bet · GN01SoU14 · 2000-05-18 00:00:00 — Det är detta det handlar om.Vi anser att den nationella handlingsplanen är ett mycket viktigt ideolo-giskt dokument, eftersom regeringen nu markerar att frågor som rör funk-tionshindrade människors livssituation ska ses som frågor om medborgerligarättigheter. Detta är ett mycket principiellt viktigt steg framåt. Men vi serockså att planen har en hel del brister.Regeringen skriver i planen att man anser att det behövs kraftfulla politiskainsatser för att personer med funktionshinder ska få rätt till full delaktighetUtifrån detta perspektiv hade vi förväntat oss mer konkreta planer för ge-nomförandet.Vi har en lag om tillgänglig kollektivtrafik. I lagens 2 § står:Den som har tillsyn över kollektivtrafiken och den som utövar sådan trafikskall se till att trafiken anpassas med hänsyn till resenärer med funktionshin-der. Det är mycket bra. Men sedan kom förordningen. Där står i 2§: Anpass-ningen skall ske i den takt och den omfattning som bedöms skälig med hän-syn till syftet och till de tekniska och ekonomiska förutsättningarna hos demsom utövar trafiken.Verkningarna av den förordningen lever vi med . Väldigt mycket avkollektivtrafiken är fortfarande otillgänglig för oss. Många tåg och bussar ärfortfarande otillgängliga. Till de flesta flygplan saknas det lift eller ramp.tvingas lyftas ombord.Regeringen hade i planen kunnat framhålla att lagen om tillgänglig kollek-tivtrafik ska börja gälla. Men i stället skriver man: Kollektivtrafi-ken bör vara tillgänglig 2010. Vi ska alltså vänta iminst till. köps det in en hel del tåg, bussar ochspårvagnar som ska rulla i 20, och som fortfarande kan vara otillgäng-liga.Vi som lever med rörelsehinder utestängs också rent fysiskt från arbets-platser, skolor, affärer, bostäder, parker, m.m. Vi ses inte som en naturligt di befolkningen av planerare och byggherrar. Att låta bli att sätta upp en dörr-öppnare, en ramp eller att inte göra information tillgänglig är att stänga ossute, att diskriminera oss.Regeringen kunde i den nationella planen framhålla att nu ska ändringaromgående göras i . Men i stället skriver man: Enkeltåtgärdade hinder mot tillgänglighet och användbarhet bör vara åtgärdade föreår 2010 i befintliga offentliga lokaler och på befintliga allmänna platser.Att ska få i uppdrag att förtydliga de krav som finns i plan- ochbygglagen på tillgänglighet i samband med nybyggnad och ändring av all-männa platser är bra, om detta verkligen innebär skärpta krav.Lagen ändrades till det sämre för oss.Vi anser också att det är mycket bra att tydliga krav om tillgänglighet ochanvändbarhet ska ställas vid upphandling av byggprojekt och vid hyra avlokaler inom offentliga verksamheter. Vi vet att många byggherrar, affärsfö-retagare, arbetsgivare och offentliga myndigheter ser oss som objekt sominnebär merkostnader. Detta vill man ha kompensation för från staten.Vi anser att den som ansvarar för en verksamhet också ansvarar för att be-kosta att den blir tillgänglig. Vi har hävdat att denna princip -ansvars- och finansieringsprincipen - är den enda rätta. Vi får alla betala irestaurangen på maten för att toaletten ska finnas. Då ska denna toalett ocksåvara tillgänglig.På samma sätt måste vi solidariskt betala för att det t.ex. finnsen ramp in i affären. Vi som lever med rörelsehinder är också konsumenter.Vi vill definitivt inte handla via Internet. Vi vill kunna besökaaffärslokalerna som alla andra konsumenter.Ett flertal viktiga områden tas tyvärr inte upp i planen. Det är just frågorom bl.a. rehabiliteringen för vuxna, avgifterna och taxorna som drabbar ossmed funktionshinder och även bilstödet. Det kommer ett förslag om bilstö-det. Men vi har ingen aning om hur det förslaget ser ut.Bemötandeutredningens olika förslag tas upp i planen. Det är bl.a. försla-get om vite till kommuner som inte följer dom som ger enskild rätt till insat-ser, förslaget att det ska satsas på kompetensutveckling av personal inomolika samhällsområden och att får utökade