bet · GN01JuU7 · 2000-01-25 00:00:00 — Med kroppsvisitation avses en undersökningav kläder och annat som någon bär på sig samt avväskor, paket och andra föremål som någon har medsig.För kroppsvisitation, liksom för övrigastraffprocessuella tvångsmedel, gäller att den fårvidtas endast om skälen för åtgärden uppväger detintrång eller men i övrigt som åtgärden innebär förden misstänkte eller för något annat motståendeintresse.Av 12 kap. 1 § BrB framgår att straffet förskadegörelse är böter eller fängelse i högst sexmånader. Enligt 12 kap. 3 § samma balk är straffetför grov skadegörelse fängelse i högst fyra år.Försök och förberedelse är straffbelagda endast ifråga om grov skadegörelse. Underlåtenhet attavslöja sådant brott är, som framgår av 12 kap. 5 §BrB, också straffbar.Polisrättsutredningen föreslog i sittslutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RBsamt polislagen (SOU 1995:47) inga förändringar avförutsättningarna för kroppsvisitation. Betänkandetbereds i Justitiedepartementet.Justitieministern besvarade enfråga om klotter (fråga 1998/99:444). I frågesvaretframhöll justitieministern att det, i fråga omåtgärder mot klotter, var självklart att fortsättasatsningen på ett systematiskt och lokalt bedrivetbrottsförebyggande arbete. Hon underströk samtidigtatt det fanns skäl att göra nya överväganden i frågaom ändrad lagstiftning i vissa avseenden. När detgällde lagstiftningen måste en noggrann analys görasav vilka åtgärder som var motiverade för att på etteffektivare sätt stävja klottret. Vad gällde bl.a.förberedelsebrottets utformning och omfattningpågick redan beredning inom ,och justitieministern avsåg att återkomma tillriksdagen beträffande vilka åtgärder regeringenavsåg att vidta när det gällde att motverka klotter(snabbprotokoll s. 9 f).Utskottet har tidigare haft att taställning till motionsyrkanden om åtgärder motklotter. Vid /98 erinrade utskottet omatt det tidigare avvisat krav på skärpt lagstiftningmot klotter och framhöll den vikt som uppfostran ochannan normöverföring hade när det gällde attmotverka klotter; att skolan medverkade till dennanormöverföring fann utskottet självklart. Utskottetunderströk vidare att kroppsvisitation enligtgällande rätt kunde äga rum vid misstanke omskadegörelse. Utskottet fann inte skäl att föreslåändringar i bestämmelser omkroppsvisitation och avstyrkte det då aktuellamotionsyrkandet (bet. 1997/98:JuU24 s.18 f).Vid förra underströk utskottet att detalltjämt stod fast vid sina uttalanden i1997/98:JuU24. Utskottet ville emellertid samtidigtinstämma i justitieministerns uttalanden om behovetav att överväga ändrad lagstiftning i vissaavseenden. Utskottet konstaterade medtillfredsställelse att överväganden av vilkaåtgärder som kunde anses motiverade redan pågickinom . Med hänsyn till det pågåendeberedningsarbetet ansåg utskottet att det inte dåerfordrades några uttalanden från sida.Utskottet avstyrkte då aktuella motioner (bet.1998/99:JuU22 s. 21 f).Den 26 oktober 1999 anordnade Justitiedepartementetett seminarium rörande klotter och bekämpandet avklotter. I seminariet deltog bl.a. företrädare förBrottsförebyggande rådet, Riksåklagaren,, ,lokaltrafik och . Erfarenheterna från seminarietkommer att tas till vara i det fortsattaberedningsarbetet.Som framgått ovan pågår överväganden iRegeringskansliet av vilka åtgärder som kan ansespåkallade för en effektiv bekämpning av klotter, ochutskottet anser att detta beredningsarbete inte börföregripas. Utskottet avstyrker såväl motionerna1999/2000:Ju709 och 1999/2000:Ju736 som motion1999/2000:Ju728 i nu behandlad del.Elektroniska anslagstavlorI motion 1999/2000:T703 (c) yrkas att lagen omansvar för elektroniska anslagstavlor skallupphävas. Motionärerna menar att lagen, i föreningmed personuppgiftslagen, gör så gott som allaInternetleverantörer i till lagbrytare.Sedan den 1 maj 1998 gäller lagen (1998:112) omansvar för elektroniska anslagstavlor. Medelektronisk anslagstavla förstås i lagen en