bet · GN01JuU7 · 2000-01-25 00:00:00 — Detär således inte straffbart att endast titta på enbarnpornografisk bild som någon annan förevisar ochinte heller att i samband med detta fysiskt hålla imediet, t.ex. ett fotografi eller en videokassett.Eftersom den straffrättsliga regleringen när detgäller innehav följer det civilrättsligabesittningsbegreppet, torde den som på sin datorsskärm tittar på en barnpornografisk bild eller filmsom förmedlas genom datakommunikation inte kunnaanses inneha bilden. Om skildringen däremot sparasgenom att föras över på t.ex. datorns hårddiskuppkommer dock ett innehav (prop. 1997/98:43 s. 164f).Konstitutionsutskottet tillstyrkte regeringensförslag vad gällde innehavs-kriminalisering (bet.1997/98:KU19 s. 26).Utskottet vill understryka att kriminaliseringen avinnehav av barnpornografiska bilder innebar en inteoväsentlig utvidgning av det straffbara området.Utskottet kan inte se att det nu visats föreliggaett behov av att straffa även den som på endatorskärm betraktar barnpornografiska bilder. Ensådan straffbestämmelse skulle dessutom innebäraicke oväsentliga problem från bevissynpunkt.Utskottet avstyrker motion 1999/2000:Ju747.TortyrI motion 1999/2000:K356 (mp) yrkas att i svensk lagskall införas en "konventionsenlig" definition avtortyr. En utredning om en svensk lagstiftning omtortyr efterfrågas i motion 1999/2000:U621 (v, kd,c, fp, mp). I den sistnämnda motionen hävdas attavsaknaden av ett tortyrbrott i svensk lagstiftningger för små möjligheter att åtala för tortyr och attpreskriptionstiderna är för korta.Svensk lagstiftning upptar inte något självständigttortyrbrott. Tortyrhandlingar är emellertidstraffbara enligt olika bestämmelser, främst de i 3och 4 kap. BrB (dvs. som brott mot liv och hälsaeller mot frihet och frid). I vart fall torde entortyrhandling vara att bedöma åtminstone sommisshandel. Preskriptionstiden blir naturligenberoende av vilken brottsrubricering som bliraktuell. Som exempel kan nämnas attpreskriptionstiden för misshandel är och förgrov misshandel femton år.Här bör vidare nämnas att enligt 8 kap. 1 §utlänningslagen (1989:529) en avvisning ellerutvisning aldrig får verkställas till ett land omdet finns skälig anledning att anta att utlänningendär skulle vara i fara att utsättas för bl.a. tortyroch inte heller till ett land där han inte ärskyddad mot att sändas vidare till ett land där hanskulle vara i sådan fara. En i viss mån liknandeskyddsbestämmelse finns i 7 § lagen (1957:668) omutlämning för brott.Sverige har ratificerat en av antagenkonvention mot tortyr och annan grym, omänskligeller förnedrande behandling eller bestraffning(tortyrkonventionen; prop. 1985/86:17, bet. UU1985/86:11, rskr. 38).Konventionen upptar 33 artiklar. Här kan följandenämnas.I konventionen förstås med tortyr varje handlinggenom vilken allvarlig smärta eller svårt lidande,fysiskt eller psykiskt, medvetet tillfogas någonantingen för sådana syften som att erhålla eninformation eller bekännelse av honom eller entredje person, att straffa honom för en gärning somhan eller en tredje person har begått ellermisstänks ha begått eller att hota eller tvingahonom eller en tredje person eller också av någotskäl som har sin grund i någon form avdiskriminering, under förutsättning att smärtaneller lidandet åsamkas av eller på anstiftan ellermed samtycke eller medgivande av en offentligtjänsteman eller någon annan person som handlarsåsom företrädare för det allmänna. Tortyrinnefattar inte smärta eller lidande som uppkommerenbart genom eller är förknippade med lagenligasanktioner (artikel 1.1).Varje konventionsstat skall vidta effektivalegislativa, administrativa, rättsliga eller andraåtgärder för att förhindra tortyrhandlingar inomvarje territorium under dess jurisdiktion (artikel2.1). Ingen konventionsstat skall utvisa, återföraeller utlämna en person till en annan stat, i vilkendet finns grundad anledning att tro att han skullevara i fara för att utsättas för