bet · GN01KU20 · 2000-05-24 00:00:00 — Bidrags-fördelningen utgör myndighetsutövning mot enskild. stårformellt sett inte i lydnadsförhållande till regeringen. Däremot föreliggerdet självfallet en skyldighet för att följa deföreskrifter som riksdag och regering meddelar när det gällerbidragsfördelningen. Bestäm- melsen om förvaltningsmyndigheternassjälvständighet i 11 kap. 7 § rege- ringsformen är enligt sin ordalydelsevisserligen inte tillämplig på den ideella föreningen hänsyn till att varken enskilda statsråd eller regeringen har rätt attsjälvständigt meddela föreskrifter i förhållande till enskildarättssubjekt, skulle möjligheterna att utöva "ministerstyre" i förhållandetill dessa därmed vara begränsade. Emellertid synes Grundlagbe- redningensovan citerade uttalande om regeringsformens tillämplighet ge vid handen attbestämmelsen i 11 kap. 7 § regeringsformen skall iakttas även närmyndighetsutövning ankommer på enskilda organ. Enligt utskottets mening görsig rimligen samma rättssäkerhetsintresse gällande från den enskildesutgångspunkt, oavsett om det är en myndighet eller ett enskilt organ somansvarar för myndighetsutövningen.Utskottet vidhåller det principiella ställningstagande som gjordes vid1991/i fråga om uttalanden av statsråd. När det gäller utta-landen som statsråd gör under frågestund där svaren skall lämnasomedelbart, bör dock hänsyn tas till att svaren på de frågor som framställslämnas utan betänketid.Av utredningen framgår att inte hade någon avsiktatt försöka påverka i dess myndighetutövning med sittuttalande och att rådet inte tog någon hänsyn till uttalandet i samband medsitt beslut. Granskningen föranleder inte något ytterligare uttalande frånutskottets sida.8 Konstitutionella aspekter på samarbetet mellanden socialdemokratiska regeringen, Vänsterpartietoch MiljöpartietÄrendetI en granskningsanmälan, bilaga A 8.1, anförs att börgranska hur den samverkan Socialdemokraterna, utvecklat står i överensstämmelse med regeringsformen och parla-mentarisk praxis.Anmälaren framhåller att Socialdemokraterna sedan riksdagsvalet år 1998utövar regeringsmakten med stöd av och och attdessa partier bl.a. har makt att förhandla om hela statsbudgeten utan attingå i regeringen. Vidare erinrar anmälaren om att den socialdemokratiskarege- ringen inte avgick 1998 och således inte gavutrymme för en förutsättningslös prövning av regeringsfrågan.Regeringsunderlaget har skiftat till utan att riksdagenfått möjlighet till pröv- ning. Anmälaren ifrågasätter innebörden av attsitta i regeringen "när statsråd och partiföreträdare (v respektive mp) harsamma beredningsroll men stats- råden alltså omfattas av det kollektivabeslutet och ansvaret men inte stöd- partierna".BakgrundRegeringsbildningEnligt regeringsform hade kungen rätt att utse de statsråd han öns-kade under förutsättning att vissa formella kompetenskrav var uppfyllda.Med regeringsform infördes bestämmelser om regeringsbildningen.Dessa finns i 6 kap. 1-4 §§ och föreskriver i huvudsak följande.När statsminister skall utses kallar talmannen företrädare för varje parti-grupp inom till samråd samt överlägger med vice talmännen. Där-efter avger talmannen ett förslag till . Sedan regeringsskiftet hösten1978 har talmännen också lämnat uppgift om den tilltänkta regeringens parti-sammansättning. skall , utan beredning i utskott,pröva talmannens förslag genom omröstning. Röstar mer än hälften av riks-dagens ledamöter mot förslaget, är det förkastat. I annat fall är det godkänt.Om fyra gånger förkastar talmannens förslag avbryts förfarandetför att återupptas efter nyval, som skall hållas . När riksda-gen har godkänt ett förslag om ny statsminister, skall denne så snart sommöjligt för anmäla de av honom utsedda statsråden. Talmannenutfärdar förordnande för statsministern på vägnar.Omröstningsreglerna vid val av statsminister är konstruerade på sammasätt som omröstningsreglerna vid yrkande om misstroendeförklaring. Demotiverades med att de bör kunna fungera smidigare i lägen där regeringenhar ett svagt underlag i . Någon partigrupp kan tänkas tolereraregeringen men inte vilja stödja denna uttryckligt. Ett krav på uttryckligförtroendeförklaring vid regeringsbildningen kan tänkas försvåra denna (jfrbet. 