bet · GN01KU20 · 2000-05-24 00:00:00 — Dess- utom skulle samtligariksdagspartier bjudas in till samtal om hur öppenheten skulle kunna ökakring finansiella bidrag till politiska partiers och enskilda kandidatersvalkampanjer.Yrkande om misstroendeförklaring 1998Efter statsministerns regeringsförklaring begär-de () ordet och framställde ett yrkande om misstroendeförklaring(prot. 1998/99:2). anförde följande.Låt mig därefter mera formellt säga att efter ett val, som innebär ett mycketbetydande nederlag för regeringspartiet, bör statsministern avgå och beredautrymme för en regeringsbildningsprocess under talmannens ledning. Så haricke skett.Carl Bildt överlämnade också en skrivelse till talmannen av vilken det fram-gick att yrkandet biträddes av 35 moderata riksdagsledamöter.Efter två bordläggningar företogs ärendet till avgörande torsdagen den8 (prot. 1998/99:4). Före omröstningen gjordes ett inlägg förvartdera av de sju riksdagspartierna. () menade att yrkan-det inte skulle betraktas som någonting annat än en politisk demonstration.Vidare uttalade han: "Som alla vet tog statsministern redan på valnattenkontakt med ledarna för och i syfte att bana vägför en handlingskraftig majoritet i . De förhandlingar som därefterinleddes har resulterat i en uppgörelse om den ekonomiska politiken, syssel-sättningspolitiken, fördelningspolitiken, jämställdhetspolitiken och miljöpo-litiken." framhöll att parlamentarismen formas på basen av rege-ringsformens formella regler, men också med hjälp av den praxis som stän-digt utvecklas. "Vi har under sett den gradvisafram- växten av en parlamentarisk praxis, som successivt gett ett allttydligare innehåll åt vår författning och frågan om hur vi väljer att levai dess anda." uttalade vidare att det var en självklarhet att enmajoritetsregering som i ett val behöll sin majoritet inte behövde avgå,eftersom det inte behö- ver finnas någon automatik i att regeringsfråganprövas efter ett riksdagsval. Likaledes, menade , var det ensjälvklarhet att en majoritetsrege- ring som tydligt förlorade sinmajoritet avgick. Situationen med minoritets- regeringar ansåg innehålla lägen som var svåra att bedöma. Regeringsformen har ingaklara regler utan här utvecklas successivt en kon- stitutionell praxis.Efter jämförelser med situationen 1979 och hänvisningar till valutslagetanförde att voteringen handlade om "arrogansen hos det parti somdrabbades av ett historiskt unikt valnederlag men som därefter berövaderiksdagen möjligheten till ett ställningstagande i statsmi- nisterfrågan".Gudrun () uttalade att det parlamentariska läget var klargjortgenom den gemensamma kommuniké som , Miljö- partiet ochSocialdemokraterna hade lämnat. Den visade med all önskvärd tydlighet attde tre partierna hade gått in i ett långsiktigt politiskt samarbete somskulle sträcka sig över hela mandatperioden på de angivna områdena. GöranHägglund (kd) menade med hänvisning till den socialdemokratiskavalförlusten att det rimliga hade varit att regeringspartiet låtittalmannen pröva förutsättningarna för ett regeringsunderlag med störstamöjliga bredd. "Respekten för parlamentarismens principer borde därför halett till en av- skedsansökan från statsministern, även om konstitutioneninte uttryckligen kräver det." Emellertid hade det genomtrepartiuppgörelsen visats att det fanns goda förutsättningar för ettlångsiktigt samarbete mellan de tre partier- na. Kristdemokraternakonstaterade således att det förelåg majoritetsstöd för densittande regeringen, varför partiet skulle avstå i om- röstningen. () framhöll att det inte fanns något formellt hin- der för enregering att sitta kvar efter en valförlust. Vidare menade han attförhållandet liknande en omröstning om ett förslag från talmannen tillrege- ringsbildare. förhållningssätt var, liksom i tidigareliknande situationer, att avstå i omröstningen då regeringsbildningenbedömts vara i överensstämmelse med den parlamentariska situationen. LarsLeijonborg (fp) uttalade att det hade varit mest korrekt av statsministernatt