bet · GN01LU16 · 2000-03-21 00:00:00 — I motionen pekas särskilt på deproblem som makar och sambor kan ställas inför vidupplösningen av ett äktenskap eller samboförhållandeom parterna inte är eniga i fråga om samägd egendom.I motionen begärs ett tillkännagivande om attsamäganderättslagen bör ses över i enlighet med detanförda.Utskottet konstaterar att också dettamotionsspörsmål har behandlats avSamboendekommittén. Kommittén anför bl.a. att det aväktenskapsbalken framgår att bodelningsreglernasfunktion inte är att upplösa samäganderätt. Sålundahar, enligt 11 kap 7 § , varje makerätt att på sin lott i första hand få sin egendomeller den del av denna som den maken önskar. Dettainnebär, enligt kommittén, att om ingen av makarnaär beredd att till den andre maken avstå andel avsamägd egendom och det inte är fråga om gemensambostad eller gemensamt bohag kommer makarna ävenefter bodelningen att äga egendomen gemensamt.Önskar makarna upplösa samägandet och kan de intekomma överens om vem som skall behålla egendomen,återstår endast, enligt kommitténs bedömning,samäganderättslagens komplicerade metoder förupplösning av samäganderätt. Kommittén anser att detfinns ett praktiskt behov av att kunna upplösasamäganderätt även till sådan egendom som inteomfattas av sambolagstiftningen i anslutning till enbodelning. En sådan ordning skulle dock krävaingripande förändringar i bodelningsreglerna, varskonsekvenser noga behöver övervägas. Därtill kommeratt behov av motsvarande förändringar torde behövasi och kräva en samordning medreglerna i samäganderättslagen. Kommittén anser attspörsmålet ligger utanför dess direktiv, menframhåller att det är av stor vikt attfrågan utreds i annan ordning.Utskottet förutsätter att behovet av en sådanutredning som föreslås av inom ramen för den fortsatta beredningen avkommitténs betänkande. Regeringensställningstaganden med anledning av dessaöverväganden bör enligt utskottets uppfattningavvaktas, varför utskottet anser att motion L904 börlämnas utan bifall.VigselÄktenskap ingås genom vigsel. De nuvarandesekelgamla reglerna om vigsel bygger på principen omvalfrihet. Vigsel kan således ske antingen vid enkyrklig ceremoni eller genom s.k. borgerlig vigsel.När det gäller den kyrkliga vigseln har sedan slutetav även andra trossamfund än kunnat få tillstånd att förrätta vigsel. Dennuvarande ordningen innebär inte bara att medlem avSvenska kyrkan skall kunna välja mellan vigsel inomdenna kyrka och borgerlig vigsel utan även attmedlem av annat religiöst samfund i princip skall hamotsvarande valrätt. Vigsel i borgerlig ordningbörjade successivt tillåtas för allt större grupperi samhället för attslutligen, genom lagen omäktenskaps ingående, bli tillåten för alla svenskamedborgare.Behörig att förrätta kyrklig vigsel är enligt 4kap. 3 § präst i Svenska kyrkaneller sådan präst eller annan befattningshavare iett annat trossamfund som har erhållitKammarkollegiets förordnande enligt bestämmelserna ilagen (1993:305) om rätt att förrätta vigsel inomandra trossamfund än . Skiljandet avSvenska kyrkan från staten harinte inneburit någon förändring i detta avseende.Behörigheten att förrätta borgerlig vigseltillkommer enligt samma lagrum lagfaren domare itingsrätt eller den som har förordnattill vigselförrättare.Tasso Stafilidis m.fl. (v) anför i motion L414 attäktenskapet från samhällets synpunkt inte har någonreligiös innebörd. Med utgångspunkt i principen omstatens neutralitet i religiösa frågor bör därföräktenskapet sekulariseras. I motionen begärs etttillkännagivande om att regeringen skall återkommamed förslag till ändringar i sominnebär att endast den civila vigselceremonin skallvara rättsligt bindande (yrkande 2). I samma motionanförs vidare att begreppet borgerlig vigsel avmånga människor förknippas med borgerlig politik ochatt i många länder används i stället det merneutrala och, enligt motionärernas mening, riktigabegreppet civil vigsel. Motionärerna begär etttillkännagivande om att begreppet borgerlig skallbytas ut mot