frsrdg · GN04RR7 · 2000-01-01 00:00:00 — räknades också ärenden som överlämnades till annan myndighet, t.ex. till , in i antalet redovisade ärenden. Man menar också att nedgången beror på många förtidspensioneringar, närpolisernas större ansvar för utredningsverksamheten samt att omorganisationen inneburit oro i organisationen vilket lett till mindre effektiv brottsutredning. anger dock att det är svårt att påvisa det direkta sambandet mellan dessa faktorer och den stora nedgången. I budgetpropositionen menar regeringen att det totala antalet ärenden som redovisades till åklagare var något lägre än 1996. En uppfattning om antalet överlämnade ärenden från polis till åklagare går att få av åklagarnas statistik (se nedan). Av denna statistik framgår att antalet överlämnade ärenden minskat med . Personalen på samtliga polismyndigheter tidsredovisar sitt arbete. Tidsredovisningarna är dock svåra att jämföra då de inte behöver utformas på samma sätt i samtliga myndigheter. Tidsredovisningen kan också göras . Allmänhetens åsikter om polisen mäts bl.a. genom brottsofferundersökningar och trygghetsmätningar. Balanced scorecard är en modell för verksamhetsstyrning som används i vissa polismyndigheter. användes modellen på försök men enligt är intresset för att använda modellen stort bland myndigheterna. fungerar som samordnare av projektet. Modellen tas fram genom att organisationens strategier bryts ned till mått och mål som ligger i linje med organisationens övergripande inriktning. Det är nödvändigt att samtliga i organisationen deltar i arbetet för att den skall ge en så allomfattande bild av verksamheten som möjligt (, och 1997). Polisen i har provat styrningsmodellen och anser att modellen passar mycket bra för styrningen av polisverksamhet. Skillnaden mellan den nationella resultatmodellen och styrkortet är enligt Nyköpingspolisen att poliserna själva utformar målen och vad som skall mätas, detta styrs inte av ledningen. Sammanfattningsvis menar man att Balanced scorecard kombinerar metoderna för det problemorienterade arbetssättet med egenformulerade mål och uppföljningar där varje enhet får motivera det resultat man uppvisar. delade länsstyrelserna och ansvaret för tillsynen. Från har ensam ansvaret för tillsynen av polisverksamheten. I förarbetet till förslaget (SOU 1998:74) anges att länsstyrelsernas tillsynsverksamhet över polisen har, med undantag för , haft mycket liten omfattning. har utökat sin tillsynsenhet med två personer . Man har också anställt en internrevisor. Tillsynsenheten anlitar oftast specialister från polisorganisationen för att utföra inspektionerna. fanns det ca 600 åklagare och ca 300 administratörer anställda inom åklagarväsendet. Åklagarväsendets anslag är . Åklagarväsendet har en ny organisation. Riksåklagaren är central förvaltningsmyndighet. Landet är indelat i sex åklagardistrikt med en åklagarmyndighet i varje. Varje regional åklagarmyndighet leds av en överåklagare. Åklagarmyndigheterna är indelade i åklagarkammare. Antalet kamrar är 38 och leds av en kammarchef som är chefsåklagare. Denna myndighet består av såväl poliser som åklagare. Åklagarväsendet skall tillförsäkra den enskilde rättssäkerhet och rättstrygghet samt se till att den som begått brott lagförs. Prioriterad brottslighet är våldsbrott, narkotikabrott och ekonomisk brottslighet (inklusive miljöbrott). Särskild uppmärksamhet skall ägnas grov och gränsöverskridande brottslighet, s.k. mc-relaterad brottslighet, brott med rasistiska inslag, våld mot kvinnor samt övergrepp mot barn. Prioriteringarna var desamma , förutom att miljöbrott och övergrepp mot barn har lagts till . Enligt regleringsbreven skall nedlagda resurser och åtgärder som vidtagits med anledning av prioriteringarna återrapporteras till regeringen. Riksåklagaren menar att åklagarnas möjlighet att följa prioriteringarna är begränsade eftersom det i första hand är reglerna i och som styr åklagarnas arbete. Åklagarna styrs också genom polisens arbete. Enligt riksåklagaren