resurser. Vitycker att det är mycket positiva förslag.Regeringen har ideologiskt slagit fast var man står. Men det är ingen idéatt sätta upp mål om man inte sätter till kraftfulla insatser. Detmärker vi inte minst av det vi har hört här . Det räcker inte med insikt,information eller omtanke. För att den nu föreslagna planen ska få genom-slagskraft måste den kompletteras med en kraftfull lag mot diskrimineringmed verkningsfulla sanktionsmöjligheter mot dem som t.ex. inte gör denfysiska miljön tillgänglig.Vi förväntar oss nu också att den pågående utredningen som ser över dis-kriminering i näringsverksamhet ska få tilläggsdirektiv så att även bristandetillgänglighet är en diskrimineringsorsak. Vi kan inte vänta i tio, femton årtill på att få bli fullvärdiga medborgare i vårt land.Ordföranden: . Då går ordet till och förbundsordfö-rande . : Jag tycker som de flesta här att den här hearingen ärett bra initiativ. Det är väldigt roligt att också har blivitinbjudet. Det är en stor grupp handikappade som oftast glöms bort.Den nationella handlingsplanen, som vi här diskuterar, tar fram väldigtmånga bra saker, något som säkert kommer att bli positivt för många handi-kappade. Förslaget om att länsstyrelserna ska kunna utdöma vite till dekommuner och landsting som trotsar lagen känns väldigt bra. Det ligger helt ilinje med den rättighetsfond som har instiftat föratt kunna stämma de kommuner som brister kraftfullt i att ta hand om dedemenshandikappade.Handlingsplanen berör inte de demenshandikappade. De är t.ex. väldigtlite betjänta av detta med offentliga miljöer, kollektivtrafik, att det är kulhandla, osv, demokratifrågor, valfrågor och allt detta. Det är inte det som dehar det största behovet av. Det skulle behövas ett extra kapitel där man tarupp den svåra problematik som demenshandikappet är.180 000 människor lider av en demenssjukdom. Tillsammans med anhöri-ga berörs närmare 1 miljon människor. Med rätta har sjukdomen kallats deanhörigas sjukdom. av anhöriga som vårdar demenshandikappade haren behandlingskrävande depression. Kostnaden för demensvården är 35miljarder. Det är hälften av hela kostnaden för äldreomsorgen.Det är också en trefaldig kvinnofråga. Kvinnor drabbas av demens,anhörigvårdare är ofta kvinnor och vårdpersonalen är mestadels kvinnor.Kanske är det därför som har svårt att hävda sig när detgäller det statliga handikappbidraget, som är mindre än hälften av det somövriga handikappförbund får. Det är och medlem mot 247 krför övriga. Det har ni politiker i alla partier lovat att rätta till.Det finns ingen grupp som är så utsatt som de demenshandikappade. Dekan inte alls själva på något sätt föra sin egen talan. Demens leder till flerafunktionshinder. Synen berörs, eftersom de inte kan förstå och tolka sinomgivning. Hörseln berörs, därför att de inte kan höra eller tolka det de hör.Talet berörs, eftersom de inte kan finna orden och få fram dem. Rörelseför-mågan berörs, eftersom de har glömt hur man t.ex. ska äta osv. Det är en heldel olika handikapp.Den nationella handlingsplanen berör väldigt lite alla funktioner som om-fattas av demenshandikappet. Bristen på kunskap om demenssjuka och detsvåra handikappet är väldigt stort ute i samhället. Okunskapen är stor äveninom sjukvården. Kanske är det förklaringen till att demenshandikappadenästan glömts bort i handikapplanen.För att anpassa för demenshandikappet behövs t.ex. dagvård. I mångakommuner läggs dagvården ned. Det står ingenting om dagvård. För attanpassa för demenshandikapp behövs tidiga utredningar och minnesmottag-ningar. Många blir inte utredda, och minnesmottagningar läggs ned.Vi har här talat om byggnader och tillgängliga bostäder. Det behövs han-dikappanpassade byggnader för demenshandikappade. Det är vanligt att bragruppbostäder stängs och läggs ned, eftersom det blir för kostsamt. Manstoppar in demenshandikappade på stora sjukhem där det råkar finnas enledig plats.Vi har talat mycket om byggnader - kvadratmeter, rum och kök - menväldigt lite om