frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Förordningen reglerar vidare vissa åtgärder som inte uttryckligen nämns i rättegångsbal-ken men som uppenbarligen har ansetts falla in under uttrycket annan dylik åtgärd, nämligen tagande av hand- och fotavtryck. Dessa förfaranden får an-ses vara jämförbara med tagande av fingeravtryck. Någon med fotografi jämställd åtgärd anges däremot inte i förordningen. Det är tydligt att det gynnar förutsebarheten i rättstillämpningen och därmed också den enskildes rättssäkerhet, om regelsystemet utformas på sådant sätt att verkställighetsföreskrifterna ger ett uttömmande besked om vad som skall gälla inom det område som avses med regleringen. Normalt torde också lagstiftarens avsikt, när den nu nämnda tekniken kommer till använd-ning, ha varit att den tolkning av den grundläggande lagregeln som erfordras för att denna skall kunna tillämpas på ett ändamålsenligt sätt i sin helhet skall göras av regeringen i verkställighetsföreskriftens form. Någon av myndigheterna gjord direkttillämpning av en viss lagregel vid sidan av verkställighetsföreskrifterna är således inte tänkt att förekomma. Detta synsätt avspeglas t.ex. på ett tydligt sätt i förarbetena till den numera upphävda bestämmelsen i 21 kap. 21 § (SFS 1975:667), som undantog krigsmän med civil tjänstgöring från ansvar enligt kapitlet "enligt vad regeringen närmare föreskriver". Lagrådet ansåg (prop. 1975:78 s. 248) att gränserna för paragrafens tillämpningsområde inte kunde bestämmas av regeringen genom verkställighetsföreskrifter, varför de nämnda orden borde utgå och paragrafen i varje särskilt fall bli föremål för tolkning i vanlig ord-ning. Departementschefen, som inte var beredd att tillmötesgå Lagrådet på denna punkt, uttalade för sin del (a. prop. 255) att det knappast var möjligt att i lagtexten åstadkomma en tillräcklig precisering av ett visst i samman-hanget använt begrepp, som det inte borde komma i fråga att lämna åt rättstillämpningen att i varje särskilt fall tolka dettas innebörd. Det ligger enligt min mening redan mot denna bakgrund närmast till hands att tolka regleringen i 28 kap. 14 § RB på så sätt att lagstiftaren genom denna har överlämnat åt regeringen ensam att ange vilka åtgärder som kan jäm-ställas med dem som anges direkt i lagen. En sådan ståndpunkt vinner emel-ler-tid stöd också av förarbetena till bestämmelsen. Processlagbered-ningen uttalade följande i fråga om förhållandet mellan lagregeln och komplet-te-rande föreskrifter meddelade i administrativ ordning (SOU 1938:44 s. 332). I kungörelsen om fingeravtryck å häktade m.m. meddelas vissa föreskrifter om att fingeravtryck skall tagas å personer, som häktats eller anhållits såsom misstänkta för brott; enligt kungörelsen må av sådan person även tagas fotografi. Det kan emellertid vara av vikt, att dylika åtgärder kunna vidtagas även beträffande annan än den som är anhållen eller häktad. Att helt överlämna frågan härom till reglering i administrativ ord-ning synes med hänsyn till åtgärdernas beskaffenhet mindre lämpligt. I la-gen torde därför böra upptagas allmänna föreskrifter, i vilka fall dylik åtgärd må vidtagas, varemot de närmare bestämmelser, som erfordras därom, böra meddelas i administrativ väg. Av detta uttalande kan man dra den slutsatsen att skälet till att regler i ämnet togs in i var att man av rättssäkerhetsskäl ville dra upp vissa gränser för regeringens möjligheter att med stöd av reglerna i den då gällande regeringsformen besluta föreskrifter i saken. De överväganden som redovisas i sammanhanget är väsentligen av samma slag som de som ligger till grund för den nämnda lagstiftningstekniken med kvasibemyndigan-den och materiella verkställighetsföreskrifter. Det finns däremot inte någon-ting som tyder på att lagstiftaren på det aktuella området har velat ge de rättstillämpande myndigheterna direkt på lagen grundande befogenheter som sträcker sig utöver vad som framgår av de av regeringen beslutade be-stämmelserna. Det