syftar prioriteringarna i första hand till att öka medvetenheten och kunskaperna hos åklagarna. Detta gör man t.ex. genom speciella utbildningsinsatser och utveckling av arbetsmetoder. Åklagarnas uppgifter är att leda förundersökningar i brottmål, fatta beslut i åtalsfrågan och föra talan i domstol. I de utredningar där polisen är förundersökningsledare är det inte ovanligt att åklagarna ger råd till polisen om hur utredningen bör bedrivas. Inom åklagarväsendet arbetade drygt 920 personer. Antalet åklagare var 612 och antalet administratörer 311. Ytterligare 69 åklagare var anställda vid . För att förbättra åklagarväsendets ekonomi beslutade Riksåklagaren 1995 att införa anställningsstopp för åklagare. Anställningsstoppet hävdes 1998. Fram till dess hade antalet åklagare enligt Riksåklagaren minskat med omkring 60 personer genom att de som gått i pension inte ersatts. Sedan anställningsstoppet hävdes har 30 aspiranter rekryterats. sades 192 administratörer upp. Detta var enligt regeringen (prop. 1998/99:1) motiverat av datoriseringen av ärendehanteringen och omorganisationen av åklagarväsendet (se vidare nedan). Enligt Riksåklagaren bör uppsägningarna av administratörerna inte direkt sammankopplas med omorganisationen. Uppsägningarna var i stället ett sätt att finansiera åklagarnas löneavtal (se vidare nedan) och en rationalisering som var befogad då antalet administratörer var stort och datoriseringen av verksamheten ökade. Antalet administratörer per åklagare uppgick före uppsägningarna till 0,76 årsarbetskrafter. Riksåklagaren framhåller dock att omorganisationen underlättade genomförandet av uppsägningarna. Fler personer kunde troligtvis sägas upp eftersom antalet orter med fast stationerade åklagare minskade. Vissa av de administratörer som sades upp har dock kunnat återanställas . Totalt, inklusive andra avgångar, minskade antalet administratörer med 162 personer och antalet admini-stratörer per åklagare uppgick då till 0,62. Enligt Riksåklagaren inger den minskade tillgången på åklagare stor och ökad oro för utvecklingen av åklagarväsendets resultat och för arbetssituationen för de anställda inom åklagarväsendet. I årsredovisningen för framhåller Riksåklagaren att arbetsläget och arbetssituationen för enskilda åklagare och administratörer överlag är mycket ansträngd. Detta beror dels på bortfallet av nära hälften av administratörerna, dels på att antalet åklagare minskat både genom pensionsavgångar och genom att de tas i anspråk för annat än egentligt åklagararbete. Enligt uppgift från Riksåklagaren har antalet långtidssjukskrivna ökat som följd av det hårdare arbetstrycket. Enligt Riksåklagaren visar åklagarkamrarnas tidsredovisning att åklagarna i genomsnitt inte arbetar mer än normal arbetstid. När åklagarväsendet förstatligades genomfördes en omfattande omorganisation med en länsåklagarmyndighet i varje län, ett fåtal län undantagna. Den regionala organisationen förändrades 1985 då åklagarväsendet indelades i 13 regionåklagarmyndigheter. Regionerna var indelade i 83 lokala åklagarmyndigheter. Den lokala organisationen bestod av många små åklagarmyndigheter. 47 av de 83 myndigheterna hade endast två-tre åklagare anställda, medan det vid omkring 20 myndigheter fanns fyra-fem åklagare. Många av myndigheterna ansågs vara för små för att klara av att effektivisera och rationalisera verksamheten. De ansågs också vara sårbara både i brottsbeivrande och administrativt hänseende. Om t.ex. en åklagare blev sjuk eller om ett stort mål upptog en åklagares tid var det svårt för myndigheten att klara verksamheten. De små myndigheterna var också förhållandevis kostsamma att leda och administrera. Efter ett antal utredningar överlämnade regeringen propositionen Riktlinjer för åklagarväsendets organisation (prop. 1995/96:110 bet. 1995/96:JuU13 rskr. 1995/96:172). Syftet med förslagen i propositionen var att skapa en organisation som skulle vara effektivare, mer flexibel och mindre sårbar än den dåvarande. Regeringen menade att