frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Det är vidare klart att handlandet faller utanför tillämpningsområdet för bestäm-melsen i 6 § förvaltningslagen (1986:223) (FL) om samverkan mellan myndigheter. Enligt var åtgärden enbart av s.k. praktisk natur. Som remissvaret får tolkas skulle han ha ansett att förvaltningslagens regler om serviceskyldighet - att bl.a. vidarebefordra skrifter - var tillämpliga på den uppkomna situationen. I 4 § andra stycket FL föreskrivs att om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet så bör myndigheten hjälpa honom till rätta. Redan av bestämmelsens ordalydelse framgår emellertid, vilket också påtalat, att den aktuella situationen inte ryms inom ramen för denna serviceskyldighet (jfr m.fl., Nya förvaltningslagen, 4:e uppl., s. 67 f.). Jag instämmer i bedömning att dess handlande i aktuellt fall inte kan ses som något direktiv från verkets sida till de berörda dom-stolarna. Som betonat i remissvaret är det emellertid av stor vikt att verket uppträder på ett sådant sätt att dess agerande inte orsakar något som helst tvivel i frågan om domstolarnas självständighet. Denna fråga är särskilt känslig i mål där staten är part. Mot bakgrund härav borde enligt min mening inte ha tillmötesgått hem-ställan. har, för det fall att dess agerande orsakat något missförstånd, beklagat händelsen. Det som B.N. i övrigt har framfört föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. En tingsrätts handläggning av ett tvistemål efter det att parterna hade förlikts (Dnr 727-1998) I ett beslut anförde chefsJO följande. Vid en inspektion av granskades bl.a. mål - - - på lagmannens rotel. I protokollet som fördes vid inspektionen antecknades i denna del i huvudsak följande. Kärande var ett finskt bolag och på svarandesidan fanns, förutom ett konkursbo, två intervenientbolag. Målet handlade om separationsrätt i konkursboet. - kom stämningsansökan in till tingsrätten. Ombudet för intervenientbolagen meddelade att parterna hade förlikts. hemställde samma ombud att målet skulle av skrivas, varvid han gav in en kopia av ett förlikningsavtal. Av detta framgick bl.a. att samtliga parter hade undertecknat detsamma och att parterna var ense om att tingsrättens mål skulle avskrivas från vidare handläggning. Vid inspektionstillfället var målet inte avgjort. Av dagboksbladet och en av tingsrätten upprättad promemoria framgick att rätten hade kontaktat kärandebolagets ombud , , , , , , och . Kärandebolagets ombud hade meddelat att han inte hade för avsikt att återkalla målet innan han fick någon sådan instruktion från sin huvudman. Jag beslutade att ta upp handläggningen av målet till utredning i ett särskilt ärende. Tingsrättens akt i mål - - - granskades. under utredningen tog jag även del av tingsrättens beslut i målet. Av beslutet framgick att tingsrätten hade avskrivit målet från vidare handläggning. Vid granskningen noterades vidare - utöver vad som sagts i det föregående - att även konkursförvaltaren hade lämnat in en kopia av förlikningsavtalet till tingsrätten samt att § 8 i avtalet hade följande lydelse. Detta avtal skall ingivas till såsom bevis å ingånget förlikningsavtal. tingsrätts mål - - - skall avskrivas från vidare handläggning. av parterna i målet skall stå sin egen rättegångskostnad. Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att -- mot bakgrund av bestämmelsen i 42 kap. 6 § tredje stycket (RB) - yttra sig över handläggningen i målet. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med följande remissvar. Förutom de vidtagna åtgärder som nämns i protokollet från inspektionen kan tilläggas att tingsrätten underrättat konkursförvaltaren och ombudet för intervenienterna om att ombudet för det finska bolaget vägrar återkalla bolagets talan i avsaknad av instruktioner från sin huvudman. Eftersom det finska bolaget inte återkallat fullmakten för ombudet, har tings-rätten inte ansett det möjligt att skriva av målet utan en formell begäran från ombudet. Mot bakgrund av innehållet i det upprättade förlik-ningsavtalet har tingsrätten också utgått från att ombudet skulle efterkomma en begäran om att återkalla målet för det finska bolagets räkning. Då ombudet för det finska bolaget - trots den tid som förflutit - ännu inte återkallat talan och då inte någon omständighet tytt på att en återkallelse heller varit att förvänta , har tingsrätten i beslut skrivit av målet från vidare handläggning utifrån innehållet i det ingivna förlikningsavtalet och intervenienternas begäran. Eftersom konkursen i svarandebolaget är avslutad har tingsrätten inte ansett det meningsfullt att sätta ut målet till förberedelse i avskrivnings-frågan. En domare utövar vid handläggningen av ett tvistemål både formell och materiell processledning. Den materiella processledningen består bl.a. i att rätten skall verka för att tvistefrågorna blir klarlagda (jfr 42 kap. 8 § RB). Den formella processledningen utgörs av rättens olika åtgärder för att styra processens yttre förlopp, t.ex. utfärdande av kallelser och förelägganden samt beslut om anstånd och beslut i frågan om förberedelsen skall vara skriftlig eller muntlig. Frågor av detta slag avgör domaren ex officio, men självfallet är det ibland lämpligt att han håller sig underrättad om parternas önskemål (, Rättegång V, 6:e uppl., s. 39 f.). Till den formella processledningen hör vidare rättens skyldighet att se till att handläggningen av ett mål inte i onödan drar ut . Denna skyl-dig-het slås fast i 42 kap. 6 § tredje stycket RB. Det föreskrivs där att rätten skall driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande samt att rätten så snart det lämpligen kan ske bör höra parterna angående målets handläggning. För att kunna fullgöra sin skyldighet i detta hänseende har rätten till sitt förfogande ett flertal verktyg, se t.ex. reglerna om frågeförteckning, om s.k. stupstocksföreläggande och om sammanfattning av parternas ståndpunkter (42 kap. 14, 15 och 16 §§ RB). I förarbetena till 42 kap. 6 § tredje stycket RB understryks vikten av att domstolen inte avhänder sig uppgiften att driva handläggningen framåt (jfr prop. 1986/87:89 s. 194 f. och även JO 1981/82 s. 37). Det är således av stor vikt att en domare agerar med fasthet vid utövandet av den formella processledningen och att han är aktiv under förberedelsen. Det bör framhållas att också parterna har en skyldighet att se till att handläggningen av ett mål inte avstannar. Underlåtenhet i detta hänseende kan följas t.ex. av en rättegångskostnadssanktion (18 kap. 6 § RB). I förevarande fall har fråga uppkommit om hur en domare bör handla när ett ombud för käranden inte återkallar huvudmannens talan, trots att det av handlingar som motparten har gett in till rätten framgår att parterna har förlikts. Som framgår av utredningen upplyste ombudet för intervenientbolagen tingsrätten om att parterna hade förlikts och att de var överens om att tingsrättens mål skulle skrivas av från vidare handläggning. Dessa upp-gifter vann stöd av det förlikningsavtal som i kopia lämnades in till rätten. Det bör i sammanhanget särskilt noteras att avtalet för kärandebolagets räkning inte hade undertecknats av dess ombud utan av bolagets ställföre-trädare. För att ett mål skall kunna avskrivas efter det att parterna förlikts krävs enligt huvudregeln att käranden återkallar sin talan. Eftersom begäran att målet skulle avskrivas hade gjorts av parter på svarandesidan och förlik-nings-avtalet hade lämnats in till tingsrätten endast i kopia, var det naturligt att rätten på sätt som skedde först kontaktade kärandeombudet om målets fort-satta handläggning. När kärandeombudet ännu efter inte hade återkallat käromålet borde tingsrätten emellertid - mot bakgrund av bestämmelsen i 42 kap. 6 § tredje stycket RB - ha vidtagit någon aktiv åtgärd för att få målet Tingsrättens hållning att i stället endast passivt avvakta en återkallelse av käromålet fick till resultat att den fortsatta handläggningen blev helt beroende av