efter valet agera som 1979, alltså lämna in sinavskedsansökan och låta en ny regeringsbildning ske under talmannensledning. Vidare menade att omröstningen kunde ses som ettslags omvänd statsministerom- röstning. skulle i enlighet medpartiets praxis lägga ned sina röster med hänsyn till den uppgörelse somträffats mellan Socialdemokrater- na, och Miljöpartiet.Hållfastheten och trovärdigheten i upp- görelsen kunde visserligenifrågasättas, men om de tre partierna själva ansåg sig utgöra enregeringsduglig majoritet, fick det tills vidare godtas. () anförde att skulle rösta nej. Miljöpartiethade tagit sitt parlamentariska ansvar efter valet genom att tillsammansmed Soci- aldemokraterna och diskutera fram ettbudgetförslag. Enligt var inriktningen ett långsiktigtsamarbete som för- hoppningsvis skulle kunna räcka över mandatperioden.I omröstningen röstade 82 ledamöter (m) för bifall till yrkandet om miss-troendeförklaring, medan 186 ledamöter (s, v och mp) röstade för avslag.Avstod från att rösta gjorde 74 ledamöter (kd, c och fp).Motioner om regeringsbildningenEfter riksdagsvalet togs frågan om obligatorisk omprövning avstatsministerfrågan efter varje riksdagsval upp i två partimotioner (mp re-spektive c). 1999/2000:KU2 s. 16 f.)konstatera- de att en sådan ordning skulle medföra att principen om dets.k. negativa ansvaret i viss mån övergavs. Enligt utskottets meningförutsätter en ansvars- full utövning av regeringsmakten att regeringen ien situation, där t.ex. dess parlamentariska underlag försvagats, nogaöverväger sin ställning. Utskottet ansåg att en regering som inte anser sigha möjlighet att finna ett tillräckligt parlamentariskt stöd för sinpolitik bör avgå. Vidare framhöll utskottet att möjligheten för enminoritet i att initiera frågan om misstroende- förklaring utgörden yttersta garantin för att en regering som inte åtnjuter parlamentetsförtroende inte kan sitta kvar. De hittillsvarande erfarenheterna av den nugällande ordningen föranledde enligt utskottets mening inte en sådanändring som föreslogs i motionerna, varför dessa avstyrktes. Utskotts-ledamöterna från c och mp reserverade sig till förmån för respektive parti-motion.Samarbetet mellan den socialdemokratiska regeringen ochCenterpartiet 1995-1998I kompletteringspropositionen för /96 (prop. 1994/95:150)uttalade regeringen att den i syfte att skapa ett brett parlamentarisktstöd för saneringen av statsfinanserna och omläggningen av den kommunalain- komst- och kostnadsutjämningen hade träffat en överenskommelse medCenterpartiet om huvudinriktningen av propositionen ochatt propositionen hade utformats i nära samarbete mellan regeringen ochCenterpartiet.Den 6 april 1995 anställdes () som sakkunnig i . Den 20 novem-ber 1995 anställdes () som sakkunnig på halvtid i Försvarsde-partementet. anställning upphörde den 1 januari 1998.Samarbetet mellan den socialdemokratiska regeringen och Centerpartietmanifesterades också i proposition 1995/96:25 En politik för arbete, trygghetoch utveckling och i proposition 1995/96:207 En ekonomisk politik för atthalvera den öppna arbetslösheten . I den ekonomiska vårproposi-tionen 1996 (prop. 1995/96:150) uttalades att samarbetet mellan regeringenoch fullföljdes genom en utbildningssatsning, ett förstärktsaneringsprogram och de i propositionen redovisade förslagen rörande denekonomiska politiken, utgiftstaket, kommunsektorn och tilläggsbudgeten /96.Vidare redovisades samarbetet mellan den socialdemokratiska regeringenoch i budgetpropositionerna för och (prop.1996/97:1 och 1997/98:1) samt i den ekonomiska vårpropositionen (prop. 1996/97:150). I budgetpropositionen för angavs att Center-partiet stod bakom riktlinjerna för den ekonomiska politiken och utgiftstaket,åtgärderna för budgetsaneringen, konvergensprogrammet och tilläggsbudge-ten för /96. Den ekonomiska vårpropositionen 1997 innehöllupplysningen att stod bakom propositionens förslag. I budget-propositionen för uttalade regeringen att propositionen hade föregåttsav överläggningar med som