tortyr (artikel3.1). Varje konventionsstat skall säkerställa attalla tortyrhandlingar utgör brott enligt dessstrafflag. Detsamma gäller försök att utöva tortyrsamt av någon person vidtagen handling som utgörmedverkan till eller deltagande i tortyr.Tortyrbrotten skall beläggas med adekvata straff(artikel 4). I konventionen stadgas vidare att varjekonventionsstat skall vidta åtgärder för att kunnahävda domsrätt för i konventionen avsedda brott iföljande fall:a) när brottet begås inom något territorium underdess jurisdiktion eller ombord på fartyg ellerluftfartyg som är registrerat i den staten;b) när den påstådde förövaren är medborgare i denstaten;c) när offret är medborgare i den staten, om dennastat anser det vara lämpligt.Varje konventionsstat skall vidta åtgärder för attkunna lagföra en påstådd förövare som anträffas inomdess territorium, om den inte utlämnar honom till enannan konventionsstat som har jurisdiktion enligtkonventionen (artikel 5).I propositionen framhöll departementschefen attkonventionens definition av tortyr inte innebarnågra svårigheter från svensk rätts synpunkt. Ensådan handling föll oftast i vart fall underbegreppet misshandel i BrB. Därunder föll nämligenhandlingar som orsakade fysisk smärta eller skada,men också svårare former av psykisk skada. Dehandlingar som ligger nära gränsen till misshandeltorde ofta vara straffbara enligt gällandebestämmelser enligt 3 eller 4 kap. BrB. Gällandesvenska bestämmelser torde väl täcka innehållet iartikel 1, framhöll departementschefen.I fråga om artikel 3 anförde departementschefen attreglerna i utlännings-lagstiftningen och lagen omutlämning för brott hindrade utvisning ellerutlämning i de fall det förelåg fara för att denperson som skulle utvisas eller utlämnas utsattesför tortyr.När det så gällde förpliktelsen enligt artikel 4att se till att tortyrhandlingar utgör brott enligtkonventionsstatens strafflag, täckte, enligtdepartementschefen, brotten i 3 kap. och 4 kap. BrBsammanställda med medverkansreglerna i 23 kap. BrBkonventionens krav. Han konstaterade också attförsök till misshandel, som inte är ringa, varstraffbart enligt 3 kap. 10 § BrB (numera 3 kap. 11§ BrB). Det borde även noteras att en tortyrhandlingnaturligtvis kunde vara straffbar också enligt andrabestämmelser, t.ex. som övergrepp i rättssak (17kap. 10 § BrB).Vad gällde bestämmelserna om tillämplig strafflag iartikel 5 ansåg departementschefen att reglerna i 2kap. BrB om svensk lags tillämplighet uppfylldekonventionens krav. Visserligen gav svensk lag intealltid möjlighet att lagföra en gärning som begåttsmot ett svenskt brottsoffer utomlands men en sådanskyldighet följde inte heller av konventionen (prop.s. 12 f).Sammanfattningsvis ansåg regeringen att Sverigestillträde till tortyrkonventionen inte påkalladenågra ändringar i svensk lagstiftning.Utrikesutskottet hade ingen erinran mot dennabedömning.Någon refererad rättspraxis vari svensk domstolhaft att ta ställning till gärningar som omfattas avtortyrkonventionen föreligger inte.Justitieutskottet har för sin del inga invändningarmot de bedömningar som gjordes i samband medSveriges ratifikation av tortyrkonventionen.Gällande svensk lagstiftning täcker alltså de kravsom tortyrkonventionen ställer på . Någotbehov av att införa en längre gående lagstiftninghar inte heller visats i rättstillämpningen, ochutskottet finner inte skäl att nu förorda en sådan.Utskottet avstyrker motionerna 1999/2000:K356 och1999/2000:U621 i nu ifrågavarande delar.Brott mot personlig integritetPsykisk misshandelI motionerna 1998/99:So462 och 1999/2000:A807, båda(fp), begärs en utredning om en straffbestämmelseför lindrig psykisk misshandel.Enligt 3 kap. 5 § BrB döms den som tillfogar annanperson kroppsskada, sjukdom eller smärta, ellerförsätter honom eller henne i vanmakt eller någotannat sådant tillstånd, för misshandel till fängelsei högst eller, om brottet är ringa, tillböter eller fängelse i högst sex månader.Sjukdom