innehållet, som kanske är det viktigaste när det gäller attanpassa för de demenshandikappade. Vad är det för innehåll som behövs?Det står också i handikapplanen om bemötandet. Det finns väldigt mångabrister som vi får oss till del. Demenssjuka binds fast, de drogasned, och man låser in dem i sina rum . De lämnas ensamma. Defår inte gå på toaletten utan tvingas kissa i blöja osv. Anhöriga är rädda attföra fram klagomål då de ofta blir klassade som besvärliga. De är rädda föratt det ska bli repressalier gentemot de anhöriga. Anhöriga får heller inte tadel av journalanteckningar, som sekretessbeläggs när de vill ha insyn i vår-den. Det är inte ovanligt att anhöriga bollas mellan sex till tio personer i enkommun när de ska klaga.Socialt liv och kultur förekommer över huvud taget inte för de demens-handikappade. Det är inte ens möjligt att komma ut i den egna boendemiljön.Det finns demenshandikappade som inte varit utanför dörren under tre årstid. Jag har ett brev från ett kommunalråd - jag ska inte säga namn ellervarifrån det är - där han skriver till en son: "Du frågar i din skrivelse om jaanser att en gammal man på ett har rätt till utevistelse. Självklarttycker jag att alla borde få möjlighet att komma ut ibland om de själva kanoch vill. Tyvärr medger inte resurserna inom dagens äldrevård att alla indivi-ders behov och önskemål kan bli tillgodosedda inom ramen för kommuner-nas insats". Man kan alltså inte få komma ut ens en gång. (Bild 6)Det talas väldigt lite om personalen. Det är någonting som i allra högstagrad hör samman med handikappanpassningen för de demenssjuka. Det ärpersonalen som ska hjälpa de demenshandikappade. De sliter hårt, de blirsjukskrivna, och de lämnar vården. Ett vårdbiträde sade: Min utbildning harblivit en belastning. Jag vet väl vad jag ska göra, men jag får inte resursernaNär ni hör allt det här låter det förstås som ett väldigt klagande från minsida. Jag är rädd att man återigen glömmer bort de demenshandikappade ochatt den diskriminering som sker kommer att fortsätta. vet jag att nipolitiker har lovat att korrigera åtminstone det statliga handikappbidraget.Det kanske finns en hel del fakta i samhället om demenshandikappet. Mendet skulle i så fall vara som säger, att det är ömheten som sak-nas när det gäller de handikappade. (Bild 7)Ordföranden: . Vi ligger bra till i tidsschemat. Därför släpper vi framytterligare en talare innan vi tar paus. Ordet går till i Sverigoch kanslichef . Varsågod.Marianne : Fru ordförande och utskottsledamöter! Tack för att vihar fått möjlighet att vara med här och ta upp aspekterna på handi-kapplanen utifrån ett mindre förbund som företräder ett av alla de osynligahandikapp som finns i vårt samhälle.Meningen med livet måste vara möten med andra människor, vilket germöjlighet till samtal, möjlighet att lära sig av varandra, att skaffa sig kunskoch ge kunskap, att känna gemenskap och delaktighet med andra. För attdessa möten ska kunna komma till stånd behövs det mötesplatser.Propositionen tar upp möjligheterna för människor att komma till dessaplatser i fysisk bemärkelse. Däremot tar propositionen i mycket ringa bemär-kelse upp hur man ska underlätta för människor med bl.a. kommunikations-störningar att kunna delta i samtal och gemenskap på mötesplatserna. Där-med begränsas deras möjligheter till delaktighet och kunskap.Riksdagen är den kanske viktigaste mötesplatsen i vårt land. Dagens möteger möjlighet till utveckling och gemenskap. Det skapar en möjlighet för ossatt genom samtal vara en del i ett demokratiskt samhälle som bygger på attmänniskor utifrån olika erfarenheter och livssituationer kan vara delaktiga isamhällsdebatten och bidra till nödvändiga samhällsförändringar. Att delta iett sådant möte som dagens innebär stora svårigheter för de grupper som jagrepresenterar.Jag kommer från . Det är ett förbund som består av männi-skor som har drabbats av afasi och barn med grav språkstörning och närstå-ende till dessa grupper. Många människor som får en hjärnskada