kan tilläggas att vid sin behandling av den aktuella regleringen utan närmare kommentar utgår från att de åtgärder som kan komma i fråga med stöd av denna är tagande av fotografi, fingeravtryck samt avtryck av hand och fot, dvs. sådana åtgärder som uttryckligen nämns i fingeravtrycks-förordningen (Rättegång III, 6:e uppl. s. 79). Det har i rättstillämpningen ansetts att det finns ett visst utrymme för myn-digheterna att tillämpa en lagregel direkt vid sidan av därtill anknytande verkställighetsföreskrifter (se , a.a. s. 155 ff. och där nämnda rättsfall). Regeringsrätten har i RÅ 1983 1:85 I uttalat att det generellt torde gälla att verkställighetsföreskrifter inte avskär förvaltningsmyndigheterna från rätt och - i vissa lägen - skyldighet att direkt tillämpa lagreglerna. I det aktuella rättsfallet fann Regeringsrätten emellertid med hänsyn till lagstad-gandets avfattning att verkställighetsföreskrifter fick anses på ett uttömmande sätt ange lagrummets tillämpningsområde och att något utrymme för tolkning av lagen vid sidan av dessa därför inte fanns. Regeringsrätten har därefter tillämpat lagtexten direkt med frångående av utfärdade verkställighetsföreskrifter. Det har i de flesta av dessa fall varit fråga om skatterättsliga regler där verkställighetsföre-skrifterna har meddelats av . (a.a. s. 157) gör för sin del den bedömningen att samtliga rättsfall har gällt undantagssituationer där särskilda omständigheter har kunnat åberopas som skäl för avvikelse från en huvudregel. Den slutsats man kan dra av de nu nämnda avgörandena sträcker sig en-ligt min mening inte längre än att frågan om en lagregel som har komplette-rats med verkställighetsföreskrifter kan direkttillämpas av myndigheterna eller ej får besvaras utifrån en tolkning av det samlade regelsystemets inne-börd i varje särskilt fall, och att utgångspunkten för denna tolkning skall vara att lagstiftaren normalt inte har avsett att myndigheterna skall tillämpa lag-regeln vid sidan av verkställighetsföreskrifterna. Av vad jag har sagt i det föregående framgår att jag är av den uppfatt-ningen att en sådan tolkning i det här aktuella fallet leder till att den rätts-tillämpning som ligger till grund för polismyndighetens rutin att videofilma vissa fri-hetsberövade personer i varje fall kan ifrågasättas. Den rättsliga problemati-ken i sammanhanget är emellertid komplicerad, och jag anser mig därför inte kunna kritisera någon befattningshavare vid polismyndig-heten för den lagtolkning som myndigheten har åberopat till stöd för sitt förfarande. Om man tolkar regelsystemet på det sätt som remissinstanserna gör framstår det av rättssäkerhetsskäl som naturligt att man vid bedömningen av frågan i vilka fall man bör kunna göra sådana upptagningar hämtar ledning i fin-geravtrycksförordningens regler om tagande av fotografi. Med anledning av vad har uttalat i sitt remissvar vill jag uttala att det såväl av 28 kap. 14 § första stycket RB som av 2 § andra stycket och 4 § andra meningen fingeravtrycksförordningen klart framgår att den som endast är gripen som misstänkt för ett brott inte får bli föremål för någon sådan åtgärd som avses med regleringen annat än om det behövs för att utreda ett brott på vilket fängelse kan följa. Den oklarhet i fråga om rättsläget som jag har påtalat i det föregående är enligt min mening inte godtagbar. Metodutvecklingen på det aktuella områ-det bör avspeglas i regelsystemet på sådant sätt att detta - genom uttryckliga regler i eller fingeravtrycksförordningen - på ett uttöm-mande sätt anger vilka åtgärder som får företas och under vilka förutsätt-ningar de får förekomma. Det är t.ex. inte självklart att rätten att videofilma en person skall vara lika vidsträckt som rätten att ta ett fotografi av honom. Om man tolkar den nu gällande regleringen på det sätt som remissinstan-serna har gjort är i själva verket det motsatta förhållandet fallet. Jag överlämnar av nu angivna skäl detta beslut till justitieutskottet och