i paragrafens mening innefattar ävenpsykisk sjukdom och psykisk invaliditet. Undersjukdom faller också sådant psykiskt lidande som geren medicinskt påvisbar effekt, t.ex. en psykiskchock. När det gäller gränsdragningen mellan fysisktoch psykiskt lidande i paragrafen är avsiktensåledes att vissa svårare former av psykisk påverkanskall falla under misshandelsbegreppet. Igränsfallen torde en gärning, som inte är att ansesom misshandel, ofta vara att bedöma som ett brottenligt 4 kap. mot frihet eller frid, t.ex. ofredandeenligt 4 kap. 7 § BrB (NJA II 1962 s. 104 f).Utskottet hade vid /91 att taställning till ett motionsyrkande om översyn av denstraffrättsliga regleringen av psykiskt våld.Utskottet uttalade att en sådan översyn varerforderlig. Bl.a. borde en uppskattning göras avantalet straffbara övergrepp, och det bordeövervägas i vilken utsträckning det var möjligt attgenom en tydligare straffrättslig reglering ökaskyddet för människor som utsattes för psykisktvåld. Vad utskottet uttalat gav som sinmening regeringen till känna (bet. 1990/91:JuU3 s.10 f, rskr. 1990/91:15).Regeringen behandlade tillkännagivandet iproposition 1992/93:141 om ändring i brottsbalkenm.m. Departementschefen framhöll därvid bl.a. attkriminaliseringen sådan den då var utformad vältorde räcka till för att fånga in de straffvärdafallen av psykiskt våld. Även om det således inte iförsta hand var straffrättsliga åtgärder som bordevidtas, fanns det ingen anledning att avvakta med destraffrättsliga åtgärder som framstod som befogade.Departementschefen framhöll att hon i samband medpropositionens förslag till förändrade straffskalorför misshandel, olaga hot, ofredande och sexuelltofredande betonat vikten av att förekomsten avpsykiskt våld och sådant vålds effekter beaktadesvid straffmätningen ( prop. s. 58).Utskottet hade inget att anföra beträffandepropositionen i denna del (bet.1992/93:JuU16).Utskottet kan inte finna att det nu framkommitnågot som ger anledning till annan bedömning än densom gjordes i det nyssnämnda lagstiftningsärendet.Att söka straffbelägga psykiskt våld i störreutsträckning än vad som är fallet skulle,enligt utskottets bedömning, medföra påtagligasvårigheter i fråga om att avgränsa det straffbaraområdet. Utskottet avstyrker motionerna1998/99:So462 och 1999/2000:A807 i nu ifrågavarandedelar.Olaga hotI motion 1999/2000:Ju718 (fp) begärs en översyn avstraffbestämmelsen om olaga hot så att även subtilahot kan beivras.Av 4 kap. 5 § BrB framgår att den som lyfter vapenmot annan eller eljest hotar med brottslig gärningpå sätt som är ägnat att hos den hotade framkallaallvarlig fruktan för egen eller annans säkerhettill person eller egendom döms för olaga hot tillböter eller fängelse i högst ett år.Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sexmånader och högst fyra år.Brottet gradindelades och straffskalorna erhöll sinnuvarande utformning genom lagstiftning (prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuU16, rskr. 220).Som framgår av paragrafens avfattning fäster manalltså framför allt avseende vid hur situationentett sig ur den hotades synpunkt. Bestämmelsen gerockså möjligheter att ta hänsyn till andraförutsebara yttringar av gärningsmannens farlighetän dem som direkt sammanhänger med den åtgärd somavses med det framställda hotet.Genom uttrycket "allvarlig fruktan för egen ellerannans säkerhet till person eller egendom" anges atthotet skall avse antingen våld på person, vilketinte framstår som helt lindrigt, eller åstadkommandeav skada på person eller egendom som skulle medföralidande eller kännbar förlust eller olägenhet förden som drabbas därav (NJA II 1962 s. 127 f).Utskottet kan instämma i motionärens uppfattningatt det finns klandervärda beteenden som kan varasvåra att komma åt med bestämmelsen om olaga hot.Svårigheten synes främst ligga i att avgöra om vissafaktiska beteenden är sådana att de kan vara attbedöma som hot om brottslig gärning. Att göra sådanabedömningar