drabbasockså av afasi, som är ett samlingsbegrepp för olika typer av kommunika-tionsbortfall i tal och språk.Många har fått afasi som en följd av stroke, framför allt de äldre. I denyngre gruppen är orsaken ofta traumatiska skador, bilolyckor, idrottsskador,aneurysm osv. Afasi är ett funktionsbortfall som drabbar mycket olika. Mankan drabbas av oförmåga att tala och hitta orden, att förstå det talade ordet,att läsa och förstå skriven text, att räkna och förstå siffror och talens storloch värde, m.m.Har man som medmänniska inte upplevt någon person med afasi i sin om-givning har man oftast svårt att förstå hur handikappande det är i vårt sam-hälle att leva med afasi, eftersom vårt samhälle är uppbyggt kring mänskligakontakter, att vi utbyter tankar och idéer med familj, närstående, grannar,kamrater, etc. Om man tappar den förmågan i och med att man fått afasileder det ofta till depression och isolering, vilket också påverkar de närståendes situation. Förutom kommunikationsbortfallet blir man ofta också förla-mad, får synbortfall, personlighetsförändringar, koncentrationssvårigheteroch drabbas av uttröttning.Den andra gruppen som företräder är barn med gravaspråkstörningar. De har till skillnad från personer med afasi fått sin språk-störning innan de har utvecklat ett språk. Orsakerna kan vara skiftande. Oftafinns det underliggande funktionshinder. Dessa barn får stora svårigheterunder sin uppväxt om de inte får kompetent hjälp att utveckla sitt språk. Deställs utanför möjligheterna att tillgodogöra sig skolgång, skaffa sig kompisaroch vänner, skaffa sig yrkesutbildning och förbereda sig för ett självständigtliv med livskvalitet.Jag känner att min uppgift även är att representera andra mindre för-bund som företräder människor med olika typer av funktionshinder, bl.a.olika kommunikationshandikapp. Jag tänker då på människor med stamning,med dyslexi, människor som har kommunikationssvårigheter på grund avlaryngektomi etc.Orsakerna till de nämnda funktionshindren är varierande. Behov av stödoch hjälp kan också se olika ut. Men det som vi har gemensamt är ett stortbehov av habilitering och rehabilitering - ofta livslångt. Vi möter oförståelseav vår omgivning. Kunskapen om kommunikationshandikappen är bristfäl-lig, ibland nästan obefintlig både bland samhällets olika företrädare ochaktörer och bland människor i den nära omgivningen. Det syns inte utanpåatt man har en funktionsnedsättning.För personer med dessa funktionsnedsättningar är propositionen otydlig.Den behandlar även människor med psykiska funktionshinder på ett styvmo-derligt sätt. Handikapplanen måste kompletteras genom att man också upp-märksammar människor med psykiska funktionshinder, deras behov ochbemötandet av dem. Likaså måste anhöriga och deras svårasituation uppmärksammas. De utför ett enormt arbete som samhället inteklarar sig utan.Eftersom kunskapen om de funktionshinder som vi företräder är dålig pla-nerar inte heller samhället utifrån de behov som människor med hjärnskadorsamt tal- och språkhandikapp har. Lagstiftaren har därför i alltför ringa ut-sträckning uppmärksammat våra behov, exempelvis inom LSS, SOL och påskolans område. Även rätten till möjligheten att få hjälpmedel är mycketbristfälligt reglerad.Behoven för dessa grupper borde kartläggas så att behov av vård, habilite-ring, rehabilitering, assistans, hjälpmedel etc. kan bedömas utifrån en realis-tisk situation och att resurser avsätts för detta. Först då kan man tala om attmänniskor med dessa funktionshinder ges möjlighet till gemenskap, delak-tighet och jämlikhet.Vi som företräder dessa grupper med funktionshindrade är små förbundmed mycket begränsade ekonomiska resurser, vilket gör det svårt för oss attgöra våra röster hörda, såväl ut mot samhället som inom handikapprörelsen.Vi har dock påbörjat ett informellt samarbete inom den s.k. 12-gruppen, sombestår av 12 mindre handikappförbund, för att förstärka vår röst. att en ny och rättvisare fördelningsmodell för organisationsstödet