frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Att husrannsakan företagits utan beslut därom i vederbörlig ordning är självfallet ett fel av allvarlig karaktär. Omständigheterna i detta fall är emellertid speciella på flera sätt. Sålunda har enligt vad som framkommit förfaringssättet att polismän begärt att få kontrollera föremål som förvarats i en intagens värdeskåp inte varit ovanligt. Vidare har kriminalvårdstjänstemän medverkat till att polisen fick tillgång till de föremål som H.K. förvarade i skåpet. Mot den bakgrunden anser jag inte att det finns anledning för mig att vidta någon ytterligare åtgärd i saken. Såvitt gäller dokumentationen på beslagsprotokollet delar jag läns-polis- Jag har i de här aktuella frågorna samrått med chefsJO som har tillsyn över polisväsendet. Vad som i övrigt förekommit föranleder inte något uttalande från min sida. Handläggningen av ett ärende om beräkning av strafftid (Dnr 4467-1997) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. Enligt utdrag ur kriminalregistret frigavs S.F. villkorligt med en återstående strafftid av 1 månad och . Han dömdes av till fängelse . Tingsrätten angav i domslutet under rubriken att villkorligt medgiven frihet för-klara-des helt förverkad. I domskälen angav tingsrätten att S.F. var villkor-ligt frigi-ven med en åter-stående strafftid av 1 månad och . I en dom den 12 sep-tember 1996 fast-ställde Hovrätten för bl.a. förverkandet. I ett strafftidsbeslut (fattat av dåvarande kriminal-vårdsan-stalten ) angavs att tidigaste dag för S.F:s villkorliga frigiv-ning var . I beslutet angavs vidare att förverkad vill-korligt medgiven frihet var 1 månad och . I ett andra strafftidsbeslut daterat ändrade Kriminal-vårdsstyrel-sen det tidigare beslutet och flyttade fram den tidi-gaste dagen för vill-korlig frigiv-ning till . I be-slutet angavs att villkorligt medgi-ven frihet var 1 månad och . överklagat beslut den 8 ok-tober 1996 upp-hävde Länsrätten i i en dom straff-tidsbeslutet och förordnade att strafftidsbeslutet alltjämt gällde. Jag beslutade att på eget initiativ granska kriminalvårdens handläggning av ären-det om beräkning av strafftiden. En promemoria upprättades av föredra-ganden i ärendet. Promemorian innehöll i huvudsak vad som ovan upptagits under rubriken . Ärendet remitterades till för yttrande över handläggningen av ärendet om beräkning av strafftid. har i remissvaret anfört följande. befogenhet att meddela strafftidsbeslut enligt lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (StidL) är till allt övervägande del delegerad till lokal kriminalvårdsmyndighet. Styrelsen meddelar sådana beslut i ett fåtal särskilda ärendetyper. Den stora majoriteten av strafftidsbeslut meddelas således normalt av de olika kriminalvårdsmyndigheterna. Emellertid sänds kopior av alla sådana beslut in till för registrering i det centrala kriminalvårdsregistret då systemet ännu inte är så uppbyggt att de lokala myndigheterna själva kan göra det. Vid denna registrering görs då automatiskt en kontroll av om uppgifterna i strafftidsbeslutet överensstämmer med vad som är registrerat i det centrala kriminalvårdsregistret beträffande strafftider, straffåterstoder, avräkningar m.m. Därvid kontrolleras bl.a. att, om strafftidsbeslutet omfattar avtjänande av en villkorligt medgiven frihet, beslutet därom är i överensstämmelse med vad domstolen förordnat. Har således domstolen t.ex. förordnat, att en villkorligt medgiven frihet skall förverkas i sin helhet kontrolleras att strafftidsbeslutet överensstämmer med den återstående strafftid som är aktuell. Om det då visar sig att strafftidsbeslutets uppgift om förverkad villkorligt medgiven frihet av en eller annan anledning har angetts felaktigt av den lo-kala myndigheten ändrar beslutet med stöd av 28 § StidL så att tiden överensstämmer med den korrekta straffåterstoden och be-slutet blir i enlighet med vad domstolen förordnat. Under vissa omständigheter kan det även bli nödvändigt att frångå vad dom-stolen förordnat. Det