frsrdg · GN04JO1 · 2000-01-01 00:00:00 — Länsrättens domar har kunnat överklagas av en obestämd krets personer, varför delgivning har skett genom kungörelse enligt 16 § delgivningslagen (1970:428). Kungörelsedelgivning sker genom att handlingen hålls tillgänglig hos myndigheten eller på plats, som myndigheten bestämmer, och genom att meddelande härom och om handlingens huvudsakliga innehåll införs i Post- och och ortstidning eller endera av dessa från beslutet om kungörelsedelgivning (17 § första stycket delgivningslagen). Genom tidningsmeddelandet skall klagoberättigade kommunmedlemmar således få kännedom om biståndsdomarnas "huvudsakliga innehåll". Upp-gifterna i ortstidningen skall m.a.o. vara av den art och omfattning att en kommunmedlem skall kunna avgöra om det kan finnas anledning för honom att studera domen närmare. I den kungörelsedelgivning som är föremål för anmälan hos mig har länsrätten låtit publicera dels namnen på bistånds-sökandena, dels de ändamål för vilka bistånd sökts. Med tanke på att rättsmedlet är "kommunalbesvär" och att det endast kan utlösa en laglighets-prövning enligt 10 kap. 8 § kommunallagen borde det i allmänhet räcka att ange ändamålet med en ansökning, t.ex. bistånd till hyra eller bistånd för inköp av tvättmaskin. Däremot är jag tveksam till om det kan anses till-räckligt att beträffande varje dom endast ange "bistånd enligt social-tjänst-lagen". Detta är naturligtvis en fråga om vad man är beredd att lägga in i lagens ord [domens] "huvudsakliga innehåll". Vad som föranlett mig att inhämta yttrande från länsrätten och att ingå i en närmare granskning av ärendet är framför allt att namnen på de bistånds-sökande har offentliggjorts i kungörelsen. Enligt 2 a § delgivnings-förord-ningen (1979:101) skall det vid genomförande av delgivning tillses att de åtgärder som vidtas inte vållar den sökte eller annan onödig uppmärk-samhet. Den som råkar i ett sådant trångmål att han måste söka bistånd vill naturligt-vis inte skylta med sitt namn i en stor dagstidning. Genom publiceringen kommer namnen att spridas till hundratusentals läsare, vilka inte har den minsta tanke på att överklaga någon biståndsdom eller ens är medlemmar i den ifrågavarande kommunen och således äger någon klagorätt. Uppen-barligen kan offentliggörandet tillfoga den enskilde stort men. Som ovan framgått, är det enligt min mening i främsta rummet biståndets ändamål som en klagoberättigad kommunmedlem bör få kännedom om. Således anser jag att namnet som regel inte skall sättas ut i en kungörelsedelgivning rörande biståndsdomar. Av länsrättens remissyttrande framgår att rätten själv insett det olämpliga i att publicera namnen på biståndssökande och därför numera avstår från att lämna några namnuppgifter. Jag finner med hänsyn härtill inte skäl att rikta någon kritik mot länsrätten. Disciplinansvar för en rådman vid länsrätt som utan laga stöd beslutat om fortsatt tvångsvård i ett mål enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (Dnr 2879-1998) Länsrätten i beslutade att bifalla en an-sökan från vederbörande chefsöverläkare om fortsatt vård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, för J.B. Enligt länsrättens dom fick vården pågå räknat från domens datum. I en ansökan, som kom in till länsrätten , ansökte chefsöverläka ren enligt 9 § LPT om medgivande till fortsatt tvångsvård. Länsrätten höll muntlig förhandling och meddelade dom . Ordförande i målet var rådmannen . Genom domen biföll länsrätten ansökan och förordnade att tvångsvår-den skulle fortsätta, dock längst t.o.m. . över-klagat domen beslutade Kammarrätten i att undanröja läns-rättens dom. Som skäl uttalade kammarrätten bl.a. följande: "Chefsöverläkarens ifrågavarande ansökan om förlängning av tvångsvården har inkommit till länsrät-ten efter utgången av den längsta tid som enligt föregående dom gällde för tvångsvård. Tvångsvården har därför enligt 28 § LPT upphört. Länsrätten saknade vid sådant förhållande laglig möjlighet att