åklagarväsendet därigenom skulle komma att vara bättre anpassat till det moderna samhällets alltmer komplicerade brottslighet. Den nya organisationen skulle möjliggöra en effektivare åklagarverksamhet till lägre kostnader. Beslut om den nya organisationen fattades av . Den nya organisationen infördes och ser ut på följande sätt. Riksåklagaren är central förvaltningsmyndighet för åklagarväsendet. Det är riksåklagaren som är chef för myndigheten samt högste åklagare under regeringen. Landet är indelat i sex åklagardistrikt med en åklagarmyndighet i varje distrikt. Varje åklagarmyndighet leds av en överåklagare. På lokal nivå består åklagarväsendet av 38 åklagarkammare som var och en leds av en kammarchef som är chefsåklagare. Regeringen beslutar om indelningen i åklagardistrikt och om åklagarmyndigheternas kansliorter. Beslut om åklagarkamrarnas antal och lokalisering fattas däremot av Riksåklagaren, ett beslut som kan delegeras till de regionala åklagarmyndigheterna. På vissa orter finns lokala åklagare. Dessa hör administrativt till en kammare på annan ort. Enligt Riksåklagaren finns åklagare på alla orter där det fanns åklagarverksamhet före reformen. De orter som tidigare hade en egen åklagarmyndighet, men som inte längre har en egen kammare, har i stället lokala åklagare eller åklagare som regelbundet besöker orten. Riksåklagaren uppger att han ser fördelar med att polis och åklagare sitter i samma lokaler om detta är möjligt. I propositionen om riktlinjerna för åklagarväsendets organisation angav regeringen att den administrativa och kamerala verksamheten inom åklagardistriktet skulle bedrivas vid åklagarmyndigheten. Den nya organisationen innebar också ökade krav på överåklagarnas kontroll och tillsyn av den brottsbeivrande verksamheten. För att den regionala ledningen skulle vara mindre sårbar menade man att överåklagaren borde biträdas av en ställföreträdare som var väl insatt i myndighetens ledning och uppgifter. Överåklagarna svarar för den fortlöpande tillsynen av åklagarverksamheten inom distriktet. Riksåklagaren har lednings- och tillsynsansvar över åklagarväsendet och skall verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid rättstillämpningen. Överåklagarna utövar den direkta tillsynen över kamrarnas verksamhet genom att bl.a. kontrollera de s.k. anhållningsliggarna. Här förs alla beslut in som har med tvångsmedel att göra, exempelvis anhållande och beslag av gods. Åklagarna antecknar tidpunkten för besluten och på vilken grund de är fattade. Vidare har överåklagarna möjlighet att överpröva chefsåklagarnas och kammaråklagarnas beslut. En överprövning innebär att ett beslut i brottmålsfråga som fattas av en kammaråklagare eller chefsåklagare granskas av en överåklagare eller av riksåklagaren. I propositionen med riktlinjer för åklagarväsendets organisation menade regeringen att det var väsentligt att överåklagarna och de biträdande överåklagarna inte helt befrias från brottsbeivrande verksamhet och därmed avskärmas från den egentliga åklagarverksamheten. Regeringen menade att en viss kontinuerlig erfarenhet av sådan verksamhet var värdefull exempelvis vid handläggningen av överprövningsärenden och vid tillsyn. Till de mål som enligt regeringen närmast borde komma i fråga för att handläggas av överåklagare hör mål om brott mot rikets säkerhet och mål som gäller brott av person i särskilt framskjuten ställning eller oriktig myndighetsutövning av allvarligare slag, de. Denna möjlighet utnyttjas olika av olika myndigheter. Vissa myndigheter har inte handlagt något sådant mål . Det förekommer också att myndigheterna lämnar auktoritetsmål för handläggning till Riksåklagarens enhet för speciella mål Regeringen anförde också i propositionen att överåklagarna i ökad omfattning skulle komma att få ägna tid och kraft åt samverkan med andra samhällsorgan, t.ex. polis-, skatte- och kronofogdemyndigheter. Enligt uppgift från Riksåklagaren anser de flesta överåklagare att det är svårt att samverka med övriga myndigheter eftersom