1999/2000:KU2 s. 17).Enligt förarbetena innebär omröstningen endast ett ställningstagande tilltalmannens förslag, inte till de skäl som framförts under debatten före om-röstningen (se prop. 1973:90 s. 278).I förarbetena uttalas det också att "ställningstagande realiterkommer att gälla inte bara vem som skall bli statsminister utan också - ochframför allt - regeringens partimässiga sammansättning och dess program istort. Det torde därför kunna förutses att talmannen i praktiken inte kommeratt lägga fram något förslag till statsminister för förrän den till-tänkte statsministern kan ge besked angående sin regerings politiska karak-tär" (prop. 1973:90 s. 178). Detta uttalande har senare kommit att kritiseras.I grundlagskommentaren (Holmberg-Stjernquist, Grundlagarna, 1980,s. 211) förs det fram som ett observandum att ett riksdagsval inte automatisktleder till att regeringens ledamöter ställer sina platser till förfogande.MisstroendeförklaringEtt viktigt steg i parlamentarismens grundlagsfästande i svensk rätt var infö-randet av regler om misstroendeförklaring i samband med den partiella för-fattningsreformen 1968/69. Dessa regler återfinns nu i 6 kap. 5 § och 12 kap.4 § regeringsformen och innebär i huvudsak följande.Riksdagen kan besluta om misstroendeförklaring mot statsministern, dvs.mot regeringen, eller mot annat statsråd. Ett yrkande om misstroendeförkla-ring måste framställas av minst en tiondel av ledamöter för att fåprövas, och det skall inte beredas i utskott. För att ett sådant yrkande skallvinna bifall krävs absolut majoritet, dvs. minst 175 ja-röster. Talmannenskall entlediga den som drabbas av en misstroendeförklaring om inte rege-ringen inom förordnar om extra val. Om misstroendeförklaringenriktas mot statsministern skall talmannen entlediga hela regeringen.Den svenska parlamentarismen bygger således på s.k. negativt ansvar. Re-geringen kan sitta kvar så länge den åtnjuter förtroende elleråtminstone tolereras av denna. Endast då majoritet uttryckligenuttalat att statsministern inte har dess förtroende skall regeringenentledigas. Enligt grundlagskommentaren (Holmberg-Stjernquist,Grundlagarna, 1980, s. 210) är institutet misstroendeförklaring tänkt somen yttersta garanti för parlamentarismen.Kollektivt beslutsfattandeDe grundläggande bestämmelserna om regeringsarbetet finns i 7 kap. rege-ringsformen. Enligt 7 kap. 3 § avgörs regeringsärenden, med vissa undantag,av regeringen vid regeringssammanträde. Regeringsarbetet präglas såledesav att samtliga statsråd har rätt att närvara vid regeringssammanträdena ochatt besluten fattas kollektivt. Tanken är att besluten skall färgas av eller åtminstone vara förenliga med värderingar gemensamma för hela regeringen(prop. 1973:90 s. 183).Vid regeringssammanträdena skall det enligt 7 kap. 6 § föras protokoll.Skiljaktig mening skall antecknas i protokollet. Den som deltagit i regerings-sammanträdet och inte anfört skiljaktig mening är ansvarig för beslutet.Protokollets konstitutionella uppgift är i främsta rummet att bilda underlagför granskning (prop. 1973:90 s. 296).Statsrådens ansvarEnligt regeringsformen är regeringen ansvarig inför (1 kap. 6 §)och en av huvuduppgifter är att granska rikets styrelse och för-valtning (1 kap. 4 §). Det finns olika sätt att utkräva ansvar av ett statsråd.Dels finns det bestämmelser om statsrådens politiska ansvar, dels bestäm-melser om deras juridiska ansvar.Statsrådens politiska ansvar kan aktualiseras dels genom den konstitutionellträttsliga granskning som har att utföra, dels genom attriksdagens ledamöter på annat sätt får kännedom om omständigheter som ärägnade att rubba förtroendet för regeringen eller det enskilda statsrådet. Ibåda fallen kan det följas av att , i enlighet med 12 kap. 4 § rege-ringsformen, beslutar om misstroendeförklaring. Ytterst kan det politiskaansvaret utkrävas av medborgarna i val.När det gäller statsrådens juridiska ansvar i allmänhet är utgångspunktenatt de omfattas av samma regler som medborgarna i gemen, exempelvis be-stämmelserna om straffrättsligt ansvar i och om skadestånds-skyldighet i skadeståndslagen (1972:207). Med hänsyn till statsrådens sär-ställning gäller dock särskilda bestämmelser för gärningar som ett statsrådbegår i sin tjänsteutövning. I förarbetena uttalas att det inte går "attbortse från att ledamöterna i ett lands regering måste handlaunder beting- elser åt vilka det ordinära straffrättsliga regelsystemetinte skänker tillräckligt beaktande" (prop. 1973:90 s. 421). De kan oftareän andra tjänstemän ställas inför intressekollisioner och ibeslutssituationer, som inte ger möjlighet till tillräcklig ledning avlagregler och rättsgrundsatser (SOU 1972:15 s. 205).Enligt 12 kap. 3 § regeringsformen får den som är eller har varit statsrådfällas till ansvar för brott i utövningen av statsrådstjänsten endast om handärigenom grovt har åsidosatt sin tjänsteplikt. Åtal beslutas av konstitutions-utskottet och prövas av . Beslutar utskottet om åtal mot ettstatsråd är skyldig att väcka och utföra ett sådant åtal.Beträffande fall som inte är grova anses det politiska ansvarsutkrävandetvara tillräckligt.Med uttrycket utövningen av statsrådstjänsten avses först och främst sådanverksamhet som på grund av uttryckliga regler i grundlag eller annan författ-ning ankommer på ett statsråd. Hit hör statsrådens medverkan vid tillkomstenav regeringsbeslut och deras formella beslut i departementsärenden ochandra ärenden där beslutskompetensen på grund av uttryckliga författnings-regler ankommer på statsrådet. Uttrycket avser vidare sådana situationer därstatsrådet officiellt uppträder som företrädare för regeringen, t.ex. i vissaförhandlingssituationer eller kontakter med underlydande myndigheter.Det bör nämnas att regeringens kollektiva beslutsfattande inte utesluteratt åtal väcks endast mot något eller några statsråd som anses ha ettsärskilt stort ansvar för den åtgärd som det gäller, t.ex. statsministernoch föredragande statsråd. Däremot torde åtal inte kunna väckas motstatsråd som antecknat skiljaktig mening i protokollet.Staten skall enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen ersätta personskada, sakskadaeller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning i verksamhet vars fullgörande staten svarar för. Talanom ersättning får dock inte föras med anledning av ett beslut av regeringen,om inte beslutet upphävts eller ändrats (3 kap. 7 §). Bestämmelsen omfattardock inte beslut i departementsärenden. Forum för en ersättningstalan motregeringen är enligt 3 kap. 10 § Högsta domstolen.I sammanhanget förtjänar det att framhållas att det finns särskilda regler i4 kap. 8 § regeringsformen om immunitetsskydd för riksdagsledamöter, såväli fråga om verksamheten som riksdagsledamot som i övrigt. Ingen får väckatalan mot den som utövar eller har utövat uppdrag som riksdagsledamot ellerberöva honom friheten eller hindra honom att resa inom riket på grund avhans yttranden eller gärningar under utövandet av uppdraget, om inte riksda-gen med 5/6 majoritet medger det. Misstänks ledamoten för brott i annat fall,skall bestämmelser i lag om gripande, anhållande eller häktning tillämpasendast om ledamoten erkänner brottet eller tagits på bar gärning eller dåfråga är om särskilt grova brott (minimistraff fängelse).Ansvar för partier som samarbetar med regeringenNågra regler om ansvarighet för beslut i regeringsärenden för personer ipartier som, utan att ingå i regeringen, samarbetar med regeringen finns inte.Ytterst avgörs frågan av medborgarna i val.Parlamentarisk praxisBestämmelserna om regeringsbildning regeringsform har tilläm-pats tio gånger. Fem gånger har regeringsskiftet föranletts av valutslag(1976, 1979, 1982, 1991 och 1994). har regeringen avgåttefter inre splittring (1978 och 1981) och efterstatsministerns frånfälle (1986). En gång har regeringen avgått efter ettvoteringsnederlag i (1990). Den senaste gången som bestämmelsernaom regerings- bildningen tillämpades (1996) berodde det påregeringspartiets byte av leda- re. Endast har landetstyrts av regeringar med egen majoritet i riksdagen.