lämna medgivande till förlängning av tvångsvården och borde därför ha avslagit aktuell ansökan." JO beslutade att i ett särskilt ärende utreda det inträffade. Ärendet remitterades till länsrätten för utredning och yttrande över handlägg-ningen av och domen i det aktuella målet (nr 1794-98). Länsrätten (t.f. lagmannen ) hänvisade i remissvaret till särskilda förhållanden i länsrättens arbetsmiljö som rått och uttalade att dessa kunde vara en bidra-gande orsak till det fel som uppkommit. Vidare framfördes att det inträffade för-anlett att frågan om rutinerna kring bevakningen av fristerna i psykiatrimålen varit föremål för övervägande bland ordförandena i domstolen. I övrigt hänvisade läns-rätten till ett yttrande av i vilket framfördes följande. Länsrätten är anmodad att avge yttrande angående ovanstående mål. Jag får först tillstå att jag genom domen i målet gjort ett allvarligt fel, eftersom det inte fanns formella förutsättningar att förlänga tvångsvården. Jag vill vidare anföra följande. När ett ärende om tvångsvård enligt LPT eller LRV anhängiggörs i länsrät-ten tas regelmässigt akterna i de tre senaste målen fram för patienten ifråga och bifogas den nya akten. Så skedde även i detta mål. När akten överläm-nades till mig, upptäckte jag att vården enligt domen endast fick pågå för domen. Jag utgick därför ifrån att en ny intagning hade skett. Jag hade mycket att göra och det var innan den muntliga förhandlingen. Jag hade inte någon handläggare till hjälp och bestämde mig för att kontrollera om ansökan hade kommit in i rätt tid, när jag tillsammans med nämnden gick igenom patientjournalen före den muntliga förhandlingen. När vi gjorde denna genomgång, såg jag av en anteckning i J.B:s journal att vården vid länsrättsförhandlingen hade förlängts tills vidare. Det stämde inte med vad som stod i domen. Därefter gick jag igenom journalen på nytt, för att se om J.B. hade tagits in på vårdintyg efter denna dag. På grund av arbetsbelastningen hade jag nödgats avsätta endast 20 minuters förhandlingstid per patient mot normalt 30 mi-nuter och befann mig således i tidsnöd. De olika uppgifterna i journalen gjorde mig förvirrad, eftersom de inte stämde. När jag för i patientjournalen såg anteckningen om intagning pga ett vårdintyg, läste jag fel och uppfattade att patienten tagits in den 16 febru-ari 1998 i stället . Därefter drog jag den felaktiga slutsatsen att en kortare förlängning av vården hade bestämts, men att domen av någon an-ledning inte hade bifogats akten. Jag gjorde mig skyldig till ett tankefel. Från sjukhuset (läkarsekreteraren ) har jag fått veta att hon som en länsrättsförhandling hålls med stöd av domsbeviset skri-ver en journalanteckning om vad som beslutats. I detta fall stämmer inte domsbeviset med vad som står i domen . Vår , numera tjänstebefriad till pensioneringen, ansåg att det var onödigt att ha med en handläggare i mål om LPT och LRV, såvida inte må-len uppgick till ett större antal. I sistnämnda fall förordade han i första hand att kanslipersonal skulle anlitas. Även om han inte var i tjänst, har denna praxis fortlevat. hade den ena av mina två hand-läggare semester, och den andre skulle ha semester från vecka 25. Båda två måste anlitas för handläggning av mål av mera omfattande karaktär. Kansli-personalen var överhopad med arbete, eftersom det närmade sig semest-rarna, och domarpersonalen ville avgöra så många mål som möjligt dess-förinnan. Därför hade jag inte möjlighet att ha någon handläggare i psykiat-rimålen inför den muntliga förhandlingen . Det hade varit önskvärt, eftersom jag då hade kunnat få hjälp med kontrollen. Anledningen till anhopningen av brådskande göromål på min rotel var dels att länsrätten i sin helhet är arbetstyngd, dels att jag under ti-den den 26 april-den 31 maj 1998 förutom alla helgledigheter varit ledig , för att ta hand om en åldrig och svårt sjuk mor. - - - Den ledighet som jag var tvungen att ta i samband med hennes insjuknande och de pro-blem