åklagarmyndigheterna omfattar flera län. I stället förekommer det enligt Riksåklagaren att överåklagarna delegerat samverkansuppgifterna till kammarcheferna. av Riksåklagaren för utredningar som rör åklagarväsendet och åklagarverksamheten. Riksåklagaren uppger att kostnaderna för överåklagarnas kanslier varierar men uppgår i genomsnitt till för hela åklagarväsendet. Kostnaderna för de sju kanslierna uppgick till sammanlagt ca och ca . Kostnaderna kan förväntas minska något i och med sammanslagningen av åklagarmyndigheterna i och . Regeringen anförde i propositionen om riktlinjerna för åklagarväsendets organisation att åklagarkamrarna måste vara tillräckligt stora för att kunna fungera självständigt, klara förändringar i verksamheten och variationer i arbetsbelastningen. Enligt Riksåklagaren är en kammare med 15 till 20 åklagare en lagom stor åklagarkammare. En majoritet av kamrarna har mellan 10 och 20 åklagare. Ett fåtal har färre än 10 åklagare. Kamrarnas storlek varierade från 6 åklagare på kammaren i till 23 vid 1:a åklagarkammaren i . När det gällde åklagarkamrarnas lokalisering menade regeringen att såväl geografiska som demografiska hänsyn måste tas. Åklagarnas lokalisering skulle kunna ändras om de regionala förhållandena förändrades. Enligt regeringen borde åklagarverksamheten inte heller bedrivas alltför långt från den eller de tingsrätter där åklagarna för talan. Regeringen framhöll också att närheten till polisen är viktig för att åklagarnas arbete skall kunna bedrivas effektivt. Detta talade enligt regeringen för att åklagarverksamhet bör bedrivas på ett förhållandevis stort antal orter i landet. Som nämnts ovan finns 38 åklagarkamrar . Varje län har en kammare förutom som är utan, och som har två kamrar vardera samt storstadslänen som har flera kamrar vardera. fanns det lokala åklagare på 12 orter. Utöver de lokala åklagarna finns det dessutom åklagare som i praktiken är placerade på ytterligare orter. Den nya organisationen medförde en i flera avseenden ny chefsroll för chefsåklagarna. Chefsåklagarna har det direkta ansvaret för att leda i princip all brottsbeivrande verksamhet men har också administrativa uppgifter. Här-igenom har chefsåklagarna fått en betydligt självständigare ställning än de hade tidigare. Enligt uppgifter från Riksåklagaren använde chefsåklagarna knappt halva sin arbetstid till löpande ärendehantering . För biträdande chefsåklagarna var andelen . Övrig tid ägnades åt ledning, samverkan med andra myndigheter samt utbildning och administration. är en åklagarmyndighet för bekämpning av ekonomisk brottslighet. har tagit över åklagarverksamheten när det gäller ekobrott i , och län. För övriga län sam ordnar under Riksåklagaren åklagarväsendets verksamhet rörande ekobrottslighet. Myndigheten kan också ta över särskilt komplicerade mål från övriga län. var 69 åklagare anställda i myndigheten. I myndigheten arbetar också poliser med speciell kunskap om ekobrott. Förbrukningen uppgick till . Anslaget uppgår till . har ett eget anslag, en central administration samt vissa stabsuppgifter och lyder i fråga om dessa direkt under regeringen. I övrigt är en åklagarmyndighet under Riksåklagaren. Kritik har riktats mot konstruktionen av . Den administration som byggts upp hos myndigheten anses av kritikerna vara onödig eftersom motsvarande funktioner finns hos Riksåklagaren. Man har också påtalat att den nationella styrningen av åklagarväsendet blir oklar då det finns två centrala åklagarmyndigheter. Man menar också att ansvarsfördelningen mellan Riksåklagaren och blir oklar eftersom det finns två chefer inom åklagarväsendet. Enligt riksåklagaren finns det fördelar med att polis och åklagare arbetar nära varandra. Detta gäller framför allt komplicerad brottslighet såsom ekobrott och miljöbrott. Utgifterna för anslaget uppgick för , exklusive , till . Anslaget uppgår till . av anslaget utgörs av lönekostnader. Åklagarväsendet har i stort sett undgått besparingar. Vid de två tillfällen åklagarväsendet har