kärandeombudets handlande. Jag vill här peka på att ombudet ännu inte hade återkallat käromålet, när tingsrätten avgjorde målet , dvs. närmare efter det att förlikningsavtalet gavs in till tingsrätten. För att få till stånd ett snabbt avgörande av målet hade tingsrätten exempelvis kunnat sätta ut det till muntlig förbere-delse och därvid eventuellt kräva personlig inställelse av kärandebolagets ställföreträdare. Genom en sådan handläggning hade tingsrätten satt press på kärandesidan att återkalla sin talan. Ett annat tänkbart resultat hade varit att båda parter uteblivit från sammanträdet, varefter tingsrätten med stöd av bestämmelsen i 44 kap. 1 § RB hade kunnat avskriva målet från vidare hand-läggning. En annan fråga som aktualiseras i ärendet är om tingsrätten, som ett alternativ till att sätta ut målet till muntlig förberedelse, hade kunnat gå förbi ombudet och kontakta kärandebolagets ställföreträdare direkt. Såvitt gäller förhållandet mellan parter anses det inte höra till god advokatsed att en advokat, med förbigående av motpartens ombud, söker kontakt med motparten personligen (49 § i de vägledande reglerna om god advokatsed). JO har tidigare uttalat att ett liknande förhållningssätt bör gälla när en domare för förlikningsförhandlingar (JO 1958 s. 69 f., jfr även Fitger, Rätte-gångs-balken, del 3, s. 42:50). Enligt min mening får det normalt anses olämpligt att en domare tar direktkontakt med en part som företräds av ett ombud. Jag vill emellertid inte ute-sluta att det undantagsvis kan uppkomma situationer där det är nöd-vän-digt att domaren för att kunna fullgöra sin processledande uppgift vänder sig direkt till parten. I det aktuella fallet framgick det klart av det ingivna förlikningsavtalet att kärandens vilja var att målet skulle skrivas av från vidare handläggning. När ombudet trots detta inte ansåg sig kunna återkalla den förda talan - uppenbarligen beroende på bristfällig kommunikation mellan honom och huvudmannen - försattes tingsrätten i en mycket speciell situation. Med hänsyn till vad som gäller om rättens skyldighet att driva förberedelsen framåt anser jag att den ansvarige domaren i detta fall inte hade kunnat kritiseras om han hade kontaktat både kärandebolaget och dess ombud om målets fortsatta handläggning. Jag anser sammanfattningsvis att tingsrätten inte kan undgå kritik för sin underlåtenhet att vidta lämpliga åtgärder för att få till stånd ett snabbt avgörande av målet. Som framgår av vad som har sagts i det föregående kan man ifrågasätta tingsrättens åtgärd att avskriva målet från vidare handläggning . Saken föranleder emellertid inte någon åtgärd eller något ytterligare uttalande från min sida. Bristfällig redovisning av bevisvärderingen i dom där den tilltalade dömts mot sitt nekande (Dnr 305-1999) Med anledning av vissa iakttagelser under en inspektion vid i , Internutredningsgruppen, infordrades en av meddelad dom i ett mål rörande våld och hot mot tjänsteman m.m. Av domen, som på rättens vägnar hade undertecknats av rådmannen , framgick bl.a. följande. . var åtalad för våld och hot mot tjänsteman samt för våldsamt motstånd. Brotten var riktade mot två polis-män. . förnekade gärningen. Som bevisning åberopades måls-ägande-förhör med de båda polismännen. Domen innehöll följande egentliga domskäl. . har förnekat brott. Genom målsägandeförhör och utred-ningen i övrigt är emellertid åtalet styrkt. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över frågan om domen har utformats i överensstämmelse med bestämmelsen i 30 kap. 5 § första stycket 5 (RB). Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande från . Domskäl kan utformas på olika sätt, se bl.a. skriften, Språk och struktur i domar och beslut. I förevarande fall fanns inte anledning utforma domskälen på annat sätt. Genom att tingsrätten funnit åtalet styrkt har tingsrätten därmed naturligtvis också funnit bevisat vad åklagaren påstått i målet. Att . polisanmält de bägge polismännen var inte känt för rätten för domen, vare sig av akten eller på annat sätt. Om detta varit känt hade det emellertid inte föranlett annan utformning av domskälen. Det kan tilläggas att den fråga i målet som tilldrog sig mest intresse var påföljdsfrågan. Följaktligen har tonvikten i domskälen lagts på denna fråga. Därom särskilt tillfrågade har såväl åklagaren som försvararen i målet i efterhand förklarat att de inte reagerat särskilt på domskälens utformning. Tingsrättens dom vann laga kraft. För egen del vill jag tillägga att jag beträffande domskälens utformning inte delar uppfattning. När den tilltalade förnekar gärningen bör enligt min mening anledning därtill också redovisas och bedömningen därefter göras mot bakgrund av detta. Att så sker anser jag vara en skyldighet mot den tilltalade men också en förutsättning för att domen skall kunna förstås på ett riktigt sätt. Ett annat skäl är att den tilltalades uppgifter till skillnad mot uppgifter som lämnats av målsägande och vittne inte tas upp på band och därmed dokumenteras tills domen vunnit laga kraft. I ett beslut anförde chefsJO följande. En dom skall avfattas skriftligen och i skilda avdelningar ange bl.a. domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet (30 kap. 5 § första stycket 5 p RB). Rätten är således i sakfrågan skyldig att i domskälen redovisa vad som är bevisat i målet. I doktrinen har vidare framhållits att rätten också måste redovisa sin bevisvärdering och upplysa parterna om varför man ansett att ett visst rättsfaktum är styrkt (, Rättegång V, 6:e uppl., s. 205 och Fitger, , del 2 s. 30:12 jämfört med del 1 s. 17:25). Att domstolen motiverar sina domar har betydelse bl.a. ur rättssäkerhetssynpunkt och för förtroendet för rättsskipningen. Det har ansetts särskilt viktigt att rätten utförligt redovisar sin bevis-värdering i brottmål när åtalet ogillats eller den tilltalade fällts mot sitt nekande. Det möjliggör exempelvis för parterna och andra att kontrollera hur dom-stolen resonerat samt underlättar för domaren att själv kontrollera riktigheten av sina tankegångar. Den förlorande parten får vidare lättare att bedöma om det lönar sig att överklaga och den högre rätten får bättre möjligheter att bedöma om domen är riktig (, a.a. s. 205 f.). Det skall även nämnas att i den av tingsrätten bifogade skriften Språk och struktur i domar och beslut anförs att, om någon skall pekas ut som den viktigaste målgruppen för en dom eller ett beslut, måste det bli parten, som har ett fullt rimligt krav på att kunna förstå domstolens avgörande och där få svar på sina frågor i processen (s. 11). Alltför knapphändigt redovisade domskäl omöjliggör för den som vill överklaga domen att fullgöra sin i 51 kap. 4 § första stycket 3 RB föreskrivna skyldighet att i överklagandeskriften ange sina grunder för överklagandet och i vilket avseende tingsrättens domskäl enligt klagandens mening är oriktiga. Med hänsyn till innehållet i tilltrosparagrafen 51 kap. 23 § RB är det dessutom angeläget att tingsrätten i domskälen redovisar på vilken bevisning den bygger sitt domslut (Olivercrona, i brottmål enligt RB, 2:a uppl., s. 125). Med anledning av vad Bo Lenter anfört om att förhör med tilltalade i brott-mål - för den aktuella domens meddelande - inte protokolle-ra-des vill jag erinra om att det har gjorts en lagändring som innebär att även förhör med tilltalade skall protokolleras, normalt genom bandinspel-ning. Som skäl till ändringen anges i förarbetena (prop. 1998/99:37 s. 21 f.) att förfarandet skall ge bättre förutsättningar för bevisvärdering utan förnyad bevisupptagning i hovrätten. Ändringen trädde i kraft (SFS 1999:84). I förevarande fall förnekade den tilltalade den åtalade gärningen. Av domen framgår emellertid inte anledningen därtill och vidare saknas varje form av redogörelse för vad som kom fram vid målsägandeförhören. Som sagts i det föregående är det särskilt viktigt att rätten utförligt redovisar sin bevisvärdering i mål där den tilltalade fälls mot sitt nekade. Jag instämmer