civil i och annanlagstiftning (yrkande 1).Vad först gäller yrkande 2 i motion L414 erinrarutskottet om att yrkanden med innebörd att frånkännaden kyrkliga vigseln rättslig betydelse haravslagits av vid ett flertal tidigaretillfällen. har därvid bl.a. hänvisat tillatt lagstiftningen om äktenskapets ingående byggerpå den grundläggande principen om valfrihet mellankyrklig vigsel och borgerlig vigsel och att ettobligatoriskt civiläktenskap skulle tvinga mångamänniskor att genomgå två vigselceremonier. Senastavstyrkte utskottet ett liknande yrkande våren 1999i betänkande 1998/99:LU18. Utskottet påminde därvidom tidigare ställningstaganden i sakenoch kunde för sin del inte heller se detändamålsenliga i den av motionärerna föreslagnaordningen. För ett bibehållande av gällande ordningtalade även, enligt utskottet, att den torde varaväl förankrad hos allmänheten.Enligt utskottets uppfattning har inte framkommitskäl att frångå tidigare ställningstaganden frånriksdagens sida i fråga om den kyrkliga vigselnsrättsliga giltighet. Beträffande yrkande 1 börnoteras att begreppen borgerlig vigsel respektivekyrklig vigsel ersattes med det gemensamma begreppetvigsel i samband med äktenskapsbalkensikraftträdande (prop. 1986/87:1, bet. Att ilagtext nu införa begreppet civiläktenskaprespektive civil vigsel bör enligt utskottets meninginte komma i fråga.Det anförda innebär att motion L414 bör lämnas utanbifall.Särskilda bestämmelser om formerna för ingående aväktenskap genom borgerlig vigsel finns dels i 4 kap.äktenskapsbalken, dels i förordningen (1987:1019)med närmare föreskrifter om vigsel som förrättas avdomare eller särskild förordnad vigselförrättare.Bestämmelserna innebär i huvudsak att parterna i tvåvittnens närvaro och inför vigselförrättaren skallbekräfta att de vill ingå äktenskap, vareftervigselförrättaren skall förklara parterna som äktamakar. Vigseln kan förrättas enligt två olikavarianter, varav den ena är något enklare än denandra.Kerstin () förordar i motion L412införandet av en än mer förenklad variant avborgerlig vigsel. En sådan skulle, enligt vad somanförs i motionen, kunna vara av värde för dem somvill ingå äktenskap av praktiska skäl helt utanceremoniella inslag, exempelvis inför enutlandsresa. Motionären anför att den förenkladevigseln skulle kunna gå till på så sätt att parternai två vittnens närvaro företer hindersbevis ochfyller i en blankett på skattemyndigheten.Motionären begär ett tillkännagivande om attregeringen skall låta utreda möjligheterna attinföra en sådan vigselordning.Utskottet kan inte se att det föreligger någotbehov av den av motionären föreslagna ordningen ochavstyrker bifall till motion L412.Bestämmelser om ersättning till vigselförrättarefinns i förordningen (1987:1019) med närmareföreskrifter om vigsel som förrättas av domare ellersärskilt förordnad vigselförrättare. För närvarandeutgår ersättning med per vigsel. Omvigselförrättaren förrättar flera vigslarutgår dock ersättningen med per påbörjadefterföljande vigsel. Ersättning utgår ej förförlorad arbetsförtjänst och resekostnader. Enligtförordningen (1994:1341) om registrerat partnerskaputgår ersättning med motsvarande belopp till avlänsstyrelsen förordnad registreringsförrättare.Lena Ek (c) anser i motion L407 att nuvarandeersättningsnivå är alltför låg och att borgerligavigselförrättare bör erhålla ett arvode som ärjämförbart med andra förrättningsarvoden (yrkande1). Enligt motionären bör ersättning även utgå förförlorad arbetsförtjänst och resekostnader(yrkandena 2 och 3). I motionen begärstillkännagivanden i enlighet med vad som haranförts.När utskottet i sitt av riksdagengodkända betänkande 1998/99:LU18 behandlade enmotion med motsvarande yrkanden, delade utskottetmotionärernas uppfattning att det fanns skäl att seöver ersättningsreglerna på området. Utskottetförutsatte att en sådan översyn kom till stånd utannågot formellt tillkännagivande från sidaoch avstyrkte bifall till den då aktuella motionen.Enligt vad utskottet nu erfarit planerar man inomRegeringskansliet att överväga ersättningsreglernaunder innevarande år och finner därför inte skäl attföreslå någon särskild åtgärd från sidamed anledning av motion L407, som avstyrks.