torde emellertid snarare vara en uppgiftför rättstillämpningen än för lagstiftaren. Även idetta fall skulle sannolikt försök att utvidgastraffbudets tillämpningsområde stöta påavgränsningsproblem. Utskottet avstyrker motion1999/2000:Ju718.Otillbörlig påverkanI motion 1999/2000:Ju705 (fp) begärs en utredning omen ny straffbestämmelse om otillbörlig påverkan.Motionären menar att de erfarenheter som en delmänniskor gjort av auktoritärt, odemokratisktledarskap gör det angeläget att en sådan utredningkommer till stånd.I finns inte otillbörlig påverkan somett särskilt rekvisit. Åtskilliga brott, som t.ex.bedrägeri (9 kap. 1 § BrB) och utpressning (9 kap. 4§ BrB) förutsätter dock att gärningsmannen påverkatbrottsoffret på ett sätt som i någon mening ärotillbörligt.Med anledning av ett tillkännagivande av (bet. 1995/96:SoU17, rskr. 263 ) beslöt regeringenden att tillkalla en särskildutredare med uppgift att undersöka hur samhället,med bevarad respekt för de grundläggande fri- ochrättigheterna, på ett bättre sätt än kanstödja människor som utträtt ur nyandliga rörelseroch som därvid hamnat i psykiska kristillstånd (dir.1996:121).Utredningen överlämnade sittbetänkande I God Tro - Samhället och nyandligheten(SOU 1998:113). Utredningen övervägde bl.a. fråganom huruvida svensk lagstiftning gav ett tillräckligtintegritetsskydd åt personer som tillhörde ellerhade utträtt ur religiösa samfund. Utredningensslutsats var att gällande lagstiftning gav etttillräckligt skydd åt individen i de flesta fall.Emellertid ansåg utredningen att det kunde förekommaförfaranden som utredningen betecknade somotillbörlig påverkan eller manipulation. Ettinförande i lagstiftningen av ett begrepp"otillbörlig påverkan" skulle gagna såväl seriösareligionsutövare som den personliga integriteten. Omen person mot sin vilja påverkades att ta avståndfrån sin tro, kunde detta enligt den av utredningenförordade lagen anses som otillbörlig påverkan, påsamma sätt som manipulationer av en individ i enreligiös rörelse kunde betraktas som en otillbörligpåverkan. Utredningen föreslog därför en nystraffbestämmelse i BrB, vilken skulle straffbeläggaotillbörlig påverkan. Detta borde utredas i särskildordning (jfr bet. s. 318 f).Betänkandet har remissbehandlats och bereds förnärvarande i Regeringskansliet.Vid /91 hade utskottet att taställning till ett motionsyrkande om att åtgärderför att förmå någon att inträda eller kvarstanna ien religiös sekt i vissa extrema fall skulle kunnabestraffas som otillbörlig psykisk påverkan.Utskottet uttalade att en sådan lagstiftning lättskulle kunna komma i konflikt med regeringsformensbestämmelser om religionsfrihet. Sådanalagstiftningsåtgärder lät sig inte genomföras utanen grundlig beredning. Utskottet var då inte berettatt aktualisera frågan i vidare omfattning än vadsom följde av dess uttalande om psykiskt våld.Motionen avstyrktes (bet. 1990/91:JuU3 s. 10 f).Utskottet ser ingen anledning att föregripaberedningen av betänkandet SOU 1998:113. Motion1999/2000:Ju705 avstyrks.Förbud mot deltagande i rasistiska ochkriminella organisationerI motionerna 1999/2000:Ju904 och 1999/2000:Ju907,båda (kd), yrkas att deltagande i och stöd tillrasistiska och kriminella organisationer skallförbjudas. Motionärerna pekar bl.a. på denverksamhet som bedrivs av kriminella s.k. mc-gäng.Av 2 kap. 1 § första stycket 5 regeringsformen (RF)följer att varje medborgare är gentemot det allmännatillförsäkrad föreningsfrihet - frihet attsammansluta sig med andra för allmänna ellerenskilda syften. Föreningsfriheten kan enligt 2 kap.12 § första stycket RF begränsas genom lag. Av andrastycket samma paragraf följer att en sådanbegränsning får göras endast för att tillgodoseändamål som är godtagbart i ett demokratisktsamhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad somär nödvändigt med hänsyn till det ändamål somföranlett den och ej heller sträcka sig så långt attden utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningensåsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningfår ej göras enbart på grund av politisk, religiös,kulturell eller annan åskådning.Den svenska lagstiftningen innehåller inte någotdirekt förbud mot att bilda eller delta iorganisationer som ägnar sig åt rasistiskverksamhet. Det är inte heller möjligt att tvångsvisupplösa sådana organisationer. Däremot är dessaorganisationers möjlighet att verka starktbegränsade av att i stort sett varje annan form avyttring av rasism och etnisk diskriminering ärförbjuden i lagstiftningen.Enligt gällande rätt kan deltagande i brottslighetsom sker i organiserad form i viss utsträckningbeivras med stöd av reglerna om förberedelse,stämpling och medverkan till brott. I 23 kap. 2 §första stycket BrB föreskrivs att den som med uppsåtatt utföra eller främja brott lämnar eller tar emotpengar eller annat såsom förlag eller vederlag förbrott eller på visst sätt befattar sig med närmareangivna brottsverktyg skall, i de fall det ärsärskilt föreskrivet, dömas för förberedelse tillbrott. Enligt andra stycket skall i särskilt angivnafall också dömas för stämpling till brott. Medstämpling förstås att någon i samråd med annanbeslutar gärningen eller att någon söker anstiftaannan eller åtar sig eller erbjuder sig att utföragärningen.Av 23 kap. 4 § andra stycket BrB följer att ansvarenligt balken inte skall ådömas endast den somutfört en gärning utan också den som främjatgärningen med råd eller dåd. Detsamma skall gällabeträffande i annan lag eller författningstraffbelagd gärning, för vilken fängelse ärföreskrivet.I fråga om sammanslutningar, som måste anses varaavsedda att utgöra eller med hänsyn till sinbeskaffenhet och det ändamål för vilket de ärbildade lätt kan utvecklas till ett sådant maktmedelsom militär trupp eller polisstyrka och som inte medvederbörligt tillstånd förstärker försvaret ellerordningsmakten, finns en särskild bestämmelse omstraffansvar. Enligt 18 kap. 4 § BrB döms sålundaden som bildar eller deltar i en sådansammanslutning eller för en sådan sammanslutning tarbefattning med vapen, ammunition eller annan dylikutrustning, upplåter lokal eller mark för dessverksamhet eller understödjer den med pengar ellerpå annat sätt för olovlig kårverksamhet till bötereller fängelse i högst två år.Vidare bör nämnas att i 16 kap. 8 § BrB stadgasstraff för hets mot folkgrupp. Den som i uttalandeeller i annat meddelande som sprids, hotar elleruttrycker missaktning för folkgrupp eller annansådan grupp av personer med anspelning på ras,hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung ellertrosbekännelse skall enligt den paragrafen dömastill fängelse i högst eller, om brottet ärringa, till böter.Hets mot folkgrupp är straffbart även när sådanayttranden sprids i tryckta skrifter, filmer, radiooch TV och andra medier som omfattas avtryckfrihetsförordningen (TF) ochyttrandefrihetsgrundlagen (YGL) - se 7 kap. 4 § 11TF och 5 kap. 1 § YGL.Europeiska unionens råd beslöt den 21 december1998 om en gemensam åtgärd om att göra deltagande ien kriminell organisation i unionens medlemsstatertill ett brott (98/733/RIF).Frågan om förbud mot deltagande i rasistiskaorganisationer övervägdes senast i samband medbehandlingen av proposition 1993/94:101 Åtgärder motrasistisk brottslighet och etnisk diskriminering iarbetslivet. I propositionen konstaterade regeringenatt svensk lagstiftning uppfyllde de krav somSverige åtagit sig genom att ratificera Förentanationernas konvention om avskaffande av alla formerav rasdiskriminering. Vid en bedömning av ett förbudmot deltagande i rasistiska organisationer utifrånallmänna straffrättsliga utgångspunkter framhöllregeringen bl.a. att svensk lagstiftning medfördeatt varje yttring av rasism var förbjuden och attlagstiftningen var tillräcklig för att i praktikentvinga organisationer som främjar rasdiskrimineringtill passivitet (prop. s. 19 och 23 f).Utskottet delade regeringens bedömning (bet.1993/94:JuU13 