stod bakom riktlinjerna för denekonomiska politiken och utgiftstaket, fördelningen av utgifter på utgiftsom-råden, åtgärderna för budgetsaneringen, tilläggsbudgeten för , före-slagna skatteförändringar för och konvergensprogrammet.Samarbetet mellan den socialdemokratiska regeringen, Vänsterpartietoch MiljöpartietSom tidigare nämnts redovisades i ett pressmeddelande ,bilaga A 8.2, att regeringen, och skulle samarbeta på fem områden: ekonomi, sysselsättning, rättvisfördelning, jämställdhet och miljö. Samarbetet skulle komma att manife-steras såväl i som genom gemensamma arbetsgrupper mellanpartierna. Partierna hade enats om att tillsätta särskilda arbetsgrupperför att lägga konkreta förslag på sysselsättningsområdet. Man skulle ocksåöverväga tillsättandet av ytterligare arbetsgrupper. Partierna var ocksåöverens om att gemensamt följa upp och utveckla överenskommelsen underhösten 1999.I budgetpropositionen för redovisade regeringen att den undermandatperioden hade för avsikt att försöka skapa största möjliga uppslutningför en politik för full sysselsättning. Där uttalades också att budgetproposi-tionen hade föregåtts av överläggningar med och Miljöpartietsom stod bakom riktlinjerna för den ekonomiska politiken, budgetpolitiken,utgiftstaken, fördelningen av utgifter på utgiftsområdena för ,tilläggsbudgeten för och föreslagna skatteförändringar för år 1999.Vidare anförde regeringen att samarbetet inbegrep fem områden: ekonomin,sysselsättningen, rättvisan, jämställdheten och miljön. Enligt regeringensuppfattning bekräftades det genom samarbetet att det fanns politisk stabilitetför en ekonomisk politik som var inriktad på ett offentligt överskott om 2 %av BNP i genomsnitt över en konjunkturcykel, prisstabilitet och full syssel-sättning (prop. 1998/99:1 s. 23).Utskottet har från Socialdemokraternas partiexpedition fått en kopia av ettavtal om de organisatoriska formerna för samarbetetmellan s, v och mp, bilaga A 8.3. Av avtalet framgår bl.a. följande. Partile-darna och de ekonomiska talesmännen träffas ca en gång för attdra upp ramarna inför kommande förhandlingar. När det gäller huvudansva-ret för förhandlingarna är huvudregeln att finansministern ansvarar för ochsamordnar alla förhandlingar från regeringens sida. I fråga om riksdagsgrup-perna skall gruppledarträffar och kanslichefsträffar genomföras vid behov.Inför utskottssammanträden skall förträffar äga rum regelbundet mellan desocialdemokratiska gruppledarna och ledamöter från ochMiljöpartiet med huvudsyfte att diskutera de frågor som omfattas av samar-betet. För att ge en övergripande orientering av den politiska planeringenskall statsråden anordna träffar med och leda-möter i utskottet samt den socialdemokratiska gruppledaren i utskottet. Närregeringen har tagit ställning till propositionsförteckningen diskuterar parti-ledarna vilka propositioner som bör omfattas av samarbetet.Samarbetet mellan den socialdemokratiska regeringen, ochMiljöpartiet har vidare redovisats ekonomiska vårproposition(prop. 1998/99:100), budgetpropositionen för (prop. 1999/2000:1)och den ekonomiska vårpropositionen för (prop. 1999/2000:100). Idessa propositioner anges att propositionerna bygger på överenskommelsermellan den socialdemokratiska regeringen, och Miljöpartiet.Av ekonomiska vårproposition framgår det att ochMiljöpartiet står bakom riktlinjerna för den ekonomiska politiken, budgetpo-litiken, utgiftstaken, tilläggsbudgeten för och föreslagna skatteför-ändringar för . I budgetpropositionen för anges det att Väns-terpartiet och står bakom riktlinjerna för den ekonomiska politi-ken, budgetpolitiken, utgiftstaken, tilläggsbudgeten för , anslagen förår 2000 och föreslagna skatteförändringar för . Den ekonomiskavårpropositionen för innehåller upplysningen att ochMiljöpartiet står bakom riktlinjerna för den ekonomiska politiken, budgetpo-litiken, utgiftstaken, tilläggsbudgeten för och föreslagna skatteför-ändringar. I den sistnämnda propositionen uttalas det vidare att samarbetetbekräftar att det