har förekommit att domstolen av misstag förklarat att än vad som i realiteten återstår i strafftid skall förverkas. Om detta inte observeras av den lokala myndigheten korrigerar styrelsen strafftidsbe-slutet och underrättar domstolen därom. Ett alternativ vore givetvis att begära att domstolen rättar sin dom innan kriminalvården befordrar den till verkställighet. Det har dock erfarenhets-mässigt i sådana här och liknande fall visat sig att domstolarna är mycket obenägna att själva rätta i domen. Man menar att sådana uppenbara felaktig-heter lättast och smidigast rättas till av kriminalvården. Detta förhållande och då det inte kan komma ifråga att låta någon avtjäna en strafftid som inte finns i verkligheten samt att det i sådana här sammanhang kan vara mycket ont om tid är anledningen till det ovan angivna förfarandet. Frånsett detta enstaka undantag är det domstolens förordnande som gäller. Har domstolen endast angett att villkorligt medgiven frihet förklaras helt förverkad utan att ange några tidsrymder ankommer det på kriminalvården att fastställa och befordra den aktuella straffåterstoden till verkställighet. Har domstolen å andra sidan, som i detta ärende, angett den tid som skall förverkas skall detta givetvis ligga till grund för strafftidsberäkningen oav-sett om den är korrekt beräknad eller inte. Som länsrätten funnit skulle sty-relsen inte ha frångått den i detta ärende aktuella uppgiften i domen vid straff-tidsberäkningen. Anledningen till det nu inträffade är att vederbörande handläggare i just detta aktuella fall var övertygad om att, då domstolen i domslutet under ru-briken "Påföljd m.m." angett att den villkorligt medgivna friheten förklara-des helt förverkad, det var hela den faktiska återstoden som skulle förverkas och inte den tidsperiod som anges under rubriken . Vad som framgår där har alltså inte setts som ett domstolens förordnande. Någon tveksamhet om hur en dom av detta slag skall tolkas torde numera inte längre föreligga hos det fåtal handläggare som arbetar med ärenden varom nu är i fråga. Det förtjänar också nämnas att ärenden av detta slag, som har sin grund i en felaktig hantering av domstolen, är ytterligt sällsynta. På grund därav och då de handläggare som arbetar med korrigeringar av strafftidsbesluten i samband med handläggningen av detta yttrande ytterli-gare påmints om vikten av noggrannhet är risken för att det nu inträffade ånyo skall upprepas i det närmaste undanröjd. Enligt 28 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (StidL) meddelar beslut om beräkning av strafftid. I samma lagrum ges möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att dele-gera beslutanderätten. I enlighet härmed får enligt 19 § andra stycket förordningen (1974:286) om beräkning av strafftid m.m. överlämna sin befogenhet att fatta beslut åt någon annan kriminalvårdsmyndighet eller någon tjänsteman inom kriminalvården. kan ändra ett beslut som någon har fattat med stöd av sådan delegation. Av 20 § första stycket StidL framgår att skall fastställa bl.a. den tidi-gaste tidpunkt då villkorlig fri-givning kan komma i fråga. I andra stycket stadgas att när omständigheterna ger anledning till det, skall ett beslut en-ligt första stycket ändras. En ändring med stöd av andra stycket av ett strafftidsbe-slut kan ske även till nackdel för den enskilde. Enligt utdrag ur kriminalregistret var S.F. villkorligt frigiven med en åter-stående strafftid av 1 månad och . I domen förord-nade tings-rätten i domslutet under rubriken att hela den villkorligt med-givna friheten skulle förverkas. I domskälen angav tingsrätten att S.F:s återstående strafftid var 1 månad och . Kriminalvården skall lägga vad domstolen förordnat om till grund för sin beräk-ning av straff-tiden. Till grund för det första strafftidsbeslutet låg av allt att döma uppgiften i domskälen om S.F:s åter-stående strafftid. uppstod tveksamhet kring riktigheten av beslutet. I anledning därav fattade strafftidsbeslut nr två , vari styrelsen ändrade