således i Bo Lenters bedömning att domskälen inte har utformats på ett tillfredsställande sätt. Disciplinansvar för en närpolischef som hade fattat ett beslut om husrannsakan utan att ha behörighet till det (Dnr 3393-1998) I en anmälan framförde . kritik mot i , polis-om-råde Nordvästra , närpolisområde , med anledning av att poli-sen hade gjort en husrannsakan i hennes bostad för att omhänderta vapen trots att ingen var hemma. Från polismyndigheten infordrades och granskades handlingar i ärendet (558-5210-97). Vissa muntliga upplysningar inhämtades också från polismyndigheten. Ärendet remitterades därefter till i för upplysningar och yttrande över närpolischefen behörighet att fatta beslut om husrannsakan. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från polismästaren . Muntliga upplysningar inhämtades därefter från . . bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men lät sig inte avhöra. Beslut om återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen och ammunition har fattats av polisintendent . Beslutet grundar sig på att . ansågs olämplig som vapeninnehavare eftersom han dömts i för häleri, häleriförseelse och medhjälp till olovlig befattning med smuggelgods. Av beslutet fram-går att vapentillstånd, vapen och eventuell ammunition skall överlämnas till polisman vid delgiv-ning av beslutet. Av dokumentationen framgår inte att något beslut fattats av polismyndig-heten om omhänderta-gande av vapen och ammunition enligt 4 § vapenlagen (1996:67). En handling daterad , rubricerad "Delgivning och omhändertagande av vapen" och undertecknad "" har emel-lertid lämnats till närpolisområde med uppdrag att delgiva . åter-kallelse-beslutet och återsända bevis om delgivning, licenser, vapen och eventuell ammunition till den som undertecknat handlingen. På grundval av detta har polisinspektör , enligt egen utsago, beordrat polispersonal till bostad för att göra en husrannsakan och omhänderta hans vapen. Enligt protokoll över husrannsakan anges som beslutsfattare. Ända-målet med åtgärden noteras vara personell husrannsakan enligt 28 kap. 2 § rättegångs- Vi-dare anges att G. eftersöktes då han skulle delgivas att vapen och ammunition skulle tagas i beslag. Återkallelsebeslutet har överklagats och prövas av länsrätten. Länsrätten har i beslut den 21 au-gusti 1998 förordnat att det överklagade beslutet tills vidare inte skall gälla. Det kan konstateras att något beslut om omhändertagande av vapen ej finns med i föreliggande dokumentation. Ett sådant beslut, som skall motiveras, utgör grunden i detta fallet för att kunna fatta beslut om husrannsakan enligt 20 § polislagen (1984:387) för att söka efter ett föremål som ska omhändertas i en bostad. I 2 kap. 16 § 1 st. 2 p. polisförordningen (1984:730) anges att beslut om husrannsakan enligt 20 § polislagen får fattas av lägst polischefsaspirant som genomgått polischefskurs 1. Av polisområ-dets delegationsordning framgår att beslut enligt 20 § polislagen fattas av polischefspersonal. Berörd befattningshavare, , tillhör inte denna personalkategori och har alltså inte varit behörig att fatta beslut om husrannsakan enligt 20 § polislagen. Protokollet över husrannsakan ger ett intryck av att polispatrullen uppfattat åtgärden som en per-sonell husrannsakan enligt för att eftersöka . och för att verkställa ett beslag. Det kan konstateras att regler ej är tillämpliga i förevarande fall. Polisområdet har informerat all personal om vikten av att hålla gällande bestämmelser angående beslutsbefogenheter aktuella. uppgav bl.a. följande. Vapenhandläggaren assistenten kom in till henne och ville att skulle ombesörja att vapen hämtades in och att han delgavs återkallelsebeslutet. Hon fick också en handling daterad , rubricerad "Delgivning och omhändertagande av vapen" och undertecknad "" innehållande ett uppdrag att delge . återkallelse-beslutet och åter-sända bevis om delgivning, licenser, vapen och eventuell ammunition till den som undertecknat handlingen. Den som