finns en politisk majoritet för en ekonomisk politik som ärinriktad på full sysselsättning, ett offentligt överskott om av BNP i ge-nomsnitt över en konjunkturcykel och prisstabilitet. Det anges också attpolitiken syftar till jämlikhet, jämställdhet och ekologisk hållbarhet.UtfrågningDen genomförde utskottet en utfrågning i ärendet med statsmi-nister . En utskrift av utfrågningen i dess helhet finns i bilagaB 13. Vid utfrågningen uppgav statsministern bl.a. följande.Valrörelsen var tydlig. Det fanns ingenting som sade att den nya riksdags-majoriteten, som hade blivit resultatet efter valet, inte skulle tolerera denregering som satt. Det kom också att bekräftas i en senare omröstning. Detfinns ingenting som säger att en sittande regering behöver avgå bara därföratt det har hållits ett val. Han var utsedd att bilda regering på de grun-der som då tydligt presenterades av talmannen. Det finns alltså en obruten,sammanhängande kedja. Han gjorde den bedömningen att den regering somhan ledde skulle kunna fortsätta att kraftfullt styra landet med den samman-sättning som hade fått efter det allmänna valet. På valnatten förvis-sade han sig också om att detta var en riktig bedömning. Det fanns ingenanledning för honom att avgå efter detta, inte minst med tanke på hur utom-ordentligt tydlig var i TV då han ju klart deklarera-de att var ett parti som inte kunde tänka sigatt samarbeta med. - Regeringens arbete prövas av . Inför riksda-gen är regeringen ansvarig. När det gäller de politiska partier som är repre-senterade i och det ansvar som de är beredda att ta för sina gär-ningar svarar de inför väljarna för detta. - Det finns ingenting i det här sam-arbetet som egentligen avviker från uppgörelser som minoritetsregeringar iSverige har gjort med partier i . Han tror att just den härtypen av diskussioner som har förekommit med samarbetspartierna, införbudgeten exempelvis, har gett väldigt mycket av öppenhet i den processen,jämfört med vad som sker om detta sker inom en minoritetsregering enbart.Utskottets bedömningMed anledning av granskningsanmälan har utskottet gjort en genomgång avhur regeringsformens bestämmelser om regeringsbildning och misstroende-förklaring har tillämpats. Vidare har utskottet undersökt hur samarbetet mel-lan regeringen, och har organiserats.Granskningen föranleder inget uttalande frånutskottets sida.9 Regeringens och statsrådens hantering avkronförsvaretÄrendetI en granskningsanmälan, bilaga A 9.1, har begärts att utskottet åter tar uppfrågan om regeringens och statsråds hantering av kronförsvaret 1992. Utöverde granskningsuppslag som finns i betänkandet 1996/97:KU25 bör enligtanmälan förhållandet till likabehandlingsprincipen granskas nu när faktaun-derlaget är klart bättre än vid tidigare behandling av frågan. Det finns ocksåen mer begränsad fråga som bör bli föremål för utskottets granskning. Detgäller regeringens eller enskilda statsråds agerande under de sista veckornaföre kronfallet. Det är enligt anmälan angeläget att undersöka om det före-kommit särskild information från regeringens eller statsråds sida tillvissa utvalda aktörer för att ge just dem - före andra berörda företageller personer - möjlighet att vidta åtgärder för att skydda sig frånvalutaförluster eller göra rena valutavinster. Därvid bör det beaktas omett sådant syfte skulle kunna uppnås i tyst samförstånd. Om inte utskottetanser sig ha tillräckliga resurser för att utreda förhållandena ochomständigheterna vill anmälaren påminna om möjligheten att göra etttillkännagivande om en grundlig utredning om det fatala kronförsvaret.Tidigare granskningUtskottet har granskat regeringens eller enskildastatsråds hantering av kronförsvaret 1992.Våren 1997 (bet. 1996/97:KU25, s. 177) uttalade utskottet följande.Det finns enligt utskottets mening skäl för att händelseförloppet i sambandmed försvaret av den svenska kronan blir föremål för undersök-ning. Från konstitutionella utgångspunkter kan flera frågor vara av intresse.Det gäller bl.a. regeringens eller