fått vidkännas besparingar på 10 respektive har nämligen motsvarande belopp tillförts verksamheten vid samma tillfälle. /96 ålades åklagarna rationaliseringar och effektiviseringar motsvarande . tilldelades man för att bekämpa ekonomisk brottslighet, våldsbrott och narkotikabrott samt för att höja kvaliteten på åklagarutbildningen. Den andra besparingen ålades åklagarväsendet för då ett rationaliseringsutrymme på ansågs ha uppkommit genom omorganisationen. tilldelades åklagarväsendet för att göra det möjligt att öka samverkan med och utbildningen av närpolisen. försämrades åklagarnas ekonomi. I en rapport från (1998) anges att den väsentligaste orsaken till åklagarväsendets anslagsöverskridande vid var åklagarnas löneavtal . Enligt avtalet höjdes åklagarnas löner . Av kostnaderna för löneavtalet beräknas att ca per år i huvudsak var ofinansierade. var månadslönen för en åklagare efter nio månaders tjänst , , , 30 300 och tjänst var månadslönen . För att sänka kostnaderna för åklagarväsendet införde Riksåklagaren, som tidigare nämnts, anställningsstopp 1995. Dessutom sänktes kostnaderna ytterligare genom uppsägningar av administrativ personal . Denna åtgärd ledde dock inte till sänkta kostnader förrän . Omorganisationen medförde engångskostnader för åklagarväsendet som ytterligare förvärrade den ekonomiska situationen. (Dessa kostnader behandlas i avsnittet nedan.) Anslagssparandet /94, som uppgick till , förbrukades . Åklagarväsendets kostnader översteg anslaget med . har åklagarväsendet tillförts medel för att klara övergångskostnaderna för omorganisationen och för att inte riskera det fortsatta reformarbetet. tillfördes och tillfördes engångsvis . Anslaget minskades med . Denna minskning angavs motsvara de befintliga resurserna för bekämpning av ekonomisk brottslighet som fördes över till . tillfördes åklagarväsendet engångsvis . Medlen skall användas bl.a. för att ytterligare utveckla samverkan med polisen och för en satsning på kompetensutveckling. Av diagrammet nedan framgår kostnadsutvecklingen för åklagarväsendet mellan budgetåren 1980/81 och 1998. Utvecklingen beskrivs såväl i nominella priser som priser. Fastprisberäkningen har gjorts med hjälp av konsumentprisindex. Utvecklingen visar att åklagarväsendets förbrukning priser har ökat även om förbrukningen tillfälligt sjunkit . ingår åklagarväsendets engångsvisa kostnader för omorganisationen och omställningsorganisationen (se vidare nedan) på sammanlagt . Även uppsägningslönen för administratörerna ingår i sammanställningen. Åklagarnas förbrukning uppgick till . Detta är en minskning med . flyttades dock en stor del av ekobrotten över från de tre storstadsmyndigheterna till . I samband därmed minskade åklagarväsendets anslag med . I diagrammet ingår de överflyttade medlen för att det skall bli möjligt att jämföra förbrukningen . Åklagarväsendets anslag , exklusive , uppgår till . andra hälft motsvaras således inte åklagarväsendets ökade medelsförbrukning av någon real förstärkning av tillgängliga resurser. */96 är beräknat I diagrammet över åklagarnas medelsförbrukning ingår även de som flyttats över till . I diagrammet ingår även de omorganisations- och omställningskostnader som åklagarväsendet hade under 1996-1997 på . Källa: Statsbudgetens utfall /81-1997 och . Omorganisationen - kostnader och besparingar Företrädare för har inför justitieutskottet uppgivit att omorganisationen av åklagarväsendet skulle leda till en årlig besparing på (bet. 1995/96:JuU13). Huvuddelen av besparingen skulle åstadkommas genom en effektivisering av administrationen och genom minskade lokalkostnader. Enligt uppgift från departementet till utskottet kunde en säkrare uppgift om besparingen inte anges eftersom man vid riksdagsbeslutet inte kände till detaljerna i åklagarväsendets framtida organisation. Riksåklagaren framförde inför utskottet att det inom åklagarväsendet fanns ett rationaliseringsbehov på ca beroende på bl.a. lönehöjningar för åklagarna och ökade lokalkostnader. Enligt