det första beslutet och beräknade strafftiden utifrån att hela den faktiskt tidigare villkorligt medgivna friheten skulle förver-kas. har i sitt remissvar anfört att för det fall tingsrätten har angett den tid som skall förverkas skall detta läggas till grund för strafftidsberäk-ningen. Detta är givetvis riktigt. I förevarande fall har tings-rätten i domslutet för-ordnat att hela den tidigare villkorligt medgivna friheten skulle för-ver-kas. Domen är entydig och någon tveksamhet om innebörden av densamma borde inte kunna före-ligga. Den felaktiga uppgiften i domskälen om längden av den återstå-ende strafftiden saknar betydelse i nu aktuellt sammanhang. Redan i det första straff-tids-beslutet borde beräkningen av den tidigaste dagen för S.F:s villkorliga frigivning därför ha utgått från vad tingsrätten angett i sitt domslut, nämligen att hela den tidigare vill-korligt med-givna friheten skulle förverkas. Länsrätten i har i en dom upphävt Krimi-nalvårdsstyrelsens strafftidsbeslut . Länsrätten har i sin be-dömning utgått från att tingsrätten förordnat att 1 månad och av den vill-korligt medgivna friheten skulle förverkas. Mot bakgrund av vad jag har anfört ovan kan länsrättens dom ifrågasättas. Länsrättens domslut var emellertid till för-del för S.F., varför jag inte finner anledning till någon ytterligare åt-gärd i ärendet. Med dessa påpekanden avslutar jag ärendet här. I detta ärende har jag samrått med ställföreträdande justitieombudsmannen som har tillsyn över de allmänna förvaltningsdomstolarna. Kritik mot för dröjsmål med att skriftligen underrätta en intagen om ett beslut (Dnr 777-1998) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. har uppgett att fattade ett beslut avseende s.k. kategoritillhörighet enligt 7 § tredje stycket KvaL men att han inte fick del av beslutet förrän . Han har ifrågasatt om det är rim-ligt att behöva vänta så länge på beslutet och gjort gällande att dröjsmå-let har med-fört att det inte gått att överklaga beslutet i rimlig tid. Anmälan har remitterats till för yttrande. I remissvar har , överdirektör , anfört följande. tillhör den kategori intagna som avses i 7 § tredje stycket lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) . Hans kategoritillhörighet har varit föremål för omprövning , samt . Han har vidare sedan septem-ber 1996 per-sonligen fått träffa representanter från för att diskutera sin kategoritillhörighet. Den senaste omprövningen ägde rum . Senaste dag för om-pröv-ning var enligt vad som angetts i föregående beslut. Sty-relsen hade vid omprövningstillfället kunskap om att P.H. deltagit i en upploppsartad händelse i anstalten och i anledning härav hållits avskild från övriga intagna enligt 20 § KvaL samt att han av var placerad i an-staltens E-avdelning. De intagna som placeras där är bl a de som hotat personal. Mot bl a denna bak-grund förelåg inte anledning att upphäva hans kategoritillhörighet då han i domen är dömd för allvarlig våldsbrottslighet och hans agerande i anstalt varit av hot- eller våldskaraktär. torde därför ha varit med-veten om att kategoritillhörigheten inte skulle ändras men skulle telefon-le-des ha kunnat erhålla besked om beslutet om han så önskat. fick han möjlighet att personligen träffa represen-tanter från och då diskuterades hans kategori-tillhörighet. Då framfördes bl a att hans eget agerande under verk-ställigheten var avgörande vid kommande kategoriprövning. Kriminal-vårdsstyrelsens beslut kunde således per telefon ha varit bekant för honom redan dagen därpå, som var sista dag för omprövning, och blev det i alla fall . Anledningen till att det dröjde med expedie-ring av det skriftliga beslutet var bl a tjänsteresor för de två tjänstemän som beslutat och handlagt ärendet samt deras stora arbetsbörda. var underrättad om beslutet i vart fall kunde ett överklagande av beslu-tet ha skett redan då. Beslutet om fortsatt kategoritillhörighet överklagades sedermera till Länsrätten i som avslog överklagandet. har i ett tidigare ärende hos