tillhandikappförbunden ska ge oss bättre resurser för det framtida arbetet.Som jag sade inledningsvis finns det många människor med afasi som ock-så är rörelsehindrade, vilket gör att dessa människor har svårt att komma tillolika mötesplatser. Jag tänker dock inte närmare kommentera denna del ipropositionen, eftersom företrädare för personer med rörelsehinder redan harlämnat sina synpunkter på den fysiska tillgängligheten.Jag tänker i stället koncentrera mig på möjligheten för människor att varadelaktiga på dessa mötesplatser, att ha möjlighet att samtala med varandra,vilka hinder det finns för kommunikationen och på vilket sätt propositionenhar beaktat detta.Vi talar om den nationella handlingsplanen för handikappolitiken.Den ska genomsyra debatt, beslut och handling. Den ska påverka förhåll-ningssättet mellan människor . Den ska ligga till grund för ut-veckling. Låt oss hoppas att propositionen verkligen medför att vi äntligenblir betraktade som medborgare med rättigheter och skyldigheter, blir subjekti stället för objekt. Både mål och inriktning i den nationella handlingsplanenhar demokratiska aspekter. Vi instämmer i dessa grundläggande principeroch värderingar, men vill också göra påpekanden sett ur kommunikations-hindersynpunkt.Propositionen tar enligt vår uppfattning alldeles för lite hänsyn till mjukva-ran, människan, i sina förslag. I alltför stor utsträckning är det tekniska lösningar som anvisas och som förutsätter att människor som hanterar dessa harkunskaper om målgrupperna. Det förutsätter dessutom att människor är mo-tiverade för de tekniska lösningarna och har ekonomiska resurser. Så är oftainte fallet.När det gäller de övergripande målformuleringarna är de utformade så attdet är lätt att ställa sig bakom dem. Ingen kommer att opponera sig mot dem.Men när det gäller att klä orden i handling, att konkretisera genomförandetlämnar propositionen oss med kommunikationshandikapp i stor ovisshet.Propositionen Från patient till medborgare har ett gott anslag. De övergri-pande målformuleringarna är viktiga. Men vi känner att helhetsgreppet sak-nas för att man ska kunna kalla det för en handikapplan som inkluderarsamtliga funktionshinder. Riktade insatser måste till för att de många kom-munikationshindergrupperna ska få det stöd och de insatser som de behöver.Antalet logopeder i landet är alldeles för litet. Möjligheterna att få stöd enlLSS och SOL är begränsade. Möjligheterna att få hjälpmedel för sin kom-munikation är ytterst begränsade.Att lita till ansvars- och finansieringsprincipen känns otillförlitligt. Riktadinsatser måste till om samhället ska ta sitt ansvar och mena allvar med attalla människor har rätt till gemenskap, delaktighet och jämlikhet. För att vimed kommunikationshandikapp, hjärnskador eller psykiska funktionshinderska gå från objekt till subjekt behövs det således mer riktade insatser, t.ex.tillgänglighetsfrågorna hanteras ur ett brett perspektiv, att översyn av hjälp-medelssituationen görs för att belysa och planera nya gruppers behov, attlyfta in vuxenrehabiliteringen i den nationella handikapplanen, att förstärkautbytet av erfarenheter och kunskaper mellan myndigheter och företrädareför människor med kommunikationshandikapp och andra osynliga handi-kapp.Utan dessa insatser kommer vi att känna oss fortsatt utestängda från sam-hällsgemenskapen, att känna att vi inte kan bli delaktiga eller kan få jämlikalevnadsvillkor.Ordföranden: för det. Vi tar då en paus, och utanför salen ska det fin-nas förfriskningar. Vi återsamlas här kl. 12.10.Ordföranden: återupptar härmed hearingen. Ordet går först till PRO ochordförande : Fru ordförande och utskottsledamöter! Jag tänkte dispone-ra om mina ; detta efter att ha lyssnat till tidigare inlägg. Jaginstämmer varmt i vad som redan har sagts från HSO av medsitt fina inlägg. Likaså gäller det , och och den eloge som de gav utredningen och förslaget om attdet är ett viktigt ideologiskt instrument som därmed är satt i verket. Vi fårhoppas att det kommer att