Riksåklagaren uppgår de sammanlagda engångsvisa kostnaderna för omorganisationen till . Till kostnaderna för omorganisationen räknas chefsrekrytering, omflyttning av kontor, anpassning av ADB-systemen, hyror för tomma lokaler samt skadestånd för uppsagda hyreskontrakt. Även det produktionsbortfall som uppstod vid planering av omorganisationen och vid flyttningen räknas in i kostnaden. Av kostnaderna utgör ca hyror och ersättningar som gäller lokaler. De administratörer som sades upp var tjänstebefriade och gick över i en s.k. omställningsorganisation. Syftet var att de uppsagda så snabbt som möjligt skulle få nya anställningar. utbetalades i löner till de uppsagda. De engångsvisa kostnaderna för omställningen av den uppsagda personalen uppgick till . Dessa kostnader uppstod i själva omställningsorganisationen. Någon beräkning av huruvida den nya organisationen har lett till besparingar har inte gjorts av . påbörjade åklagarväsendet uppbyggnaden av ett datoriserat ärendehanteringssystem. Genom systemet kan resultatet av en åklagares, en kammares eller en myndighets prestationer mätas, t.ex. handläggningstider och genomströmningstider. Som en komplettering till ärendehanteringssy-stemet infördes ett tidsredovisningssystem . All personal inom åklagarväsendet hänför arbetad tid till något av följande prestationsområden: ärendeadministration, förundersökningsledning, beslut under förundersökning, huvudförhandling i tingsrätt eller hovrätt, resor i samband med förundersökning och huvudförhandling samt verksamhet i högsta domstolen. Sådan arbetad tid som inte går att hänföra till något av prestationsområdena skall hänföras till ett stödområde. Stödområdena är ledning och administration, samverkan med polisen, övrig samverkan och utveckling, deltagande i utbildning samt annan verksamhet. Tidsredovisningssystemet är således nytt och det finns inte någon äldre statistik att jämföra med. Att systemet är nytt kan innebära att det råder olika uppfattningar mellan åklagarna om hur vissa arbetsuppgifter skall redovisas. Tidsredovisningen visar att av åklagarnas sammanlagda arbetstid åtgår omkring till beslut i förundersökningsfrågor till huvudförhandling i tingsrätt till huvudförhandling i hovrätt till samverkan med polisen och till resor i samband med förundersökningsledning, samverkan med polisen samt förhandling vid tingsrätt och hovrätt. har ett mål- och resultatstyrningssystem införts för åklagarväsendet. Genom ärendehanteringssystemet och tidsredovisningen skall åklagarväsendets arbete kunna redovisas. Följande målformuleringar gäller för verksamheten: Den som har begått brott skall lagföras. Minst lika många ärenden som kommer in skall också avslutas . Antalet dagar då ärenden finns hos åklagare för beslut i åtalsfrågan skall bli färre. Ökad tid för det egentliga åklagararbetet. Vissa prestationer har redovisats även tidigare, exempelvis antalet avslutade ärenden i förhållande till antalet inkomna. Som framgår av tabellen nedan sjönk antalet inkommande ärenden till åklagarna . Enligt uppgift från riksåklagaren är avsikten att en djupare analys skall göras av varför färre ärenden kommer in från polisen. Närpolisreformen infördes successivt i landet. Reformen innebar att poliser som inte hade tidigare erfarenhet började arbeta med brottsutredningar. pensionerades också många erfarna kriminalutredare. Antalet avslutade ärenden hos åklagarna var lägre för 1996-1998 än för första delen av . Minskningen var särskilt stor för tiden den 1 juli-den 31 december 1996. genomfördes omorganisationen inom åklagarväsendet. Efter omorganisationen uppstod också en s.k. administrativ balans vid åklagarkamrarna. Balansen bestod av ärenden där åklagarbesluten redan hade fattats men ännu inte blivit expedierade. De kvarstod därför som öppna i diarierna. rörde det sig om nästan 18 000 ärenden som väntade på att expedieras. Den administrativa balansen berodde enligt Riksåklagaren på att många administratörer hade sagts upp som nya datoriserade rutiner infördes.