tjänstför förmedling av elektroniska meddelanden. Lageninnebär att den som tillhandahåller en elektroniskanslagstavla skall ha uppsikt över den.Tillhandahållaren skall vidare vara skyldig attlämna användare av tjänsten viss information. Han ärvidare, enligt lagens 5 §, skyldig att i följandefall ta bort eller förhindra vidare spridning avmeddelanden som en användare sänder in tillanslagstavlan:- om meddelandets innehåll uppenbart är sådant somavses i bestämmelserna i 16 kap. 5 § BrB omuppvigling, 16 kap. 8 § BrB om hets mot folkgrupp,16 kap. 10 a § BrB om barnpornografibrott eller 16kap. 10 b § BrB om olaga våldsskildring eller- om det är uppenbart att användaren har gjortintrång i upphovsrätt eller i rättighet som skyddasgenom föreskrift i 5 kap. lagen (1960:729) omupphovsrätt till litterära eller konstnärliga verkgenom att sända in meddelandet.Om tillhandahållaren inte lämnar föreskriveninformation eller om han försummar sin skyldighetatt ta bort vissa meddelanden kan han straffas.Personuppgiftslagen (1998:204) har till syfte attskydda människor mot att deras personliga integritetkränks genom behandling av personuppgifter (1 §).Med sådan behandling förstås varje åtgärd ellerserie av åtgärder som vidtas i fråga ompersonuppgifter, vare sig det sker på automatisk vägeller inte, t.ex. insamling, registrering,organisering, lagring, bearbetning eller ändring,återvinning, inhämtande, användning, utlämnandegenom översändande, spridning eller annattillhandahållande av uppgifter, sammanställningeller samkörning, blockering, utplåning ellerförstöring (3 §).Ansvaret för tillhandahållaren enligt lagen omelektroniska anslagstavlor tar sålunda sikte påspridning av vissa otillåtna meddelanden och inte påbehandling av personuppgifter.I samband med att utskottet tog ställning tillregeringens förslag om en lag om ansvar förelektroniska anslagstavlor hade utskottet anledningatt uttala sig i frågan om tillhandahållarensansvar.I den proposition som föregick lagen berörderegeringen frågan om särlagstiftning och anfördebl.a. att det fanns ett flertal exempel på attelektroniska anslagstavlor använts för att spridameddelanden med ett innehåll som typiskt sett ärstraffbart. Spridningen av meddelanden med hjälp avelektroniska anslagstavlor omfattades självfallet avgällande straffrättsliga regler. Om den somförmedlade meddelanden med hjälp av en elektroniskanslagstavla inte själv var att betrakta somgärningsman, torde ansvar för förmedlaren iblandkunna komma i fråga för medverkan till brott somanvändaren gjort sig skyldig till genom spridning avmeddelandet. Det hade emellertid visat sig svårt attspåra de användare som ursprungligen avsänt detstraffbara meddelandet, varför det inte alltid varsäkert att bestämmelser vartillräckliga för att reglera ansvaret i dessasituationer. Det hade också visat sig att det fannsen brist på kontroll över de elektroniskaanslagstavlorna som kunde utnyttjas för brottsligaändamål. Eftersom de elektroniska anslagstavlornamedgav att meddelanden med straffbart innehåll kundenå ett stort antal personer och påverka framför alltbarn och ungdomar, var det angeläget att förhindraatt vissa slag av meddelanden spreds på detta sätt.Det fanns därför starka skäl att införa ensärreglering på området som syftade till att getjänsterna en acceptabel struktur och som framförallt klart fastställde tillhandahållarens ansvar förförekomsten av vissa meddelanden.Utskottet ansåg att det fanns ett klart behov avatt kunna begränsa spridningen av brottsligameddelanden genom elektroniska anslagstavlor. Ensärskild reglering framstod som ett effektivtkomplement till de vanliga straffrättsliga reglernaoch borde kunna bidra till att utvecklarättsmedvetandet på det IT-rättsliga området.Vad härefter gällde frågan om tillhandahållarensuppsikt över anslagstavlan anförde regeringen ipropositionen att som tillhandahållare av enelektronisk anslagstavla anses den som kan bestämmaöver tjänstens användning, inklusive de