ÄktenskapsskillnadBestämmelser om äktenskapsskillnad finns i 5 kap.äktenskapsbalken. Av dessa följer att makar som ärense om att upplösa sitt äktenskap har rätt tilläktenskapsskillnad. Denna skall föregås avbetänketid om båda makarna begär det eller om någonav dem varaktigt bor tillsammans med eget barn under16 år som står under den makens vårdnad. Vill baraden ena maken att äktenskapet skall upplösas, maken rätt till äktenskapsskillnad endast efterbetänketid. Betänketiden inleds när makarnagemensamt ansöker om äktenskapsskillnad eller närden ena makens yrkande om äktenskapsskillnad delgesden andra maken. Har betänketid löpt under minst sexmånader skall dom på äktenskapsskillnad meddelas omnågon av makarna begär det. Framställs inte någotyrkande , förfaller frågan. Om makarnahar levt åtskilda under krävs intebetänketid.Tuve Skånberg och (båda kd) anföri motion L423 att många människor anser att det äralltför lätt att skilja sig i dagens . Inteminst för barnens skull bör, enligt motionärerna,betänketiden inför en äktenskapsskillnad för äktamakar som har barn förlängas till ettår, oavsett om båda eller bara den ena maken önskaräktenskapsskillnad. I motionen begärs etttillkännagivande i enlighet härmed (yrkande 2).Nuvarande bestämmelser om betänketid tillkom isamband med vissa ändringar i , somträdde i kraft (prop. 1973:32,bet. LU1973:20, rskr. gällde atten äktenskapsskillnad skulle föregås av ett årshemskillnad. I det då aktuella lagstiftningsärendetanslöt sig departementschefen, i likhet med detstora flertalet remissinstanser, tillFamiljelagssakkunnigas förslag i betänkandet (SOU1972:41) Familj och äktenskap att ersättahemskillnaden med en betänketid om minst sexmånader. I propositionen anfördes att det var fögasannolikt att det skulle behövas längre betänketidän för att motverka förhastade beslut iskilsmässofrågor som den föreslagnabetänketiden var tillräckligt lång för att makarnaskulle hinna bli upplysta om möjligheterna att fåfamiljerådgivning eller medling och att genomgåsådan rådgivning eller medling. Mot denna bakgrundfann regeringen att den av Familjelagssakkunnigaföreslagna betänketiden var välavvägd. Utskottet hade för sin del inget att erinramot regeringens förslag och följdeutskottet.Enligt utskottets mening har motionärerna inteanfört någon omständighet som utgör skäl att nuompröva det ställningstagande som gjort ifråga om betänketidens längd. Motion L423 yrkande 2bör därför lämnas utan bifall.Namnrättsliga frågorBestämmelser om personnamn, varmed avses efternamn,mellannamn och förnamn, finns i namnlagen(1982:670). Lagen trädde i kraft den 1 januari 1983och ersatte då namnlag (prop. 1981/82:156,bet. LU41, rskr. Till grund för den nugällande namnlagen ligger en strävan tilljämställdhet i namnrättsligt hänseende mellankvinnor och män och till lika behandling av barntill föräldrar som är gifta med varandra och barntill ogifta föräldrar. namnlag kännetecknasav att den ger betydligt större utrymme än äldrebestämmelser åt den enskilde att själv bestämmavilket namn hon eller han vill bära.Ett barn skall från födelsen gesett eller flera förnamn. Förnamn kan bytas ut,strykas eller läggas till genom en anmälan tilllokala skattemyndigheten. En sådan anmälan fårendast göras . Ett dopnamn skalldock alltid behållas. Ytterligare förnamnsändringarprövas av . Enligt 34§ namnlagen får som förnamn inte godkännas namn somkan väcka anstöt eller kan antas leda till obehagför den som skall bära det eller namn som av någonanledning uppenbarligen inte är lämpligt somförnamn.Namnlagens bestämmelser om efternamn innebär bl.a.att ett barn vid födseln förvärvar föräldrarnasefternamn, när dessa har samma efternamn. Omföräldrarna har olika efternamn, får de välja vilketnamn barnet skall ha, såvida de inte redan har annatbarn under sin gemensamma vårdnad. I