Jus-titiedepartementet. Kritik mot polischef för dennes agerande i samband med en brottsutredning där han själv var målsägande (Dnr 4860-1997) En artikel i tidningen hade rubriken "Polischefens däck försvann. Då bad han tekniska roteln att göra brottsplatsundersökning". Enligt artikeln skulle chefen för länskriminalpolisen vid i , polismästaren , ha ringt till tekniska roteln och bett om en teknisk brottsplatsundersökning med anledning av att fyra vinterdäck hade stulits ur hans garage. Med anledning av uppgifterna i artikeln beslutade chefsJO att i ett initiativärende ta upp agerande till utred-ning. i anmodades att lämna upplysningar i frågan om de förhållanden som hade redovisats i tidningsartikeln var korrekt återgivna och, om så var fallet, avge yttrande om lämpligheten av att initierade utredningsåtgärder rörande ett brott där han var måls-- i (länspolismästaren ) kom in med yttrande. Till yttrandet hade bifogats ett yttrande från samt en vid polismyndighetens disciplinenhet upprättad promemoria med upplysningar inhämtade från chefen för tekniska roteln, , samt en tjänsteanteckning med upplysningar inhämtade från kriminalinspektören vid kriminaljouren, . Till yttrandet hade vidare fogats en kopia av den av gjorda anmälan om stöld (K 122659-97). yttrande innehöll följande. konstaterar inledningsvis, att huvuddelen av uppgifterna i den aktuella tidningsartikeln synes vara riktigt återgivna. Händelseförloppet kan sammanfattningsvis beskrivas enligt följande: upptäcker att inbrott och stöld förevarit i ett av honom disponerat garage. avvaktar med anmälan. tar kontakt med chefen för tekniska roteln och anställer förfrågningar om spårsäkring. Kriminaltekniker ställs till förfogande. Efter detta inger formellt anmälan om stölden. Anmälan skrivs in först sedan inkommit med viss komplettering. anser inte att bedömningsunderlaget utgör grund för antagande att erhållit någon särbehandling på grund av sin ställning. Här har särskilt de upplysningar som lämnats av kriminalkommissarie beaktats. övergår sedan till frågan om lämpligheten av att som målsägande initierat vissa utredningsåtgärder. Av 4 kap. 13 § 1 st 1 p framgår klart att domare är jävig att handlägga mål om han själv är part eller eljest har del i saken eller av dess utgång kan vänta synnerlig nytta eller skada. I 7 kap. 6 § stadgas att allmän åklagare ej må ta befattning med förundersökning eller åtal för brott om omständigheter föreligger som skulle utgöra jäv mot domare. Av 7 kap. 9 § framgår att 6 § också är tillämplig på polismyndighet och polisman. I förevarande fall har varit utsatt för brott och intar därför ställning som part. har ingivit anmälan först . har emellertid beslut tagits om brottsplatsundersökning. Även om och chefen för tekniska roteln i vissa avseenden har olika uppfattning om hur beslutet om brottsplatsundersökning kom till får det anses klart att initierat frågan om spårsäkringen. är av den upp-fattningen, att inte borde ha tagit kontakt med chefen för tekniska roteln. skulle i likhet med andra målsägande ha ingivit anmälan och i samband med detta hemställt om spårsäkring. Det hade ankommit på den polisiära undersökningsledaren att fatta beslut i sådan fråga. I ett beslut anförde chefsJO följande. Av utredningen framgår att tog kontakt med chefen för tekniska roteln, , med anledning av att han dagen innan hade upptäckt att någon hade stulit däck ur hans garage samt att han därvid rådgjorde med denne om det fanns skäl för en brottsplatsundersökning. Sedan beslut om sådan undersökning hade fattats , gjorde en formell anmälan om stölden. har i sitt yttrande huvudsakligen uppehållit sig vid om-stän-dig-heterna vid brottet och frågan om det fanns skäl att företa en brotts-plats-undersökning i det aktuella fallet. har uppgett att inga andra åtgärder åsidosattes med anledning av brottsplatsundersökningen i garage. Jag har inte någon anledning att uttala mig i frågan om undersökningen var en lämplig utredningsåtgärd eller inte, och