enskilda statsråds kontakter med oppositio-nen och . Regeringens beredskap för en krissituation som valu-takrisen är också en sådan frågeställning.Däremot ligger sådana frågor som rör agerande och kontakteri princip utanför utskottets granskningsområde, liksom de samhällsekono-miska bevekelsegrunderna för att värna om kronans kursvärde.Utskottet anser att en granskning av de omständigheter kring kronförsvaretsom ligger inom ramen för utskottets granskningsuppgift kräver en bredarebakgrundsbild, som också innefattar andra omständigheter, bl.a. sådana somexemplifieras ovan. En sådan bild kan bäst åstadkommas genom en kartlägg-ning och undersökning av ett särskilt organ eller särskilt anlitadexpertis. Utskottet är dock inte berett att nu ta ställning till i vilkenform en undersök- ning bör ske och efter vilka riktlinjer den bör utföras.Utskottet avser att närmare överväga dessa frågor och efter kontakter medandra riksdagsorgan senare återkomma.Våren 1998 (bet. 1997/98:KU25, s. 170 f.) uttalade utskottet följande.Utskottet har i samband med årets granskningsarbete vidare övervägt förut-sättningarna för utskottet att bedriva ett fortsatt granskningsarbete i fråganom regeringens eller enskilda statsråds hantering av kronförsvaret . Isådana överväganden måste enligt utskottets mening ingå det förhållandet atten granskning av agerande inte ligger inom ramen för degranskningsuppgifter som enligt 12 kap. 1 § regeringsformen åligger konsti-tutionsutskottet och inte heller är förenlig med riksdagsordningens bestäm-melser om uppgiftsfördelningen mellan utskotten. Enligt 4 kap. 5 § riksdags-ordningen är det finansutskottet som bereder ärenden som rör Riksbankensverksamhet. har också noga informerat sig om valutakrisenår och har tillstyrkt ansvarsfrihet för riksbankfullmäktige för den perioddå valutakrisen inträffade.I sammanhanget måste också beaktas att enligt 10 § riksbankslagen(1988:1385) i dess då gällande lydelse var det som skulle be-stämma det system som skulle gälla för att fastställa kronans värde i förhål-lande till utländska valutor även om lagen också genom samrådsskyldighetenom penningpolitiken i 42 § gav finansministern ett starkt inflytande.Frågan är då om finansministern, annat statsråd eller regeringen i sin hel-het - trots roll i sammanhanget - i samband med kronkrisenbrustit i skyldigheter som åvilat dem enligt lag eller om det i övrigt frånrent konstitutionella utgångspunkter kan riktas kritik mot regeringeneller enskilt statsråd.I granskningsanmälan har berörts regeringsformens princip om likabe-handling. En sådan princip uttrycks i vissa av regeringsformens program-eller målsättningsstadganden i 1 kap. regeringsformen. Bestämmelserna harinte karaktären av rättsligt bindande föreskrifter utan anger mål för den sam-hälleliga verksamheten. Som sådana kan de få politisk betydelse och fråganom deras effekt kan bli föremål för politisk kontroll.Likabehandlingsprincipen kommer till uttryck i 1 kap. 2 § regeringsformensom föreskriver att den offentliga makten skall utövas med respekt för allamänniskors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet.Vidare kommer principen till uttryck i 1 kap. 9 § regeringsformen som stad-gar att domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör upp-gifter inom den offentliga förvaltningen skall beakta allas likhet inför lagensamt iaktta saklighet och opartiskhet. Enligt Petrén-Ragnemalms grundlags-kommentar ger målangivelsen i 1 kap. 2 § utrymme för vitt skilda tolkningar,bl.a. beroende på vem som gör bedömningen och värderingar om rimlighetoch rättvisa i samhället. Också förarbetena ger uttryck för sådana bedöm-ningar.Tidigare finansministern har enligt boken , somåberopas i granskningsanmälan, förklarat försvaret av kronan dels med be-hovet av förtroende för valutan, dels med de ekonomiska skäl som låg i attsvenska storföretag och banker hade stora lån i utländsk valuta sedan statengenom en ny valutanorm överlåtit upplåningen i utländsk valuta tillsvenska företag och