som uppkom på grund av hennes sjukdomstillstånd gjorde att jag var mycket trött och kände mig pressad av att inte hinna med mitt arbete så väl som annars. Detta är naturligtvis ingen ursäkt för att jag handlat fel, men det är en del av förklaringen. I ett beslut anförde JO Lavin följande. Bestämmelser om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och an-nat tvång (tvångsvård) finns, såvitt nu är i fråga, i lagen (1991:1128) om psykiat-risk tvångsvård (LPT). Av bestämmelserna framgår bl.a. följande. Ett beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning för tvångsvård får inte fattas utan att ett läkarintyg (vårdintyg) har utfärdats, av vilket det framgår att det finns san-nolika skäl för att förutsättningarna för tvångsvård av patienten är uppfyllda (4 §). Om chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas finner att denne bör ges tvångsvård utöver för beslutet om intagning, skall han före utgången av fyraveckorstiden ansöka hos länsrätten om medgivande till sådan vård (7 §). Rätten skall på ansökan enligt 7 § besluta i frågan om fortsatt tvångs-vård. Om rätten bifaller ansökan, får vården pågå , räk-nat för beslutet om intagning. (8 §) Efter ansökan av chefsöverläkaren får rätten medge att tvångsvården fortsätter utöver den längsta tiden enligt 8 §. Medgivande får lämnas åt gången, räknat från prövnings-tillfället. Ansökan skall ha kommit in till länsrätten innan tiden för gällande beslut om tvångsvård har löpt ut. (9 §) Tvångsvården upphör, om inte en ansökan om medgivande till tvångsvård har kommit in till länsrätten inom den tid som anges i 7 och 9 §§ (28 §). Så snart en ansökan om medgivande till tvångsvård har kommit in till länsrätten, skall rätten pröva om ansökan har kommit in . Har ansökan kommit in , skall rätten skyndsamt underrätta chefsöverläkaren om detta. (35 §) Beslut om intagning av J.B. på sjukvårdsinrättning för tvångsvård fattades . Genom dom lämnade länsrätten med stöd av 8 § LPT medgivande till fortsatt tvångsvård. Vården fick pågå räknat för domen, eller längst till . Ansökan enligt 9 § LPT om medgivande till fortsatt tvångsvård kom in till länsrätten och alltså efter det att tiden för det gällande beslutet om tvångsvård hade löpt ut. Någon laglig möjlighet för länsrätten att förlänga tvångsvården fanns således inte , vilket länsrätten - om målet handlagts korrekt - skyndsamt skulle ha underrättat chefsöverläkaren om. Så skedde dock inte utan länsrätten handlade målet som om ansökan hade kommit in och höll muntlig förhandling samt beslutade genom dom att bifalla ansökan och förordna att tvångsvården skulle fortsätta. Ordföranden i målet, rådmannen , har uppgett att hon vid sin första genomgång av handlingarna i målet "upptäckte" att vården enligt domen endast fick pågå för domen. Trots detta beslutade hon att avvakta i , eller till den muntliga förhand-lingen, med att kontrollera om ansökan hade kommit in . Detta förfarande strider mot 35 § LPT som uttryckligen föreskriver att denna kontroll skall ske så snart en ansökan har kommit in till länsrätten. har vidare framfört att hon vid genomgången av J.B:s journal inför den muntliga förhandlingen sett av en anteckning att vården vid länsrättsförhandlingen hade förlängts "tills vidare" vilket inte stämde med vad som stod i domen. Vid min genomgång av journalen har jag funnit två anteckningar . Dessa anteckningar lyder: "ärende har varit uppe i LR-förhandling där följande beslut togs: Länsrätten har i dom denna dag bifallit ansökan om fortsatt vård enl LPT. - - - " respektive: "har varit uppe i LR, LPT är förlängt, samtal med pat på avd. - - -" Dessa anteckningar innehåller, som framgått, inga uppgifter om vårdtid. Slutligen har uppgett att hon läst fel och uppfattat att J.B. hade tagits in på vårdintyg i stället för rätteligen . Jag finner sammantaget att de felaktigheter som jag redogjort för ovan ger en klar bild av en synnerligen bristfälligt genomförd beredning av målet. Detta har otvivelak-tigt