tekniska ochadministrativa rutinerna.Regeringen anförde vidare att utgångspunkten förregleringen av uppsiktsplikten var att den somtillhandahåller en elektronisk anslagstavla inteborde få gå med på eller passivt se på när användaremissbrukar tjänsten. Hur en tillhandahållarepraktiskt skulle förfara måste bedömas i varjeenskilt fall. Det kunde t.ex. inte krävas atttillhandahållaren ständigt aktivt kontrolleradevarje meddelande som sändes in till den elektroniskaanslagstavlan. Någon form av återkommande kontrollborde dock fordras. Tillhandahållaren borde därförregelbundet gå igenom innehållet i den elektroniskaanslagstavlan. Ett riktmärke borde vara att entjänst inte borde kunna lämnas utan tillsyn i mer änen vecka. Avsikten var inte att tillhandahållareskulle drabbas på ett sådant sätt att derasverksamhet i någon väsentlig mån försvårades elleratt uppkomsten av nya tjänster äventyrades. Ommängden meddelanden gjorde det svårt att läsa allameddelanden med en rimlig arbetsinsats eller tillrimliga kostnader vore ett rimligt sätt att uppfyllauppsiktsplikten att med hjälp av en "klagomur" geanvändarna möjligheter att nå tillhandahållaren föratt påtala en eventuell förekomst av straffbarameddelanden. Här kan även noteras atttillhandahållaren för att kunna fullgöra sinuppsiktsplikt har rätt att ta del av de meddelandensom användare sänder in till anslagstavlan.Utskottet ansåg att det med beaktande av deuttalanden som gjordes i propositionen inte syntesmöta några avgörande praktiska hinder för entillhandahållare att fullgöra sin uppsiktsplikt.Utskottet noterade också att lagförslaget inteomfattade elektronisk post.När utskottet vid /99 hade att taställning till motionsyrkanden om bl.a. lagensupphävande anförde utskottet att det inte framkommitnågonting som motiverade en annan ståndpunkt i de dåaktuella frågorna än den utskottet intog ,och utskottet avstyrkte motionerna (bet.1998/99:JuU26 s. 24 f).Utskottet, som vill understryka att lagen om ansvarför elektroniska anslagstavlor inte tar sikte påbehandling av personuppgifter, anser att det inteheller sedan utskottet sist behandlade fråganframkommit något som skulle tala för ett upphävandeav lagen. Motion 1999/2000:T703 i aktuell delavstyrks.Övergrepp i rättssakEnligt 17 kap. 10 § BrB gäller att den som med våldeller hot om våld angriper någon för att denne gjortanmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annarsvid förhör avgivit utsaga hos en domstol eller annanmyndighet eller för att hindra någon från en sådanåtgärd, döms för övergrepp i rättssak till bötereller fängelse i högst . Detsamma skall gälla,om man med någon annan gärning, som medför lidande,skada eller olägenhet, eller med hot om en sådangärning angriper någon för att denne avlagtvittnesmål eller annars avgivit utsaga vid förhörhos en myndighet eller för att hindra honom från attavge en sådan utsaga. Är brottet grovt, döms tillfängelse, lägst ett och högst sex år.Paragrafen erhöll sin nuvarande avfattning genomlagstiftning (prop. 1996/97:135, bet.1996/97:JuU19, rskr. 218, SFS 1997:389). Deändringar som då gjordes innebar att straffmaximumför normalgraden av brottet höjdes från ett till tvåårs fängelse, under det att straffminimum för grovtbrott höjdes från till fängelseoch straffmaximum från fyra till sex år.Att under laga ed lämna osann uppgift eller förtigasanningen bestraffas enligt 15 kap. 1 § BrB sommened. Straffet är fängelse i högst eller,om brottet är ringa, böter eller fängelse . Är brottet grovt, är straffet fängelse,lägst två och högst åtta år.I motionerna 1999/2000:Ju723 (m) och1999/2000:Ju905 (c) yrkas att straffen för övergreppi rättssak skall skärpas. I motion Ju723 framhållsatt övergrepp i rättssak bör ha samma straffvärdesom mened.Utskottet hade att ta ställning till ettmotsvarande yrkande lagstiftningsärende.Utskottet redogjorde då för utvecklingen avstraffskalorna för övergrepp i rättssak respektivemened. Av redogörelsen framgår sammanfattningsvisatt