åsyftas är . , som inte har någon närmare insikt i vapenlagstiftningen, uppfat-tade det så att vapnen skulle hämtas in. . var känd av polisen och det hade kommit in tips om att han förvarade en pistol i handsk-facket i sin personbil. fann det därför angeläget att få tag i vapnen. Hon gav direktiv till den polispersonal som skulle utföra åtgärden att man skulle få göra en husrannsakan i bostaden för att söka efter vapnen om . inte överlämnade dem. Hon är medveten om att hon inte är behörig att fatta beslut om husrannsakan enligt 20 § polislagen. När hon fat-tade beslutet om husrannsakan tänkte hon emellertid inte på detta, utan hennes tankar var helt upptagna av det angelägna i att vapnen blev omhän-dertagna. Det förelåg inte sådana omständigheter att hon kunde fatta beslutet på grund av att det var fara i dröjsmål. Hon rådgjorde inte med någon annan innan hon fattade beslu-tet. När polispersonalen kom tillbaka efter att ha utfört husrann-sakan insåg hon att hon fattat ett felaktigt beslut och ringde därför till polisinten-denten och informerade henne om att hon nog fattat ett be-slut om en olaglig husrannsakan. har ingen tidigare erfaren-het av omhänderta-gande av vapen i situationer av det aktuella slaget. Jag ansluter mig till de bedömningar i rättsligt hänseende som har redovisats i polismyndighetens yttrande. Av utredningen framgår således att har fattat beslut om husrannsakan enligt 20 § polisla-gen trots att lagliga förutsättningar för åtgärden inte förelegat och hon inte varit behörig att fatta ett sådant beslut. Enligt vad har uppgett uppfattade hon den av "" undertecknade handlingen så, att det fanns ett i vederbörlig ordning fattat beslut om omhändertagande av vapnen och att det ankom på henne att verkställa detta genom att hämta in vapnen med tillhörande ammunition. Enligt min mening är handlingen oklar till sitt innehåll och utesluter inte en sådan tolkning. Den hänvisade emellertid till återkallelse-beslutet av , vilket hade bifogats skrivelse och som inte innehöll något om att vapnen skulle omhändertas. Det fanns således anledning för att ta kontakt med beslutsfattaren, , för att få klarhet i vilka beslut som hade fattats. Eftersom hon, enligt vad hon har uppgett, som hon tog emot handlingarna av , också fick ett muntligt besked att vapnen skulle hämtas in, har jag emellertid förståelse för att hon uppfattade sitt uppdrag på det sätt som hon gjorde. Jag beaktar härvid särskilt att fick beskedet från en person som kunde antas ha goda kunskaper om ärendet, medan hon själv däremot inte hade någon närmare kännedom om vapenlagstiftningen Av utredningen framgår emellertid att kände till att hon inte var behörig att på polismyndighetens vägnar besluta om husrann-sakan enligt 20 § polislagen samt att hon var medveten om att situationen inte var sådan att det kunde vara fråga om fara i dröjsmål. Som förklaring till sitt handlande har hon uppgett att hon vid tillfället var så inriktad på att ta hand om vapnen att hon inte tänkte på behörighetsfrågan. En husrannsakan i någons bostad innebär ett långtgående intrång i den enskildes integritet, och man måste vidare ställa höga krav på noggrannhet när det är fråga om en befattningshavare i ställning. Jag anser därför att , genom att fatta beslutet om hus-rannsakan trots att hon saknade behörighet, av oaktsamhet har åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på det sätt som avses i 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning. Jag överlämnar därför ett exemplar av detta beslut till för prövning av frå-gan om disciplin-ansvar. I ett beslut ålade disciplinpåföljd i form av varning. Som motivering anförde personalansvarsnämnden bl.a. följande. Laglig grund för husrannsakan enligt den av tillämpade bestämmelsen förelåg inte. var inte heller behörig att besluta om husrannsakan på det sätt som skedde. Genom att förfara på angivet sätt har av oaktsamhet åsidosatt sina åligganden mot arbetsgivaren. Strängare påföljd än varning är inte påkallad.