s. 11).Regeringen beslutade atttillkalla en parlamentariskt sammansatt kommitté meduppdrag att utreda frågor om straffansvar fördeltagande i organisationer som sysslar medbrottslig verksamhet samt vissa andra frågor medanknytning härtill (dir. 1998:66).Regeringen framhåller i direktiven att bakgrundentill uppdraget är bl.a. händelser medanknytning till vissa s.k. mc-klubbar, rasistiskaorganisationers verksamhet samt det internationellasamarbetet när det gäller att bekämpa organiseradbrottslighet.Kommittén skall överväga om det bör görasstraffbart att aktivt delta i organisationer som harbrottslig verksamhet som ett väsentligt inslag i sinverksamhet. Sådant aktivt deltagande kan t.ex. beståi finansiering av organisationen, upplåtelse avlokal till denna eller aktivt stöd på annat sätt,dock inte enbart genom medlemskap. I detsammanhanget skall kommittén även överväga om dennuvarande bestämmelsen om hets mot folkgrupp ärtillräcklig för att hindra rasistiska organisationerfrån att verka.I kommitténs uppdrag ingår också att se till att eneventuell kriminalisering utformas så att imöjligaste mån kan leva upp till nuvarande ochförestående internationella åtaganden på området.Vidare skall kommittén överväga frågan om huruvidaden numera föråldrade lagen om förbud mot politiskauniformer bör ersättas med ett nytt förbud mot attbära uniform eller uniformsliknande klädsel för attmarkera politisk meningsriktning.Kommittén skall dessutom ta upp frågan om attstraffbelägga hets mot homosexuella samt granskaargumenten för och emot en sådan kriminalisering.I direktiven framhålls vidare bl.a. att behovet aven utökad kriminalisering måste vägas mot intressetav att behålla grundlagsskyddade fri- ochrättigheter oinskränkta.Kommittén, som antagit namnet Kommittén ombrottslighet med anknytning till vissaorganisationer m.m., skall redovisa sitt uppdragsenast år 2000.Vad särskilt gäller brottslighet som bedrivs avvissa mc-gäng har utskottet tidigarebehandlat åtgärder för att komma till rätta meddenna brottslighet. Senast skedde det i betänkande1998/99:JuU7 i vilket utskottet behandlade ettregeringsförslag som i huvudsak avsåg att ökamöjligheterna att ingripa mot kriminella mc-gäng. Ibetänkandet hänvisade utskottet till tidigareuttalanden enligt vilka utskottet utgick från attsåväl de lagstiftningsåtgärder som de andra åtgärdersom kunde bedömas vara lämpliga och effektiva skullevidtas för att komma till rätta med mc-brottsligheten. Utskottet framhöll vidare att detunder budgetbehandlingen ställt sig bakomregeringens bedömning att särskild uppmärksamhetmåste ägnas åt bl.a. den mc-relateradebrottsligheten ( bet. s. 6).Som ovan antecknats arbetar en parlamentariskkommitté med frågan om det bör göras straffbart attaktivt delta i organisationer som har brottslighetsom ett väsentligt inslag i sin verksamhet.Utskottet anser att detta utredningsarbete inte börföregripas och avstyrker motionerna 1999/2000:Ju904och 1999/2000:Ju907 i nu berörda delar.Åtgärder mot klotterFlera motioner rör åtgärder mot klotter. Imotionerna 1999/2000:Ju709 (m) och 1999/2000:Ju728(s) yrkas att maximistraffet för skadegörelse skallhöjas till fängelse , medan en mera allmänöversyn av straffsatserna efterfrågas i motion1999/2000:Ju736 (kd). Såväl i Ju709 som Ju736 begärsatt försök och förberedelse till skadegörelse skallstraffbeläggas. En nationell handlingsplan motklotter efterfrågas i Ju736.Enligt 28 kap. 11 § får, om detfinns anledning anta att ett brott har begåtts påvilket fängelse kan följa, kroppsvisitation göras påden som skäligen kan misstänkas för brottet för attsöka efter föremål som kan tas i beslag eller annarsför att utröna omständigheter som kan vara avbetydelse för utredning om brottet. Annan än den sommisstänks för brottet får kropps-visiteras, om detfinns synnerlig anledning att anta att det därigenomkommer att anträffas föremål som kan tas i beslageller det annars är av betydelse för utredningen ombrottet.