ske förändringar i verkligheten som kan motsvaraambitionerna i förslagen.Jag inskränker mig till några av de punkter som vi i PRO tycker är ganskaviktiga. Det har ju talats tidigare här om den äldre befolkningen. Naturligtvisfinns det funktionshinder som följer med ökad ålder. Detta är något som vikommer att få se en vidareutveckling på eftersom vi blir äldre och äldre ochdet blir fler och fler pensionärer i vårt land.I dag finns det 500 000 åldringar . Om blir det uppemot800 000. Därmed följer naturligtvis en ökning beträffande funktionshindren.Vad jag närmast vill ta upp är gamla försyndelser.Många i äldregenerationen bor i ett bostadsbestånd som byggdes ochplanerades och då fanns det inga egentliga regler om varesig tillgänglighet eller vad som är mer aktuellt . Det gäller gamla trevå-ningshus som saknar hissar och andra hjälpmedel för de boende. Där är detstora problem eftersom bostadsmarknaden ser ut som den gör. Därförblir många av dem med ökade funktionshinder innestängda i sina bostäder.Det fattas något i utredningen, tycker jag, när det gäller att se till att detförändringar i det beståndet.PRO har i fråga om ROT-programmet krävt statliga hissbidragför att man ska kunna införa hissar i husen. Eftersom utredningen syftar tillatt göra tillgängligheten bättre genom enkla åtgärder kan jag tänka mig attinstallation av hissar i det äldre bostadsbeståndet inte tillhör de enklare åt-gärderna. I varje fall är väl detta förenat med rätt stora kostnader. Det här äalltså en angelägen fråga som vi gärna vill aktualisera i dag.När det gäller tillgängligheten till vad som kallas för lokaler vill jag ta uppett alldeles speciellt problem. Det gäller då mötesplatserna. Föreningslivetsmötesplatser tenderar nu att börja inskränkas genom att kommunerna bantarned i samband med en på många håll försämrad ekonomi. Man drar in påföreningslivets möjligheter att använda möteslokalerna. Demokratiskt finnsdet en fara i att minska tillgängligheten eller göra det otillgängligt för föreningslivet när det gäller möjligheterna till mötesplatser. Det tillhör kanskeinte denna utredning men jag vill ändå visa på hur verkligheten ser ut. Det ärmycket svårt för föreningslivet att driva en vettig verksamhet. Manborde börja se över detta ordentligt.Till sist vill jag bara instämma i detta med lagtrots. Jag tycker att det gavsen felaktig signal här om att ge kommunerna en sanktion när det gäller möj-ligheten till lagtrots av ekonomiska skäl. Jag tror att det är väldigt viktigtvi just på den punkten får infört sanktionsbestämmelser som är sådana verkligen ser till att kommunerna inte har möjlighet till lagtrots utifrånekonomiska skäl när det gäller frågan om tillgängligheten. Tack så mycket!Barbro : Fru ordförande, utskottsledamöter och övriga åhörare!Jag kommer att ta upp tre saker: de äldre som köar för att få sina be-handlingsbara funktionshinder åtgärdade, färdtjänsten och de diskrimineran-de 65-årsgränser som finns.Mitt pensionärsförbund har 208 000 medlemmar. De yngsta är omkring60 år och de äldsta omkring . De flesta är friska men förr eller senaredrabbas de av åldersbetingade funktionsnedsättningar. Det är en naturlig delav åldrandet.Den nationella handlingsplanen har en pretentiös rubrik, Från patient tillmedborgare - en nationell handlingsplan för handikappolitiken. Huvud-punkterna är att handikapperspektivet bör genomsyra alla samhällssektorer,att ett tillgängligt samhälle bör skapas samt att bemötandet bör förbättras.Javisst, det kan vi instämma i. Men det verkar som att regeringen inte riktigthar hängt med i att vi faktiskt har lagt tillmedellivslängd. Dessa vunna år innebär att vi har fått en stor grupp männi-skor med åldersbetingade funktionsnedsättningar. Därför saknar vi i den härpropositionen en handlingsplan för hur man ska återställa funktionen hosäldre som drabbas av åldersbetingade funktionshinder. Det handlar om gråstarr, dvs. grumling av ögats lins, om nedsatt hörsel och om förslitning avhöfter, knän, fotleder och axlar.