ÅrStatsministerPartierRegeringstyp-1976Olof Palmesminoritetsregering1976-1978Thorbjörn , m, fpmajoritetskoalition1978-1979Ola Ullstenfpminoritetsregering1979-1981Thorbjörn , m, fpmajoritetskoalition1981-1982Thorbjörn , fpminoritetskoalition1982-1986Olof Bildtm, c, fp, kdsminoritetskoalition1994-1996Ingvar bestämmelser om misstroendeförklaring har aktualiseratsåtta gånger. har hot om misstroendeförklaring varittillräck- ligt för att uppnå den eftersträvade effekten; avgickregeringen din II efter sådant hot och avgickjustitieminister sedan hon konstaterat att det fanns enmajoritet i för misstroende- förklaring mot henne. Formellayrkanden om misstroendeförklaring mot statsministern eller ett enskiltstatsråd har framställts sex gånger, varav fyra prövats av (1980,1985, 1996 och 1998). Två gånger (1980 och 1982) har yrkandet biträtts avmindre än en tiondel av ledamöter varför talmannen konstateratatt yrkandet inte kunde föranleda någon riksda- gens åtgärd.I det följande görs en närmare genomgång av hur regeringsformens be-stämmelser om regeringsbildning och misstroendeförklaring har tillämpats.Vidare redovisas samarbetet mellan den socialdemokratiska regeringen ochCenterpartiet 1995-1998 samt hur det nuvarande samarbetet mellan densocialdemokratiska regeringen, och är organise-rat. "Jämviktsriksdagen" 1973-1976Riksdagsvalet medförde följande mandatfördelning i riksdagen:Socialdemokratiska partiet (s)156Centerpartiet (c)90Moderata samlingspartiet (m)51Folkpartiet (fp)34Vänsterpartiet kommunisterna (vpk)19350Den socialdemokratiska minoritetsregeringen under ledning av statsministerOlof valde att sitta kvar. Regeringen kunde i allmänhet, men intealltid, påräkna stöd från kommunisterna. Det parlamentariskaläget med 175 mandat för vartdera blocket medförde att regeringen i störreutsträckning än tidigare var tvungen att söka breda lösningar. Det har hävdatsatt tyngdpunkten i det parlamentariska balansspelet försköts i riktning motriksdagen (se m.fl. efter 1900. En modern politisk historia,12:e uppl. 1991, s. 262).Under mandatperioden avgjordes de flesta ärendena av breda majoriteter.Lottningar avgjorde endast en mycket liten del av ärendena. Under år 1974genomfördes 31 lottningar och totalt 42. Under riksmötet1975/76 avgjorde 79 av totalt 1 150 voteringar, dvs. Av dessa79 lottdragningar vann det socialistiska blocket 39 gånger och det icke-socialistiska blocket 40 gånger (75/76 s. 50).Regeringsskiftet efter riksdagsvalet 1976Riksdagsvalet fick till följd att de tre borgerliga riksdagspartierna sammanlagt fått 180 mandat och de två övriga riksdagspartierna 169mandat. Valresultatet medförde följande mandatfördelning:Socialdemokratiska partiet (s)152Centerpartiet (c)86Moderata samlingspartiet (m)55Folkpartiet (fp)39Vänsterpartiet kommunisterna (vpk)17349Dagen efter valet begärde statsminister () skriftligen sitt entle-digande. Talmannen, (), entledigade statsministern och övrigastatsråd, varefter han inledde samråd med partiledarna i statsmi-nisterfrågan (bet. KU 1976/77:44 s. B3 ff.).Olof och (vpk) uttalade att valresultatet gav underlagför en borgerlig regering och att det därför borde ankomma på företrädarnaför dessa partier att föreslå ny statsminister. () och PerAhlmark (fp) förordade att talmannen skulle föreslå att utse () till ny statsminister. Denne förklarade sig beredd att accep-tera statsministerposten. De vice talmännen anslöt sig till rekommendationenatt utse till statsminister.Den 5 oktober 1976 anförde talmannen följande (prot. 1976/77:4) i riksda-gen:Sedan statsminister begärt att bli entledigad från sinbefattning har jag beviljat honom och övriga statsråd entledigan-de. Enligt