det var inte heller denna fråga som föranledde mig att inleda en utredning med anledning av det inträffade. Eftersom stölden avsåg egendom som tillhörde intog han ställ-ning som måls-ägande och han hade därmed uppenbarligen ett personligt intresse i saken. En bestämmelse om jäv för polismyndigheter och polismän finns i 7 kap. 9 § (RB). Enligt denna skall reglerna om åklagarjäv i 7 kap. 6 § RB tillämpas också beträffande polismyndigheter och polismän som har att vidta åtgärder eller meddela beslut enligt rättegångs-balken. Bestämmelserna i 7 kap. 6 § RB hänvisar i sin tur till reglerna om domarjäv, som återfinns i 4 kap. 13 § RB. En domare är enligt denna para-grafs första stycke punkten 1 jävig att handlägga mål om han själv är part eller eljest har del i saken eller av dess utgång kan vänta synnerlig nytta eller skada. Vad som framkommit om kontakt med ger inte grund för att hävda att har tagit befattning med brottsutredningen på det sätt som åsyftas i regler om jäv för polismän. Uppenbart är emellertid att han gett uttryck för ett intresse av att få till stånd en brottsplatsundersökning med anledning av det brott som han hade blivit utsatt för. Jag anser i likhet med polismyndigheten att inte borde ha tagit kontakt med på det sätt som skedde. Hans förfarande framstår som särskilt olämpligt med hänsyn till att han i sin egenskap av chef för länskriminalpolisen var närmaste överordnade. Jag delar således myndighetens uppfattning att , i likhet med vad som gäller för andra målsägande, skulle ha framfört sina synpunkter på behovet av en brottsplatsundersökning först i samband med att han gjorde en formlig anmälan om stölden och att det sedan fick ankomma på den ansvarige förundersökningsledaren att ta ställning i frågan. Det inträffade ger mig anledning att understryka vikten av att en befattningshavare vid en myndig-het inte uppträder på ett sätt som ger ett intryck av att han utnyttjar sin ställ-ning vid myndigheten till att få en särskilt förmånlig behandling av denna. Fråga om när polismyndighet skall ta kontakt med åklagare för att bereda denne tillfälle att överta förundersökningsledarskap och därmed sammanhängande frågor om användande av tvångsmedel (i fallet s.k. personell husrannsakan i samband med en gisslansituation) (Dnr 99-1998) I en anmälan till JO ifrågasattes i , polisområde , agerande i samband med att en kvinna avled i . Från Åklagarkammaren i infordrades handlingar ur akten i ärende C-9-4671-97 och från i , polisområde inford-ra-des anteckningar som fördes i samband med de åtgärder/insatser som gjordes vid den aktuella händelsen. Muntliga upplysningar inhämtades från den åklagare som handlade ärendet . Slutligen infordrades det insatsprotokoll som upprättades i samband med händelsen. Vid granskningen av de inhämtade handlingarna konstaterades att ärendet avsåg två med varandra gifta personer som ansökt om äktenskapsskillnad. Kvinnan gjorde en polisanmälan mot mannen för misshandel och olaga hot. Mannen gjorde en motanmälan för grov miss-handel. inkom en anmälan mot mannen angående olaga vapeninnehav. Med anledning av den anmälan genomfördes hus-rannsakningar i bostäder och i en affärslokal. Polisen erhöll under novem-ber 1997 ytterligare uppgifter om bråk mellan parterna. beslutades om besöksförbud för mannen. gjorde kvinnan anmälan om att mannen överträtt besöksförbudet ett antal gånger. Förundersökning inleddes och kvinnan tilldelades ett trygghetslarm. inkom en begäran om utvidgat besöks-förbud till Åklagarkammaren i . Kvinnan hördes i ärendet. inkom nya anmälningar varvid kvinnan gjorde gällande att besöksförbudet överträtts vid ett stort antal tillfällen. Mannen skulle bl.a. vid ett flertal tillfällen ha passerat utanför den affärslokal som kvinnan innehade. inkom ytterligare en anmälan om att mannen överträtt besöksförbudet. anhöll åklagare mannen i sin frånvaro varefter han efterlystes. använde kvinnan sitt trygghetslarm. Den polispersonal som mottog larmet hörde en man