bidragit till att det lagstridiga beslutet om fortsatt tvångsvård kom att meddelas. Jag vill framhålla att ett beslut om frihetsberövande som inte har stöd i lag strider mot artikel 5 första punkten konventionen () angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Jag har övervägt att inleda en förundersökning för att utreda huruvida har gjort sig skyldig till tjänstefel enligt 20 kap. 1 § . Omständigheterna i ärendet är dock sådana att jag i stället funnit det motiverat att vidta åtgärder för inledande av ett disciplinförfarande mot rö-rande domen om tvångsvård. Reglerna om disciplinansvar för statligt anställda finns i 14-21 §§ lagen (1994:260) om offentlig anställning, . Enligt 14 § kan disciplin-påföljd för tjänsteförseelse åläggas den arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen om felet inte är att anse som ringa. Genom att utan laga stöd besluta om fortsatt tvångsvård för J.B. har uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen. Felet kan inte anses vara ringa. Jag finner skäl att med stöd av 6 § tredje stycket lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän hos anmäla frågan om discip-linansvar för . I ett beslut anförde bl.a. följande. Psykiatrisk tvångsvård innefattar ett frihetsberövande. Under vården får även andra tvångsåtgärder - bl.a. tvångsmedicinering - vidtas mot patienten. Psykiat-risk tvångsvård utgör därför en särskilt allvarlig form av tvångsingripande mot den enskilde. Avsikten med prövning i allmän förvaltningsdomstol - av bl.a. frå-gor om fortsatt tvångsvård skall få ske - är att motverka riskerna för obefogade ingripanden och bidra till inriktningen i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångs-vård (LPT) mot begränsad tvångsvård. Det är tydligt att det måste ställas särskilda krav på noggrannhet vid domstolens handläggning av sådana frågor. Utredningen i ärendet ger enligt mening inte fullständig infor-mation om i vilken utsträckning tvångsvård har förekommit vid ifråga-varande sjukvårdsinrättning fr.o.m. , då patienten togs in för vård på grund av ett vårdintyg, och till , då kammarrätten undanröjde länsrättens dom . För perioden mellan och , då länsrätten lämnade medgivande till fortsatt tvångs-vård, framgår det sålunda inte alls av ut-red-ningen om patienten hade getts tvångs-vård kontinuerligt eller om denne varit utskriven under någon viss eller vissa peri-oder. Det framgår därför inte heller vilka beslut av chefsöverläkare eller domstol som enligt LPT skulle ha fattats under nämnda period. Beträffande perioden den 11 december 1997-den får utredningen anses ge vid handen att patienten hade tvångs-vårdats kontinuerligt efter domen . Det följer emeller-tid av 28 § LPT att den domen inte gav lagligt stöd för tvångs-vård för tiden efter . Vidare framgår det inte tydligt av utred-ningen hur länge patienten var intagen för tvångsvård efter domen som undanröjdes av kammarrätten . Det bör här påpekas att det enligt 2 § förordningen (1991:1472) om psykiatrisk vård och rätts-psyki-atrisk vård skall framgå av patientjournalen i vilken utsträckning patienten har varit in-tagen för psykiatrisk tvångsvård (eller rättspsykiatrisk vård). anser att inför domen , för att tillräckligt allsidigt kunna bedöma frågan huruvida det var påkallat med fortsatt tvångsvård, borde ha gjort klart för sig hur det förhöll sig med beslut om tvångs-vård av patienten . har i ärendet hos JO uppgett bl.a. att hon - felaktigt - uppfattade att patienten togs in för tvångsvård. Denna bedömning borde enligt mening ha lett även till slutsatsen att tvångsvården med stöd av domen - som enligt domen fick pågå längst till - hade upphört före till följd av ett beslut av chefsöverläkaren. Hon har inte uppgett att hon reflekterat över att och när detta hade skett. Vidare har i ärendet hos JO uppgett att hon drog den felaktiga slutsatsen att "en kortare förlängning av vården hade bestämts, men att domen av någon anledning inte hade bifogats akten". Om patienten