätt att få tillgång till värdeskåpet borde den frågan ha utretts innan de aktuella åtgärderna vidtogs. Underlåtenheten att göra detta kan inte undgå kritik från min sida. Såvitt gäller betydelsen av den häktades vilja i förevarande sammanhang har jag inte någon annan uppfattning än den som gett uttryck för. Vad gäller polismyndigheten borde, som länspolismästaren framhållit, den aktuelle polismannen ha inhämtat förundersökningsledarens beslut innan undersökningen av värdeskåpet utfördes.