regeringsformen ankommer det på mig att för godkän-nande avgiva förslag om ny statsminister. Efter samråd med företrädare förvarje partigrupp inom och överläggning med vice talmännen fårjag härmed föreslå att till ny statsminister utse prövning av förslaget föregicks av en debatt därgruppledarna för Socialdemokraterna och kommunisternaavgav s.k. röstförklaringar (jfr prop. 1973:90 s. 278). Gruppledarna förkla-rade att respektive partigrupp tänkte rösta nej till förslaget med hänvisningtill uttalanden i förarbetena om innebörden av omröstningen. De menade ämnade rösta nej till ett borgerligt regeringsprogram (prot. 1976/77:6).Omröstningen följde helt partilinjerna och gav till resultat att 174 ledamö-ter (c, m och fp) röstade för talmannens förslag medan 160 ledamöter (s ochvpk) röstade emot det. hade således godkänt talmannens förslagoch utsett till statsminister. Talmannen utfärdade sammadag på vägnar förordnande för statsministern.Konstitutionsutskottet ansåg att regeringsbildningsproceduren enligt denya grundlagsreglerna fungerade tillfredsställande och att regeringsbildning-en hade kunnat genomföras på kortast möjliga tid enligt de regler som gällerför handläggningen av sådana frågor i (bet. KU 1976/77:44 s. 8).Förfarandet 1976 gav grundmönstret för handläggningen av de senare rege-ringskriserna (se , Parlamentarismen i författningen, andrauppl. 1999, s. 102).Thorbjörn första regering kan karakteriseras som en majoritetsko-alition och bestod av 20 statsråd varav 19 kom från de tre i regeringen sam-verkande partierna. erhöll åtta poster, Moderata samlingspartietsex och fem. Till justitieminister utsågs en opolitisk ämbetsman,f.d. justitierådet (prot. 1976/77:7). I regeringsförklaringenuttalade att regeringen med fasthet och ansvar skulle föraen politik i hela folkets intresse. "Därvid skall vi söka ett så brett samför-stånd som möjligt. "Regeringsskiftet 1978Thorbjörn första regering föll på kärnkraftsfrågan (se t.ex. Sven-ErikLarsson, 1986, Regera i koalition. Den borgerliga trepartiregeringen och kärnkraften, eller , 1979, Kärnkraften och regeringenFälldins fall. Skrifter utgivna av statsvet. föreningen i 85). Torsda-gen begärde statsminister () sitt ent-ledigande. Talmannen entledigade honom och övriga statsråd varefter hankallade partiledarna till samtal.När () kom ut från talmannens rum läste hanupp följande meddelande (se bet. KU 1978/79:30 s. 60) för de församlademassmedierepresentanterna:Talmannen har frågat mig om jag är beredd att bilda en ny icke-socialistiskregering: en folkpartiregering, som kan komma att ha inslag av personer utanpartipolitisk förankring. Jag har svarat ja på den frågan.En ny regering måste bli arbetsduglig och handlingskraftig. Eftersom detär fråga om en minoritetsregering måste den skapa bred politisk förankring iriksdagen för sina förslag. Den måste kunna nå bra lösningar i de viktigafrågor som står framför oss: som att bekämpa arbetslöshet, fortsätta att stärkaekonomin och förbättra skattesystemet. En huvuduppgift är att utforma enenergipolitik som kan få brett stöd i och som innebär en tryggenergiförsörjning, med skärpta krav på säkerhet för olika energislag.Vår bedömning är att den regering som talmannen nu föreslår borde hagoda förutsättningar att samla kring en ansvarsfull politik för lan-dets bästa.Senare på kvällen föreslog talmannen "att till ny statsminister utseOla , som avser att bilda en folkpartiregering i vilken kan komma attingå personer utan partipolitisk förankring" (prot. 1978/79:11). Anförandetinnehöll således en väsentlig skillnad mot 1976: talmannen lämnade uppgiftom den nya regeringens sammansättning i samband med förslaget. Dennaordning har därefter följts av talmännen.Riksdagen prövade förslaget (prot. 1978/79:13).Innan omröstningen avgavs röstförklaringar av företrädare för Socialdemo-kraterna, , och kommunisterna. OlofPalme (s) och () förklarade att respektive partigrupperskulle lägga ned sina röster vid den följande omröstningen, medan BertilLidgard (m) och (vpk) meddelade på respektive partigruppersvägnar att man avsåg att rösta nej till talmannens förslag. Av röstförklaring-arna framgår vidare i huvudsak följande. Socialdemokraterna hade begärt attfå bilda regering för att utlysa nyval som första åtgärd, men den borgerligariksdagsmajoriteten hade sagt nej till detta. De borgerliga hade själva miss-lyckats med att bilda regering och hindrat Socialdemokraterna frånatt ta över ansvaret. I det allvarliga läge som uppkommit ville Socialdemo-kraterna inte förhindra att en provisorisk regering kom till stånd. ståndpunkt var att inte motsätta sig en Folkpartiregering men inte hellerrösta ja på grund av partiernas olika ståndpunkter i energipolitiken. Modera-terna ansåg att en icke-socialistisk regering på bredaste möjliga bas bordebildas. Att hade valt att ensamt bilda regering med indirekt stödav Socialdemokraterna kunde inte uppfattas som annat än ett steg bort fråntrepartisamverkan. I den mån den nya regeringen fortsatte trepartiregeringenspolitik kunde den i konkreta sakfrågor räkna med stöd. Väns-terpartiet kommunisterna hade önskat nyval och skulle därför rösta nej tilltalmannens förslag.Omröstningen utföll så att 39 ledamöter (fp) röstade ja, 66 ledamöter (moch vpk) röstade nej, medan 215 ledamöter (s och c) avstod från att rösta.Riksdagen hade således godkänt talmannens förslag och utsett statsminister. Talmannen utfärdade på vägnarförordnande för statsministern.Konstitutionsutskottet, som erinrade om att det fanns motioner om rege-ringsbildningen för behandling i utskottet, fann att proceduren i sambandmed regeringsskiftet inte föranledde något uttalande från utskottets sida (bet.KU 1978/79:30 s. 5).Ola regering var en minoritetsregering som bestod av 19 statsrådvarav vissa saknade partipolitisk förankring (se prot. 1978/79:15). I rege-ringsförklaringen uttalade att regeringen måste finna stöd hos enmajoritet i för att kunna förverkliga sina förslag och att regeringenskulle söka bredaste möjliga förankring för sin politik. Vidare pekade han påatt det i det rådande parlamentariska läget fanns särskilda risker för att bud-getbehandlingen i kunde komma att präglas av att partierna fördefram angelägna reformförslag, men som sammantagna var alltför kostnads-krävande. underströk att regering och riksdag tillsammans måstese till att den kommande budgetbehandlingen präglades av ansvar för landetsekonomi. Regeringen skulle "sträva efter samförståndslösningar i hela fol-kets intresse. Regering och riksdag måste ta sitt gemensamma ansvar förlandet, genom ett nära och förtroendefullt samarbete. "Regeringsskiftet efter riksdagsvalet 1979Riksdagsvalet innebar på valnatten en seger med ett mandat förSocialdemokraterna och kommunisterna. Det kunde dockförutses att ett mandat skulle byta sida när de sista utlandsrösterna m.m. haderäknats. Att så blev fallet stod klart . De tre bor-gerliga riksdagspartierna fick således sammanlagt 175 mandat och de tvåövriga riksdagspartierna 174 mandat. Valresultatet medförde följande man-datfördelning:Socialdemokratiska partiet (s)154Moderata samlingspartiet (m)73Centerpartiet (c)64Folkpartiet (fp)38Vänsterpartiet kommunisterna (vpk)lämnade statsminister () in sinansökan om entledigande. Talmannen entledigade statsministernoch övriga statsråd, varefter han anmodade att ta kontakt medGösta () och () för överläggningar om rege-ringsbildningen. Därefter träffade talmannen övriga partiledare. Till ny tal-man valdes socialdemokraten (bet. KU1979/80:50 s. ).Den 9 oktober föreslog talmannen i ett anförande "att till nystatsminister utse , som avser att bilda en regering i vilkenkommer att ingå företrädare för , och moderatasamlingspartiet". Förslaget bordlades (prot. 1979/80:7).Riksdagen prövade förslaget (prot. 1979/80:9). Innan om-röstningen avgavs röstförklaringar av partiledarna () och LarsWerner (vpk). Båda partierna förklarade att de skulle rösta nej. till vad partiets företrädare hade anfört 1976 och citerade sammaförarbetsuttalande.