straffskalan för övergrepp i rättssak gradvisförändrats sedan tillkomst;ursprungligen omfattade straffskalan böter ellerfängelse i högst . Vidare har brottetgradindelats. Straffskalan för mened har däremotförblivit oförändrad sedan trädde ikraft. Straffskalan för mened är vid; för ringabrott kan böter utdömas och som framgår ovan ärmaximistraffet för grovt brott fängelse åtta år.Höjningen av straffmaximum för övergrepp i rättssakår 1997 innebar att straffvärdet för denna typ avbrott närmar sig straffvärdet för mened. Ändringenmedförde att straffmaximum för övergrepp i rättssaksammanfaller med vad som gäller för grovt olagatvång enligt 4 kap. 4 § andra stycket BrB och kommeratt överstiga straffmaximum för grovt olaga hotenligt 4 kap. 5 § andra stycket BrB, för vilketbrott straffmaximum är fängelse . Medhänsyn till det intresse som bestämmelsen omövergrepp i rättssak är avsedd att skydda ansågutskottet i lagstiftningsärendet att de angivnaeffekterna av förslagen framstod som väl motiveradeoch avstyrkte bifall till den då aktuella motionenom att övergrepp i rättssak skulle tillmätas sammastraffvärde som mened (bet. 1996/97:JuU19 s. 4).I sammanhanget bör nämnas att det ilagstiftningsärendet nämndes att det avpåföljdspraxis framgick att domstolarna i storutsträckning valt fängelse som påföljd närstraffvärdet av brottet legat över böter. Villkorligdom och skyddstillsyn hade valts som påföljd endasti ringa utsträckning. Utskottet drog mot dennabakgrund slutsatsen att övergrepp i rättssak är enbrottstyp vars art ofta talar för fängelsepåföljdoch uttalade att någon ändring av detta förhållandeinte var avsedd. Vidare underströk utskottet attavsikten inte var att påverka den nyanseradestraffmätning efter brottets straffvärde somförekommit. Tvärtom borde den genomfördautvidgningen av straffskalan kunna medföraförutsättningar för ytterligare nyanseringar vidpåföljdsbestämningen. underströk utskottetatt de företagna förändringarna skulle ses som engenerell uppgradering av straffvärdet för brott avförevarande slag och att detta borde leda tillgenerellt något strängare straff för dessa brott. Ensådan förändring torde, enligt utskottet, harelativt liten betydelse för brott som hittillsansetts ligga på bötesnivå, medan en mer markeraduppjustering av straffvärdet av mer allvarligaformer av övergrepp i rättssak borde komma tillstånd. Slutligen anförde utskottet att straffskalanför grovt brott även fortsättningsvis bordereserveras för fall när gärningsmannen hade visatsärskild hänsynslöshet och betydande men för detallmänna eller någon enskild hade uppkommit ellerriskerade att uppkomma till följd av gärningen (bet.s. 4 f).När utskottet vid /98 på nytt hadeatt ta ställning till ett motionsyrkande liknandedet nu förevarande fann utskottet inte skäl att intaen annan ståndpunkt än i lagstiftningsärendet ochavstyrkte motionen. Utskottet framhöll attdet då var för tidigt att säga vilka effekterlagändringarna fått för påföljdsbestämningen.Utskottet utgick emellertid från att regeringen nogaföljde utvecklingen på området (bet. 1997/98:JuU12s.10).Utskottet vill understryka att de gärningar somfaller under rubriceringen övergrepp i rättssakutgör angrepp på själva rättsordningen. Det finnsdärför starka skäl att se allvarligt på sådanagärningar, och utskottet anser att tiden nu är mogenatt låta ett strängare synsätt komma till uttryckvid utformningen av straffskalan för övergrepp irättssak. Enligt utskottets uppfattning kan enjämförelse göras med menedsbrottet som också avsergärningar som hotar rättssäkerheten ochförutsättningarna för att skipa rätt. Övergrepp irättssak bör tillmätas samma straffvärde som menedoch straffskalan för det förstnämnda brottetutformas i enlighet härmed. Det får ankomma påregeringen att låta utarbeta och till riksdagenåterkomma med ett lagförslag om skärpning avstraffet för övergrepp i rättssak av denna innebörd.Vad utskottet nu med anledning av motionerna1999/2000:Ju723 och 1999/2000:Ju905 