och en kvinna bråka våld-samt. beordrades därför polis till den aktuella affärslokalen. Genom att ringa upp kvinnans mor fick polisen bekräftat att kvinnan befann sig i affärslokalen. Polisen beslutade med stöd av polislagen att gå in i affärslokalen. Inbrytningen fick avbrytas eftersom mannen hotade att döda kvinnan om polisen tog sig in i lokalen och det var känt för polisen att mannen kunde vara beväpnad med handeldvapen. Polisen vidtog därefter ett antal ytterligare åtgärder, såsom att infordra förstärkningsvapen, rekvirera ytterligare polispatruller från länet, bestämma brytpunkt, informera ambulans och räddningstjänst om läget, kontakta anför-vanter till makarna, vilka ombads att ta sig till , informera läns-polis-mästaren om läget, öppna poliskontoret i , kontakta den misstänktes advokat, informera chefen för kriminalavdelningen och efter-fråga en even-tu-ell förhandlare. Jourhavande åklagare informerades om att mannen, som var anhållen i sin frånvaro som misstänkt för andra brott, fanns i affärslokalen. Åklagaren beslutade därefter att anhålla mannen som miss-tänkt för människorov och beslutade vidare om personell husrannsakan i affärslokalen. Enligt insatsprotokollet var detta den första kontakten med åklagare i saken. Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande över varför åklagare kontaktades först i samband med beslutet om anhållande för människorov trots att den misstänkte var anhållen i sin frånvaro för annat brott. Remissen avsåg också frågan vilka möjligheter till ingripande mot den misstänkte som övervägdes under de timmar som polisen agerade utan kontakt med åklagare. i (länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från polisinspektören samt ett åtgärdsblad och insatsprotokoll. Då polismyndighetens länskommunikationscentral den aktuella dagen uppmärksammades på att ett s k trygghetslarm utlösts i en lokal i , beslutade vakthavande befäl att husrannsakan skulle företas i den aktuella lokalen med stöd av 21 § polislagen. Åtgärden fullföljdes dock inte, eftersom polispatrullen vid sitt försök att bereda sig tillträde till lokalen möttes av hot om våld från gärningsmannens sida mot den kvinna som försetts med ifrågavarande larm. Denne uppgav att han skulle döda sin gisslan om polismännen inte upphörde med försöket att ta sig in. Polismännen uppfattade hotet som så reellt att de drog sig tillbaka. Det fanns anledning misstänka att förövaren var den tidigare anhållne S.M. eller av denne lejd person, men det bör understrykas att polisen i det inledande skedet inte med säkerhet kunde fastställa att gärningsmannen var identisk med S.M. Denna insikt uppenbarades först successivt i takt med att S.M:s. advokat och anhöriga tilläts tala med honom via den telefonförbindelse som efterhand kunde etableras. Efter den första patrullens försök att bereda sig tillträde till lokalen företogs en frysning av läget för att metodiskt utforma fortsatta åtgärder i avvaktan på beslut av beredskapshavande polischef och därpå följande resursuppbyggnad. Beredskapshavande polischef infann sig på platsen för att orientera sig om läget och bildade därefter stab i . Han övertog ledningen av insatsen . Polisens taktik i detta läge inriktades på förhandlingar med gärnings-mannen i syfte att uppnå ett frigivande av den person som denne påstod sig ha som gisslan, och att gärningsmannen frivilligt skulle lämna lokalen. Några tvångsåtgärder som krävde åklagarbeslut bedömdes inte vara aktuella. När polisledningen på grund av den successivt inflytande informationen med tillräcklig säkerhet kunde identifiera gärningsmannen som S.M., gavs inspektör uppdraget att underrätta jourhavande åklagare eftersom åklagarmyndigheten tidigare fattat ett beslut att anhålla S.M. i dennes frånvaro. Som framgår av bifogad promemoria kunde jourhavande åklagare inte nås på angivet telefonnummer. Först etablerades kontakt med åklagaren. I förevarande ärende har händelseförloppet utvecklats under drygt två och innan försök