hade tagits in för tvångsvård - som uppfattade - skulle hon enligt mening ha dragit slutsatsen att domstol i det ärendet hade beslutat, med tillämpning av 8 § LPT, att patienten fick tvångsvårdas räknat för beslutet om intagning, dvs. Vad har uppgett tyder på att hon inte haft detta förhållande klart för sig vid den prövning som föregick domen . Även om hon miss-uppfattade att tvångsvården av patienten hade påbörjats , borde hon ha rett ut de rättsliga förutsättningar som följde av den utgångs--punkten. Till det sagda kommer de felaktigheter i övrigt som enligt JO har före-kommit vid beredningen av målet i länsrätten och som kan hänföras till . Be-träffande uppgiften av om att hon hade sett i patientjournalen en anteckning att vården vid länsrättsförhandlingen hade "förlängts tills vidare" kan det tillfogas att ett beslut av denna innebörd i så fall skulle ha fattats utan lagligt stöd. LPT ger nämligen inte utrymme för en domstol att lämna medgivande till fortsatt tvångsvård utan tidsbegränsning. Detta borde ha manat till särskilt noggrann kontroll av den aktuella uppgiften. Domen innebar att patienten blev fortsatt olagligt frihetsberövad genom psykiatrisk tvångsvård. Sammantaget rör det sig om åtskilliga månader av sådant frihetsberövande, även om den exakta tiden inte framgår av utredningen och inte kan lastas för det frihetsberövande som ägde rum innan ansökan om medgivande till fortsatt tvångs-vård kom in till länsrätten . Genom den tvångsvård som kom till stånd utan lagligt stöd utsattes patien-ten - enligt ansvars-nämndens mening - för en oacceptabel risk för allvarlig kränkning, även om det kan antas att denne ändå skulle ha fått genomgå psykiat-risk tvångs-vård med lagligt stöd om prövning skett i föreskriven ordning. Domen medförde att den rättsliga kontroll som är avsedd vid psykiatrisk tvångsvård - genom bl.a. kontinuerlig domstolsprövning efter begränsade vårdti-der - sattes ur spel. förfarande skall bedömas mot bakgrund av det anförda. Någon ytterligare utredning rörande vad som har förevarit finns inte anled- ning att nu företa. Enligt bedömning har av oaktsamhet åsidosatt vad som krävdes av henne vid myndighets-utöv-ningen i målet vid läns-rätten. Frågan är då huruvida gärningen, trots vad som har sagts om risk för kränkning och om bristande rättslig kontroll, kan anses vara ringa med hänsyn till de skäl som har anfört angående pressade arbetsförhållanden och personliga påfrestningar. JO:s anmälan får förstås så att JO inte har funnit anledning att gå vidare i saken i straffrättslig ordning. Den utredning som har till-gång till är den-samma som JO haft för sitt ställningstagande. Nämnden, som företrädare för ar-betsgivaren, anser sig inte ha anledning att göra en annan bedömning än JO i denna del. finner att genom sitt förfarande av oaktsamhet har åsidosatt sina skyldigheter i anställningen som rådman. Felet är enligt nämn-dens bedömning inte ringa. förfarande är att bedöma som tjäns-teförseelse som skall föranleda disciplinpåföljd. Enligt nämndens mening är det därvid, med hänsyn främst till felets art, inte tillräckligt med varning utan bör åläggas löneavdrag. beslutade, enligt 14 och 15 §§ lagen (1994:260) om offent-lig anställning, att ålägga löneavdrag . Beslutet vann laga kraft. Ett på JO:s initiativ upptaget ärende mot en länsrätt angående fråga om upprepade anstånd i ett mål rörande bistånd enligt socialtjänstlagen (Dnr 1382-1998) Inom ramen för ett särskilt ärende (dnr 124-1998 JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 170) utredde justitieombudsmannen förekomsten av långa handläggningstider i skattemål, socialförsäkringsmål och biståndsmål enligt socialtjänstlagen hos samtliga landets länsrätter. Beslut i detta ärende meddelades . Vid genomgången av materialet i ärendet befanns att handläggningen av vissa mål behövde utredas närmare. Såvitt avsåg Länsrätten i gällde detta biståndsmålet nr 1482-97. Länsrättens akt i det aktuella målet begärdes in och gicks