justitieombudsmannen informerat om de förändrade arbetsrutinerna som vidtagits ifråga om handläggningen av ärenden rörande kategoriprövning. har än fler ändrade arbetsrutiner genomförts vilka bl a påskyndar expedie-ringen av beslut. Styrelsen avstyrker bifall till besvären. har beretts tillfälle att yttra sig över remissvaret men har inte hörts av. Enligt 21 § för-valt-nings-la-gen (FL) skall en sökande, klagande eller annan part under-rättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Parten behöver dock inte underrättas, om det är uppenbart obehövligt (första stycket). Om beslutet går par-ten emot och kan överklagas, skall han enligt paragrafens andra stycke underrät-tas om hur han kan överklaga det. I tredje stycket föreskrivs att myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom del-givning eller på något annat sätt. Underrättelsen skall dock alltid ske skriftligt, om parten begär det. Vad gäller formen för fullgörande av underrättelseskyldigheten är det således enligt huvudregeln myndigheten som bestämmer denna. Liksom alla moment i myndighetens handläggning skall den dock ha innehållet i den allmänna regeln i 7 § FL för ögonen, dvs. att varje ärende där någon enskild är part skall handläg-gas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. I det nu aktuella ärendet har - såvitt framgår av utredningen - P.H. blivit munt-ligen underrättad om beslutets innehåll vid ett sammanträffande med representan-ter för efter det att beslutet fattades. Det före-faller härvid inte ha varit fråga om en delgivning enligt 20 § delgivningslagen (1970:428). I en sådan situation uppkommer frågan om myndigheten även bör ge parten skriftlig underrättelse om beslutet, oavsett om parten begär det. JO Ragnemalm har i denna fråga uttalat, att tungt vägande praktiska skäl talar för att den skriftliga underrättelseformen bör användas undantagslöst, när det är fråga om- beslut som går part emot och det finnas någon klagoberättigad part (JO 1990/91 s. 412). Jag delar denna uppfattning. Ett skäl för en sådan ordning är att fullföljdstiden räknas från den dag då parten delgavs beslutet eller skriftligen fick del av det genom myndighetens försorg (se , , Nya för-valt-ningslagen med kommentarer, fjärde uppl. s. 258). Av 21 § förvaltningslagen framgår inte när underrättelseplikten skall full-göras. Det ligger emellertid i sakens natur att beslutsunderrättelse bör lämnas till berörd part (, , a.a. s. 258). Om parten - såsom i förevarande fall - underrättats muntligen men även skall ges en skriftlig under-rättelse, bör denna lämnas i tidsmässigt nära anslutning till den muntliga infor-ma-tionen om beslutets innehåll. Ett dröjs-mål innan den skriftliga underrättelsen expedieras framstår som oaccep-tabelt långt. Då den skriftliga under-rättelsen kan ha betydelse för partens möjlighet att praktiskt utnyttja sin rätt att överklaga beslutet, bör den omständigheten att parten antas ha varit införstådd med utgången i ärendet inte tillmätas någon vikt vid bedömningen av kravet på snabbhet. Sammanfattningsvis anses jag således att dröjt för länge med att expediera den skriftliga beslutsunderrättelsen. Uttalanden om möjligheterna för en intagen, som är medlem i en motorcykelklubb, att bära viss klädsel under en bevakad permission (Dnr 911-1998) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. har uppgivit att han nekades att under en bevakad permission bära en skinnväst som visade hans tillhörighet till motorcykelklubben . Han uppfattade det som att utfärdat ett förbud för de intagna att bära väst . Han har ifrågasatt om det förelegat laglig grund för att neka honom att bära en viss form av klädsel under permissionen. Efter remiss har , genom kriminalvårdschefen , anfört följande. P.L., tillhörande kategori KvaL § 7 tredje stycket, var bifallen permission enligt KVVFS 1997:4 § 11, lufthålspermission. Den planerades enligt de allmänna råd som föreligger varvid säkerhetskraven bedömdes vara sådana att han informerades om permissionen först