anfört börriksdagen som sin mening ge regeringen till känna.RånDen som stjäl medelst våld å person eller medelsthot som innebär trängande fara eller för den hotadeframstår som trängande fara, döms enligt 8 kap. 5 §brottsbalken för rån. Påföljden är fängelse i lägstett och högst . Är brottet grovt döms enligt 6§ samma kapitel för grovt rån till fängelse i lägstfyra och högst . Vid bedömande av om brottetär grovt skall särskilt beaktas om våldet varitlivsfarligt eller om gärningsmannen tillfogat svårkroppsskada eller allvarlig sjukdom eller om haneljest visat synnerlig råhet eller på etthänsynslöst sätt utnyttjat den rånades skyddslösaställning.I motion 1999/2000:Ju716 (m) yrkas att rån medvapen eller vapenliknande föremål alltid skallbedömas som grovt. I motionen framhålls vidare attbehandlingen av offer för rån måste bli bättre. Attpåföljden för personrån bör skärpas yrkas i motion1999/2000:Ju903 (kd).Utskottet har tidigare tagitställning till liknande motionsyrkanden. Senastskedde det i betänkandet 1996/97:JuU7 s. 3 f. För enutförlig redovisning av rättspraxis på områdethänvisas dit.Våren 1994 konstaterade utskottet (bet.1993/94:JuU19 s. 37) att brott som förövas med vapenofta bedömdes som grova av domstolarna. Så varfallet exempelvis när det gällde våldtäkt, stöld ochrån. Det ankom emellertid, anförde utskottet, pådomstolarna att vid bedömandet av ett brottssvårhetsgrad göra en sammanvägning av samtligaomständigheter i målet av vilka frågan om vapenkommit till användning var en betydelsefullomständighet. Utskottet fann inte skäl att föreslåatt den angivna ordningen skulle frångås ochavstyrkte den då aktuella motionen.Den uppfattningen vidhöll utskottet närtvå motioner liknande den nu aktuella behandlades.Samma synsätt borde vidare enligt utskottet anläggaspå bedömningen när vapenattrapper kommit tillanvändning. Beträffande rånbrotten tillade utskottetatt redan rån av normalgraden var ett allvarligtbrott som i allmänhet medförde ett långvarigtfängelsestraff. När det särskilt gällde rekvisitenför grovt rån konstaterade utskottet att dessa gavutrymme för att beakta sådana omständigheter somgärningens farlighet och hänsynslöshet samt deeffekter i form av skada, psykiska besvär och annatobehag som gärningen medförde för den enskilde.Utskottet kunde inte se att det härutöver behövdesen reglering som tog sikte på vilken typ av redskapsom kommit till användning vid gärningensgenomförande.När utskottet vid /98 senastbehandlade frågan om hur brott som utförs med vapenskall bedömas vidhöll utskottet sin tidigareuttalade uppfattning och avstyrkte motionen (bet.1997/98:JuU9 s. 9).Härutöver bör nämnas att isitt betänkande Brottsoffer Vad har gjorts? (SOU 1998:40) har föreslagit ett flertalåtgärder i fråga om hjälp och stöd för brottsoffersom utsatts för våld. Betänkandet harremissbehandlats och en proposition på grundval avbetänkandet kan förväntas under våren 2000.Utskottet ser ingen anledning att nu frångå sinatidigare ställningstaganden i fråga om rån medanvändande av vapen eller vapenatrapper.Straffskalan för rån och grovt rån återspeglarenligt utskottets uppfattning väl hur allvarligtlagstiftaren ser på denna typ av brottslighet. Ipraxis medför rånbrott också i allmänhet långvarigafängelsestraff. Beträffande behandlingen av rånofferanser utskottet att den aviserade propositionen pågrundval av betänkande böravvaktas. Utskottet avstyrker med det anförda såvälmotion 1999/2000:Ju716 som motion 1999/2000:Ju903 inu aktuell del.Olaga diskrimineringI motion 1999/2000:Sf640 (mp) begärs att enutredning skall tillsättas för att se över frågan om16 kap. 9 § BrB bör upphävas och ersättas avcivilrättslig lagstiftning. Motionären menar att encivilrättslig reglering skulle leda till att fleraskadestånd utdömdes och vara mera effektiv än dennuvarande ordningen.Straff för olaga diskriminering infördes i svenskrätt genom lagstiftning . Lagbestämmelsen,som då hade beteckningen 16 kap. 8 a § BrB, tillkommed