igenom. Därvid fram-kom följande. Målet hade anhängiggjorts hos länsrätten genom att E.W. överklagade ett beslut av i . begärde och beviljades anstånd med att inkomma med kompletteringar. att slutföra sin talan. Därefter beviljades anstånd vid ytterligare sex tillfällen. beslutade länsrätten att inte medge ytterligare anstånd. Efter remiss hänvisade länsrätten, genom tf. lagmannen , till ett yttrande daterat av rådmannen . I yttrandet anfördes följande. Överklagandet kom in till länsrätten . har därefter beviljats ett flertal anstånd att inkomma med yttrande över av socialnämnden ingiv-na handlingar. har vid upprepade tillfällen haft telefonkontakt med länsrätten och framfört att det är angeläget för henne att få yttra sig. Efter slutföreläggande talade jag själv med henne i telefon. Hon uppgav då att hon under julhelgen skulle sammanställa sitt yttrande och därför ville ha ytterligare anstånd. Jag godtog denna begäran. Jag borde därefter inte ytterligare ha fördröjt handläggningen. Orsaken till de upprepade anstånden har varit att till-mötesgå E.W:s önskemål. Vid en tillbakablick i dagboken inser jag nu att hand-läggningen blivit onödigt långdragen och att den borde ha avslutats tidigare. Målet är avgjort. JO anförde i beslut följande. I det aktuella målet beviljades anstånd , varav sedan E.W. förelagts att slutföra sin talan. En sådan utdragen handläggning är naturligtvis inte godtagbar. I remissvaret har uttalats att orsaken till de upprepade anstånden varit att tillmötesgå E.W:s önskemål. I sitt beslut i ärendet dnr 124-1998 ställde sig JO Lavin kritisk till att ideliga anstånd medgavs part med att komplettera överklagandet eller med att avge yttrande. Han uttalade att länsrätterna måste utöva en aktivare processledning och tillse att målen kan komma till ett avgörande inom rimlig tid. Jag delar helt den uppfattningen. Mot bakgrund av omständigheterna i förevarande mål vill jag tillägga följande. Det är viktigt att hålla i minnet att en part inte förfogar över processen utan att det är domstolen som under alla förhållanden har skyldighet att verka för att målet förs fram till ett slutligt avgörande. Ett föreläggande till part att slutföra sin talan bör således ges efter högst två eller tre anstånd. Därefter bör det endast om särskilda omständigheter kan åberopas komma i fråga att ånyo medge anstånd. Av remissvaret framgår att länsrätten numera är medveten om att handläggningen i det aktuella målet borde ha avslutats tidigare än som skedde. Skäl för mig att göra något ytterligare uttalande i saken föreligger därför inte. Fråga om handläggning i kammarrätt och Regeringsrätten av en begäran att få utskrifter av vittnesförhör (Dnr 2671-1997) Kammarrätten i höll muntlig förhandling i ett mål där H. var part. Vid förhandlingen hörde kammarrätten tre vittnen. Dom i målet meddelades . H. överklagade domen hos Regeringsrätten, som mottog akten i det överklagade målet . Regeringsrätten beslöt att inte meddela prövningstillstånd i målet. I en anmälan, som kom in till JO , uppgav H. att han vid ett flertal tillfällen, först hos kammarrätten och därefter hos Regeringsrätten, hade begärt att få ut utskrifter av vittnesmålen, men att han endast hade tillhandahållits kopior av bandupptagningarna. Han hade inte heller, vare sig av kammarrätten eller Regeringsrätten, fått något beslut om avslag på sin begäran med anvisning hur han skulle förfara för att överklaga detsamma. Till anmälan var fogade avskrifter av två till kanslichefen vid ställda skrivelser, daterade den 8 respektive , i vilka H. anhöll om utskrift av två av de aktuella vittnesförhören. Anmälan remitterades för yttrande till Kammarrätten i samt Regeringsrätten. I remissvar hänvisade kammarrätten (presidenten ) till ett yttrande från den aktuella avdelningen, undertecknat av dåvarande lagmannen . I yttrandet anfördes följande. Det är helt riktigt som anges i anmälan att H. i stället för begärda utskrifter erhållit band i motsvarande omfattning.