i omedelbar anslutning till den. Aktuell dag, , kallades L. till centralvakten för att informeras om permissionen samt för att verkställa sitt ombyte till civila kläder. L. uppgav då att han önskade bära en speciell väst. I L:s civila klädskåp fanns ej någon väst. Han hade innehaft en liknande väst vilken han särskilt ansökt om att få lämna ut från anstalten i samband med ett besök till annan intagen. Denna händelse inträffade . L. hävdade att han ville bära en väst som fanns på anstalten i annan intagens civila klädskåp. Anstaltsrutinerna är självklart sådana att intagen ej kan använda andra intagnas kläder under sina permissioner. Bedömningar görs i varje enskilt fall när intagna skänker kläder till varandra och sedan detta anhängiggjorts i anstalten på sedvanligt sätt, d.v.s. efter intagens skriftliga begäran. Någon sådan förelåg ej i det aktuella ärendet. L:s anmälan saknar därför relevans då diskussionen som fördes med L. egentligen var hypotetisk. Skulle han ha varit ägare till den aktuella västen skulle möjligheterna för honom att bära den under permissionen ej föreligga med hänvisning till att såväl personal som intagna skall bära kläder som ej väcker anstöt i samband med en bevakad permission för att den enskilde intagne enligt 42 § KvaL ej skall utsättas för obehörig uppmärksamhet. L:s önskemål om att bl.a. gå på restaurang under permissionen var tillgodosedd. Aktuell väst tillhör en motororganisation som i sitt utformande är att likna vid "uniform" och väcker uppmärksamhet med sin utformning och texter. L. avböjde permissionen, efter en lång diskussion med personal, då han ej fick bära västen tillhörande annan intagen. Personal har utfört sina åliggan-den helt enligt de rutiner som föreligger. Ärendet har därefter remitterats till som genom över-direktören har anfört följande. Intagnas klädsel under lufthålspermission Av yttrande framgår att den väst P.L. ägde tidigare lämnats ut till en person utanför anstalten. Den väst han önskade bära tillhörde en medintagen. Under straffverkställigheten förlorar de intagna inte sin rättsliga handlingsförmåga. De som är intagna i anstalt har således rätt - med de inskränkningar som följer av lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) och anstaltsföreskrifter (KVVFS 1998:8) - att exempelvis låna varandras tillhörigheter. Ett lån mellan intagna förutsätter dock, såsom för lån i allmänhet, ett medgivande från vanligtvis den som äger låneföremålet. har i sitt svar på yttrande uppgett att han hade tillstånd av en medintagen att använda dennes väst. Det finns dock ingen uppgift om att han hade ett skriftligt tillstånd från den med-intagne. Av myndighetens yttrande framgår att det saknades en skriftlig anhållan från P.L. om att få bära en medintagens väst. Med hänsyn till det ansvar en kriminalvårdsmyndighet har för egendom som den förvarar för intagnas räkning, måste det anses nödvändigt med ett skriftligt låne-med-givande innan myndigheten plockar ut tillhörigheter ur en intagens klädskåp för att överlämna dessa till en annan intagen. Mot bakgrund av detta anser styrelsen att inte kan klandras för att ha vägrat P.L. att använda en medintagens väst. Vad sedan gäller frågan om intagna skall få bära en klubbväst under lufthåls-permis-sion, menar styrelsen att man inte generellt kan vägra intagna att bära sådan klädsel. Man skall i stället göra en självständig prövning av säkerhetsaspekterna i det enskilda fallet. Eftersom lufthålspermission beviljas intagna som av säkerhets-skäl inte kan medges utevistelser i friare eller större omfattning, kräver säkerheten vid dessa lufthålspermissioner, med hänsyn till bl.a. fritagningsrisker, i allmänhet att uppmärksamheten kring den intagne och den bevakande personalen minimeras. En klubbväst kan, vilket också påpekar, väcka uppmärksamhet. Det kan därför i det enskilda fallet vara nödvändigt att vägra den intagne att bära en klubbväst under en lufthålspermission. I de allmänna råden till 11 § föreskrifter och allmänna råd om