ett sådant fallförvärvar barnet vid födseln det efternamn som detsenast födda syskonet bär. Får föräldrarna väljanamn, kan de också välja ett namn som en av demburit som ogift. Görs ingen anmälan, anses barnetvid födseln ha förvärvat moderns efternamn. Barnetkan sedan byta till annat efternamn som bärs avnågon av föräldrarna eller som någon av dem buritsom ogift. Om föräldrarna ingår äktenskap efterbarnets födelse ändras inte barnets efternamnautomatiskt.Med dubbelnamn avses ett efternamn som består avtvå namn vilka var för sig kan utgöra efternamn,förenade med ett bindestreck. Dubbelnamnet utgör ettenda efternamn i vilket de båda sammanbundna namneningår som likvärdiga delar. I 12 § namnlagenföreskrivs ett förbud mot att som nybildat efternamngodkänna dubbelnamn. Förbudet infördes vidnamnlagens tillkomst . Utskottet uttaladedärvid i sitt av godkända betänkande LU1981/82:41 att dubbelnamn ofta blir otympliga ochföranleder stora praktiska svårigheter. Dettaexemplifierades i betänkandet med de problem som kanuppstå om två blivande makar bär dubbelnamn eller omett barn vill förvärva båda sina föräldrars namn ochen av föräldrarna eller båda bär dubbelnamn.Utskottet har därefter , senastvåren 1999 i sitt av godkända betänkande1998/99:LU18, med anledning av olikamotionsyrkanden, uttalat att det ställningstagandesom utskottet gjorde i fråga om dubbelnamn vidtillkomsten av namnlag alltjämt ägergiltighet.Från dubbelnamn skall skiljas mellannamn, sombestår av ett efternamn som en make burit tidigareoch som placeras mellan förnamnet och efternamnet.Bindestreck mellan namnen får inte förekomma.Mellannamnet motsvarar vad som enligt 1963 årsnamnlag kallades tilläggsnamn. Under förutsättningatt föräldrarna har olika efternamn och barnet bärden enes efternamn kan den andres efternamn anmälassom mellannamn för barnet.I motion L409 av m.fl. (v) anförsatt det är rimligt att alla medlemmar i en familjkan få bära samma efternamn. Motionärerna begärdärför förslag till ändringar i namnlagen sominnebär att det blir möjligt att föra dubbelnamnvidare till sina barn.Med hänvisning till vad som redovisats ovan omgällande rätt konstaterar utskottet att dennamngemenskap som efterfrågas i motionen i flertaletfall kan uppnås genom användandet av mellannamn. Iså måtto får enligt utskottets uppfattningmotionärernas önskemål redan anses tillgodosettgenom gällande lagstiftning. De uttalanden somutskottet tidigare gjort i fråga om tillåtlighetenav dubbelnamn äger alltjämt giltighet. Utskottet kandärför inte ställa sig bakom någotlagstiftningsinitiativ som innebär en ökad förekomstav dubbelnamn.Med det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotion L409.I två motionsyrkanden aktualiseras vissanamnrättsliga spörsmål med anknytning tilltranssexualitet. Särskilda bestämmelser om s.k.könsbyte finns i lagen (1972:119) om fastställelseav könstillhörighet i vissa fall. Av 1 § följer attden som sedan ungdomen upplever att han tillhör ettannat kön än det som framgår av folkbokföringen ochsedan avsevärd tid uppträder i enlighet härmed samtmåste antas även leva i en sådan könsrollkan efter egen ansökan få fastställt att han tillhördet andra könet. En sådan fastställelse kan meddelasendast om sökanden fyllt och undergåttsterilisering eller av annan orsak saknarfortplantningsförmåga. Enligt lagens 3 § får sådanfastställelse meddelas endast för ogift svenskmedborgare. I 4 § finns regler om ingrepp ikönsorganen efter särskilt tillstånd.Socialstyrelsen prövar, enligt lagens 5 §, frågor omfastställelse enligt 1 och 2 §§ och tillstånd enligt4 §. Prövningen föregås av en omfattande utredningsom kan pågå och som bl.a. innefattarpsykiatriska, psykologiska och somatiskabedömningar. Enligt vad utskottet har erfaritbehandlas omkring 15-20 ansökningar omfastställelse av könstillhörighet.Barbro är i motion So203 kritisk mot detförhållandet att en transsexuell person som integenomgått eller avser att genomgå kirurgiskbehandling, enligt gällande praxis inte kan bytasitt