till underrättelse av åklagare gjordes. Enligt myndighetens uppfattning bör detta tidsspann bedömas utifrån det faktum att händelsen inträffade förmiddag samt på en ort som inte disponerar polisiära resurser tillräckliga för en insats av aktuellt slag. Dessa omständigheter ställde stora krav på den polisiära organisationen avseende en snabb och effektiv resursuppbyggnad. Mot den bakgrunden kan det inte ses som anmärkningsvärt att åklagarkontakten inte prioriterats, särskilt med beaktande av polisledningens bedömning att åklagaren inte kunde bidra till en lösning av den akuta situationen. Vid en samlad bedömning finner polismyndigheten inte skäl att rikta kritik mot enskilda tjänstemäns agerande vid händelsen . Undertecknad kallades till tjänstgöring aktuell dag och kom till polisstationen i , omkring 11.30. Då fanns pme och kommissarie i tjänst. omkring 12.00-12.30 försökte undertecknad att ta kontakt med jourhavande åklagare för att lämna denne information om vad som var på gång. Åklagaren gick ej att få tag på. kom inspektör i kontakt med honom. Undertecknad visste av att den misstänkte var anhållen . I ett beslut anförde chefsJO följande. Den fråga som är föremål för bedömning i ärendet är om polisen i samband med den aktuella händelsen på ett riktigt sätt beaktat åklagarens roll som förundersökningsledare och beslutsfattare vid hanteringen av frågor om anhållande och husrannsakan. Som framgår av redogörelsen i det föregående beslutade polisen i inledningsskedet att bereda sig tillträde till den aktuella lokalen med stöd av 21 § polislagen (1984:387). Detta lagrum avser situationer där det finns anledning att anta att någon i hus, rum eller annat ställe har avlidit, är medvetslös eller annars oförmögen att tillkalla hjälp. Inbrytningsförsöket avbröts emellertid eftersom polisen fick klart för sig att det förelåg en gisslansituation. Av utredningen framgår att kvinnan vid ett flertal tillfällen hade varit i kontakt med polisen med anledning av bråk med mannen. Det framgår vidare att hon hade tilldelats ett trygghetslarm och att mannen hade meddelats besöksförbud. Kvinnan polisanmälde ett flertal överträdelser av besöksförbudet och mannen var med anledning härav från anhållen i sin frånvaro. hade också företagits husrannsakningar bl.a. i den aktuella affärslokalen för eftersökande av handeldvapen som mannen misstänktes inneha. Det borde därför i ett mycket tidigt skede av händelseförloppet ha stått klart för polisen på platsen att den man som höll kvinnan inspärrad och som hade föranlett henne att använda sitt trygg-hets-larm med största sannolikhet var identisk med den man för vars skull hon hade tilldelats larmet och som var anhållen i sin frånvaro för överträdelse av besöksförbud. Polisen borde därför ha agerat utifrån den förutsättningen att denne man var i varje fall skäligen misstänkt för människorov. Enligt 23 kap. 3 § första stycket (RB) skall åklagaren, när saken inte är av enkel beskaffenhet, överta förundersökningsledningen så snart det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Förunder-sök-ningen kan övertas av åklagare även om det inte finns någon skäligen misstänkt när det är påkallat av särskilda skäl. Enligt min mening borde polisen ha kontaktat åklagare så snart det stod klart att det förelåg en gisslansituation. Åklagaren hade genom en sådan kontakt beretts tillfälle att överta förundersökningsledarskapet avseende den nya brotts-ligheten och att därvid fatta beslut i de tvångsmedelsfrågor som kunde uppkomma och i övrigt ge direktiv för den fortsatta förundersök-ningen. dröjde det i stället omkring innan polisen gjorde ett första försök att kontakta åklagaren. Ett sådant dröjsmål är inte acceptabelt. En fråga som krävde ställningstagande av åklagare var om den man, som höll kvinnan som gisslan och av allt att döma var identisk med den man som var anhållen i sin frånvaro för överträdelse av besöksförbud, skulle anhållas också med anledning av den nya brottsmisstanken.