permissioner, KVVFS 1998:9 (som från ersatt föreskrifterna och de allmänna råden i KVVFS 1997:4 dock utan ändring i denna del) framgår att frågan om när den intagne skall informeras om tidpunkt och ort för permissionen bör bestämmas med hänsyn till säkerhetskraven i varje särskilt fall. Vidare sägs att säkerhetskraven kan innebära att sådan information kan lämnas endast i omedelbar anslutning till permissionen. - Av samma skäl kan det enligt styrelsens mening vara olämpligt att låta den intagne delta i detaljplaneringen av en lufthåls-permission i övrigt. Om myndigheten i sin planering tar ställning till frågan om den intagnes klädsel under permissionen, kan det således vara så att den intagne inte bör underrättas om det, innan permissionen skall påbörjas. kan av den intagne uppfattas som ett "hemlighetsmakeri", men det har alltså sin grund i de säkerhetskrav som är förenade med en lufthålspermission. har framfört sitt önskemål om att få bära en klubbväst muntligen och såvitt framkommit först i samband med att han skulle byta kläder inför permissionen. Beslutet om att vägra detta kunde således inte fattas tidigare än i direkt anslutning till att permissionen skulle påbörjas. kan därför inte klandras härför. har, såsom det får uppfattas, muntligen underrättat P.L. Det har dock inte framkommit att myndigheten också upplyste honom om hur han kan klaga på beslutet. Eftersom fråga är om ett beslut som den intagne, enligt 61 § KvaL, kan begära styrelsens prövning av, borde myndigheten ha lämnat den informationen. hade önskat klaga på beslutet hos styrelsen, skulle det ha ankommit på myndigheten att i efterhand upprätta ett skriftligt beslut. har kommenterat remissvaren och därvid ifrågasatt om det finns lagstöd för att neka intagna att använda andras kläder under en permission. Den som är intagen i anstalt mister inte sin rättsliga handlingsförmåga. I lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, KvaL, och anstaltsföreskrifter (KVVFS 1998:8, som ersatt KVVFS 1997:16) finns dock bestämmelser som innebär inskränkningar i rättigheter som annars tillkommer myndiga personer. Några bestämmelser som begränsar den intagnes möjlighet att förfoga över sin egendom genom att låna ut eller överlåta den finns inte. Ett förbud för intagna att sig emellan göra penningöverföringar kan därför inte anses rättsenligt (jfr JO 1986/87 s. 128). Det går inte heller att förbjuda en intagen att ge bort eller sälja sina personliga tillhörigheter till annan intagen (jfr JO 1990/91 s. 107). har anfört att anstaltsrutinerna självklart är sådana att intagen ej kan använda andra intagnas kläder under sina permis-sioner samt att - som det får förstås - myndigheten kräver att de intagna lämnar in en skriftlig anhållan för det fall de önskar skänka kläder till varandra. Det görs en bedömning i varje enskilt fall om detta skall tillåtas. Jag har förståelse för att myndigheten måste utreda ett påstående från en intagen om att han har rätt att låna en annan intagens kläder under en per-mission. I det aktuella fallet torde denna utredning ha kunnat bestå i att en tjänste-man kontrollerade P.L:s påstående med den person som ägde västen. Jag kan inte förstå varför det skulle vara nödvändigt med en skriftlig framställan i detta fall. Enligt 42 § KvaL skall vid transport av en intagen såvitt möjligt ses till att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet. I kriminal-vårds-verkets föreskrifter och allmänna råd (KVVFS 1995:1) om transport-verk-sam-het m.m. finns kompletterande bestämmelser i 16 §. Dessa reglers huvud-syfte torde vara att skydda den intagne från oönskad uppmärksamhet. Jag anser därför att kriminalvårds-myndigheten inte på denna grund kan vägra en intagen att bära viss klädsel under en lufthålspermission. Om myn-dighe-ten däremot, i det enskilda fallet, gör den bedömningen att det av säkerhets-skäl vore olämpligt att den intagne bar ett visst klädesplagg under en sådan permission anser jag att myndigheten har rätt att förbjuda det.