privatpersoner. Hade valutakursen "brustit rätt upp ochned" utan några politiska krispaket hade det enligt letttill katastrof.Enligt utskottets mening utesluter inte principen om likabehandling sådanaställningstaganden från rent samhällsekonomiska utgångspunkter. En annanfråga är om finansministerns eller regeringens agerande varit det mest lämp-liga, särskilt sett i efterhand när effekterna framstår klarare. En sådan be-dömning måste enligt utskottets mening grunda sig på ett omfattande forsk-ningsarbete med perspektiv långt tillbaka i tiden och analyser av vad kron-försvaret kan ha för betydelse i framtiden.En allmän debatt och forskning rörande kronförsvaret pågår för närvarandeoch frågan ligger också inom ramen för uppdrag. Idessa sammanhang kan det självfallet komma fram uppgifter som kan geutskottet anledning att närmare granska förhållanden som har samband medkronförsvaret.I en reservation (c, v och mp) framhölls att det var angeläget att undersökaregeringens eller enskilda statsråds agerande förekronfallet. Det var angeläget att undersöka om det förekommit särskild in-formation från regeringen eller statsråd till vissa utvalda aktörer för att gejust dem - före andra berörda företag eller personer - möjlighet att vidtaåtgärder för att skydda sig från valutaförluster eller göra rena valutavinster.En sådan undersökning bör bl.a. innefatta utfrågningar med personer i centralställning under valutakrisen som och dåvarande riksbanksche-fen . Reservanterna ansåg att en sådan undersökning bordegenomföras under granskningsarbetet under påföljande riksmöte.Vissa utredningar, m.m.Kronkrisen har behandlats i två av forskarvolymer. IMarknaden som politisk aktör (SOU 1999:131) av professorn i statsveten-skap presenteras en studie över hur räntekrisen uppstod ochhanterades. Enligt hade politikernas brist på förståelse för hurmarknaden fungerar, vad som driver dess agerande, sannolikt den förklaring-en att detta var första gången man befann sig i en sådan situation. Denaningslöshet som många ger uttryck för hade sin botten i att man inte troddeatt man stod inför en potentiell kris, och även om man haft den insikten hademan ingen bild av hur en sådan kris skulle kunna utvecklas och vilka motåt-gärder den skulle nödvändiggöra. I det mer långsiktiga perspektivet lyfterflera intervjupersoner, politiker såväl som marknadsaktörer, fram två om-ständigheter relaterade till den politiska sfären som kan ses sombidragande faktorer bakom valutakrisen. För det första menar man attpolitikerna inte insåg konsekvenserna av två avgörande beslut under1980-talet; beslutet att avreglera finans- och valutamarknaden och denskattepolitiska reformen. Den andra mer långsiktiga aspekten av frågan ivilken utsträckning politiker- na och det politiska systemet hade bidragittill att skapa krisen riktar in sig mot struktur- och imbalansproblemi den svenska ekonomin, framför allt i den svenska budgeten och denoffentliga sektorns kostnadsläge.I det avslutande kapitlet framhålls att det finns visst fog för tesen attkrisen inte hanterades på bästa tänkbara sätt av den politiska eliten.Krisen 1992 var en extrem, unik händelse föranledd av obalanser såväl inomden privata sektorn som inom den offentliga sektorns finanser. Till dettakom att ledande politiker saknade insikt i marknadens bevakning av densvenska ekonomin och man anade inte heller hur stark attacken mot densvenska valutan skulle bli och vad som skulle krävas för att stillaspekulationen. Vad krisen lärde var att den inhemska politiskaekonomin i en globaliserad värld är helt exponerad för omvärldenskontinuerliga granskning.Inom ramen för arbete har be-handlat kronkrisen i debattboken med ekonomi efter1970? (SOU 1999:150). Enligt Sverenius borde pundfallet i september 1992ha varit en mycket stark varningssignal att släppa kronan fri. Detta ser alla iefterhand, men då var det bara en handfull ekonomer och några andra somifrågasatte den fasta växelkursen. Så gott som alla i den svenska debatten varför en fast växelkurs.