förnamn till ett förnamn som är förknippat meddet andra könet. Från ett liberalt perspektiv finnsdet enligt motionären nämligen inga rimliga skäl föratt förbjuda män att bära kvinnonamn och kvinnor attbära mansnamn. I motionen begärs etttillkännagivande om att namnlagen bör ändras så attnu nämnda begränsningar för transsexuellabeträffande byte av förnamn upphävs (yrkande 2).I samma motion anförs att många personer somgenomgått könsbyte har svårigheter att få önskemålom ändringar av identitet i betyg, anställningsbevisoch liknande dokument, tillgodosedda. Motionärenbegär ett tillkännagivande om att det skall införasen rätt till retroaktivt namnbyte efter könsbyte(yrkande 3).Vad först gäller det spörsmål som tas upp i motionSo203 yrkande 2 gäller enligt Patent- ochregistreringsverkets och Patentbesvärsrättens praxisatt en man inte får byta till ett kvinnligt förnamnoch att en kvinna inte får byta till ett manligtförnamn. Ett sådant namnbyte strider nämligen enligtnuvarande rättstillämpning mot 34 § namnlagen.Däremot är det, vilket också påpekas i motionen,möjligt att byta till ett könsneutralt förnamn.Såvitt gäller transsexuella personer kanSocialstyrelsen under pågående utredning enligt 1972års lag i vissa fall meddela ett delbeslut för attanvändas i namnfrågan. Med stöd av ett sådant beslutär det möjligt att, om övriga förutsättningar äruppfyllda, byta till ett förnamn som är förknippatmed det andra könet. Detta gäller dock inte omsökanden visserligen genomgår viss behandling,exempelvis med hormoner, men inte avser att, ellerkan, få till stånd ett beslut om fastställelse avkönstillhörighet.Utskottet är inte berett att ta initiativ tillnågon lagstiftningsåtgärd med anledning av motionSo203 yrkande 2, som följaktligen bör avslås.Beträffande frågeställningen i yrkande 3 i sammamotion erinrar utskottet om att ett namnbyte, ilikhet med en fastställelse av könstillhörighet,endast gäller för framtiden. Enligt utskottetsuppfattning kan det inte komma i fråga att i laginföra en tvingande skyldighet för den som någongång, kanske långt tillbaka i tiden, utfärdat betyg,intyg eller liknande, att göra ändringar i ettdokument som vid tiden för utfärdandet var heltkorrekt. Det problem som motionären tar upp fårenligt utskottets uppfattning lösas på annat sätt ängenom lagstiftning.Med det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotion So203 yrkande 3.Arvsrättsliga frågorEnligt 2 kap. om rätt till arv går arveti första hand till den avlidnes bröstarvingar, dvs.barn och deras avkomlingar, med det undantag somföljer av 3 kap. när den avlidne efterlämnar makeeller maka. Om något barn till den avlidne har döttföre den avlidne och efterlämnat barn skall dessabarnbarn till arvlåtaren dela det avlidna barnetslott lika. Hälften av den arvslott som enbröstarvinge är berättigad till enligt dessa reglerkallas laglott. Laglotten har arvingen alltid rättatt få ut i arv efter arvlåtaren.Saknar den avlidne bröstarvingar är den avlidnesföräldrar eller - om någon av dem eller båda hardött - syskon och deras avkomlingar närmastberättigade till arv (andra arvsklassen). Finns intenågon i andra arvsklassen i livet går arvet istället till far- och morföräldrar och deras barn,dvs. den avlidnes farbröder, fastrar, morbröder ochmostrar (tredje arvsklassen). Barn till densistnämnda kategorin av arvingar - dvs. den avlidneskusiner - har inte någon arvsrätt.I 3 kap. finns särskilda regler ommakars arvsrätt. Efter de ändringar som genomfördesi samband med att antogäktenskapsbalken gäller numera som nämntsinledningsvis att den efterlevande maken har rätttill arv före såväl bröstarvingar som arvingar iandra och tredje arvsklassen (prop. 1986/87:1, bet.LU18, rskr. En make skall vid den andre makensdöd sålunda ta arv framför makarnas gemensammabröstarvingar, vilka i stället getts rätt till arvefter den först avlidne maken vid den efterlevandemakens död. Om det finns efterarvingar innehar denefterlevande maken under sin livstid den arvfallnaegendomen med fri