anledning av tillträde till Förentanationernas dagtecknadekonvention om avskaffande av alla former avrasdiskriminering ( K M prop. nr 1970).Paragrafen, som alltså numera betecknas 16 kap. 9 §BrB, har successivt utbyggts och har ett vidaretillämpningsområde än som följer av konventionen.I 16 kap. 9 § första stycket BrB föreskrivs att ennäringsidkare som i sin verksamhet diskriminerarnågon på grund av hans ras, hudfärg, nationellaeller etniska ursprung eller trosbekännelse genomatt inte gå honom till handa på de villkor somnäringsidkaren i sin verksamhet tillämpar iförhållande till andra skall dömas för olagadiskriminering till böter eller fängelse i högst ettår.Enligt paragrafens andra stycke tillämpas dennämnda bestämmelsen också på den som är anställd inäringsverksamhet eller annars handlar på ennäringsidkares vägnar samt på den som är anställd iallmän tjänst eller innehar allmänt uppdrag.Vidare gäller, enligt paragrafens tredje stycke,att ansvar för olaga diskriminering också drabbaranordnare av allmän sammankomst eller offentligtillställning och medhjälpare till sådan anordnare,om han diskriminerar någon på grund av hans ras,hudfärg, nationella eller etniska ursprung ellertrosbekännelse genom att vägra honom tillträde tillsammankomsten eller tillställningen på de villkorsom gäller för andra.Slutligen gäller, enligt paragrafens fjärde stycke,att om någon som avses i paragrafens första-tredjestycke på där angivet sätt diskriminerar annan pågrund av att denne har homosexuell läggning,inträder likaledes ansvar för olaga diskriminering.För straffbarhet fordras att det avgörande motivetför gärningen varit någons ras, hudfärg, nationellaeller etniska ursprung, trosbekännelse ellerhomosexuella läggning.Enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207)tillämpas skadeståndslagens bestämmelser omskyldighet att ersätta personskada också i fråga omlidande som någon tillfogar annan genom bl.a. olagadiskriminering. Bestämmelsen ger alltså rätt tillersättning för den icke-ekonomiska skada somlidandet innebär.Skada som någon tillfogas på grund av olagadiskriminering kan också vara s.k. renförmögenhetsskada, dvs. ekonomisk skada somuppkommer utan att någon lider person- ellersakskada. Utanför avtalsförhållanden är renförmögenhetsskada i princip ersättningsgill endastom det särskilt anges i lag. Den som vållar renförmögenhetsskada genom brott är dock alltidersättningsskyldig enligt 2 kap. 4 §skadeståndslagen.Att de förfaringssätt som beskrivs i 16 kap. 9 §BrB är kriminaliserade innebär alltså inget hindermot att skadeståndstalan förs. Kriminaliseringen ärtvärtom en förutsättning för rätt till sådanersättning som avses i 1 kap. 3 § skadeståndslagen.Den är dessutom, med hänsyn till svensk rättsreglering av ansvaret för ren förmögenhetsskada iutomobligatoriska förhållanden, ofta enförutsättning även för rätt till ersättning försådan skada.I fråga om beviskravet för skadeståndstalan gällercivilprocessuella regler, även omskadeståndsanspråket grundas på brott.Regeringen beslöt att tillkalla ensärskild utredare med uppgift att göra en översyn avbestämmelsen om olaga diskriminering (dir. 1999:49).I uppdraget ingår också att göra en analys avrättsväsendets tillämpning av bestämmelsen.Utredaren skall ta ställning till om lagstiftningenom olaga diskriminering har en lämplig omfattningoch utformning för att kunna utgöra ett effektivtmedel mot diskriminering. I uppdraget ingår attöverväga om ett förbud mot diskriminering kanupprätthållas mera effektivt om det sanktioneras påannat sätt än genom straff. Uppdraget skallredovisas senast den 30 april 2001.Utskottet hade vid förra att ta ställningtill ett motionsyrkande av samma innebörd som det nuaktuella. Enligt utskottets mening fanns det inteskäl för att föregripa den aviseradeöversynen. Utskottet ville dock redan då framhållaatt en avkriminalisering av olaga diskrimineringinte syntes ägnad att öka möjligheten att fordraskadestånd för sådana förfaranden.