förfoganderätt. Finns detbröstarvingar efter den först avlidne som inte ocksåär den efterlevandes barn, s.k. särkullbarn, gällersärskilda regler. Särkullbarn har rätt attomedelbart få ut sitt arv efter en avliden förälder.De kan dock avstå från sin rätt till förmån för denavlidnes efterlevande make. Sker ett sådantavstående blir särkullbarnen berättigade tillefterarv på samma sätt som makarnas gemensammabröstarvingar. Reglerna innebär att bröstarvingar iprincip får vänta med att få ut sin laglott tillsden efterlevande maken dör. Däremot kanbröstarvingar göra sin laglottsrätt gällande vid denförst avlidne makens död om denne make gjort etttestamente som inkräktar på laglotten.Finns det inte någon efterlevande med ett så närasläktskap till den avlidne som ovan sagts tillfallerarvet en särskild fond, Allmänna arvsfonden. Närmareregler om Allmänna arvsfonden finns i lagen(1994:243) om Allmänna arvsfonden. Av lagen framgåratt Allmänna arvsfonden har till ändamål att främjaverksamhet av ideell karaktär till förmån för barn,ungdomar och personer med funktionshinder. Fondensegendom förvaltas av Kammarkollegiet. Fördelning avstöd ur fonden beslutas av regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, Arvfondsdelegationen ellerannan myndighet. Fonden får helt eller delvis avståarv till någon annan, om det med hänsyn tilluttalanden av arvlåtaren eller andra särskildaomständigheter kan anses överensstämma medarvlåtarens yttersta vilja. Även i annat fall fårarv avstås till arvlåtarens släkting eller någonannan person som har stått arvlåtaren nära, om detkan anses skäligt.Stig Rindborg m.fl. (m) anser i motion L402 attarvsrätten för kusiner bör återinföras. Motionärernaanför att en arvsrätt för kusiner skulle medverkatill att släktbanden stärks. Till saken hör även,enligt vad som anförs i motionen, att senare årsinvandring till medfört att familjens ochsläktens funktion som socialt och ekonomisktskyddsnät har förstärkts. Motionärerna pekar även påden situationen att en hel familj i ett slagutplånas genom en svår olycka utan att någottestamente har skrivits. Följden kan i en sådansituation bli att egendomen tillfaller Allmännaarvsfonden, som kan komma att använda egendomen förändamål som varit den avlidne helt främmande. Imotionen yrkas att regeringen skall ges i uppdragatt återkomma med lagförslag som innebär att kusinerges arvsrätt.Utskottet erinrar om att det, i samband med attarvsrätten för kusiner avskaffades, fördes ingåendediskussioner beträffande frågan om hur långt ut i deolika släktleden arvsrätten borde sträcka sig (prop.1928:21, bet. En omständighet som därvidtillmättes stor betydelse var att arvlåtaren hademöjlighet att genom testamente förordna om sinkvarlåtenskap. När det gällde arvsrätten för syskontill den avlidnes föräldrar uttalade dock förstalagutskottet att man inte kunde hänvisa frågan tillatt lösas testamentsvägen. Arvsrätten för farbröder,fastrar, morbröder och mostrar borde alltsåbibehållas. I fråga om arvsrätten för kusiner komutskottet däremot till en motsatt uppfattning.Enligt utskottets uppfattning fanns det heller intemellan kusiner en sådan samhörighet som berättigartill arv. Ej sällan stod, fortsatte utskottet,åtskilliga av kusinerna mer eller mindre främmandeför arvlåtaren, och fall förekom då inte ens derasantal och namn var honom bekanta. Attkusinarvsrätten i sådant fall saknar varje hållbargrund syntes för utskottet uppenbart. Ett annat skälsom utskottet åberopade mot arvsrätt för kusiner varden kapitalförstörande verkan som, inte minst närdet gällde fast egendom, uppkom i fall dåkvarlåtenskapen skulle utskiftas i smådelar inom enkusinskara. Utskottet erinrade vidare om denmöjlighet som skulle tillkomma Allmänna arvsfondenatt i vissa fall avstå arvet till förmån förexempelvis en kusin.Som utskottet framhållit då motsvarandemotionsyrkanden tidigare avstyrkts (se bet.1989/90:LU23, 1996/97:LU8 och 1997/98:LU10) kan detofta, vilket också påpekas i motionen, finnas ennära samhörighet kusiner emellan.