bet · GN01LU11 · 2000-02-15 00:00:00 — Vissa ersättningsrättsliga frågor (förnyadbehandling) 1999/2000LU11InledningI betänkande 1999/2000:LU6 behandlade utskottetfemton motionsyrkanden från allmänna motionstiden1999 om vissa ersättningsrättsliga frågor. Samtligamotionsyrkanden avstyrktes.Vid kammarbehandlingen av nämnda betänkande den 2februari 2000 beslutade att återförvisaärendet till utskottet för ytterligare beredning.Utskottet tar i detta betänkande upp ärendet tillförnyad behandling. Denna behandling föranlederändrat ställningstagande från utskottets sida endasti fråga om en motion som rör patientskadelagensbestämmelse om självrisk. Motionsyrkandena på det skadeståndsrättsliga områdetgäller olika spörsmål rörande det allmännasskadeståndsansvar samt frågor om ersättning förkränkning genom brott, ersättning för renförmögenhetsskada, ansvaret för genetisktmodifierade organismer och frågan om regressrätt förutgiven sjuklön. På det försäkringsrättsliga områdetgäller motionerna patientskadelagen, den enskildesgenetiska integritet och information tillefterlevande när det gäller kollektivalivförsäkringar.I ärendet har en utfrågning ägt rum med företrädareför , , Stiftelsen och Folksam.Med anledning av en motion (kd) förordar utskottetett tillkännagivande som gäller patientskadelagensbestämmelse om självrisk. Övriga motionsyrkandenavstyrks, i huvudsak med hänvisningar till tidigareställningstaganden samt pågående berednings- ochutredningsarbete.Till betänkandet har fogats åtta reservationer ochett särskilt yttrande. 1999/2000:L601 av m.fl. (kd) variyrkas1. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om att lagtextenangående kränkningsersättning omgående ses över såatt domar liknande den i inte upprepas,2. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om att en polis itjänst som kränks, på det sätt som anges i motionenskall ha rätt till kränkningsersättning.1999/2000:L602 av m.fl. (kd) variyrkas att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om att övervägaatt personnummer obligatoriskt skall anges även ikollektiva försäkringar.1999/2000:L603 av m.fl. (fp) vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om ersättning vidfelaktigt anhållande,2. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om ersättning vidfelaktigt gripande,3. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om ersättning vidfelaktig myndighetsinformation,4. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om vidgadjämkningsregel,5. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om kortarepreskriptionstid.1999/2000:L604 av m.fl. (m) variyrkas att hos regeringen begär förslag ominförande av regressrätt för utgiven sjuklön ienlighet med vad som anförts i motionen.1999/2000:L605 av () vari yrkasatt som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om behovet av enöversyn av patientskadelagens karensbeloppsregel.1999/2000:L606 av m.fl. (s) vari yrkasatt som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om missbruk av den nyakunskapen om det mänskliga genomet.1999/2000:Ju723 av m.fl. (m) variyrkas10. att hos regeringen begär förslag tilländrade regler för kränkningsersättning i enlighetmed vad som anförts i motionen,11. att hos regeringen begär förslag tillförbättrade möjligheter till ersättning för renförmögenhetsskada på grund av brott i enlighet medvad som anförts i motionen.1999/2000:Ju911 av m.fl. (m) vari yrkas5. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om polisens möjlighettill skadestånd vid kränkning.1999/2000:MJ718 av m.fl. (c) variyrkas3. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om ett striktskadeståndsansvar och obligatorisk ansvarsförsäkringför den som önskar introducera en genteknisktförändrad organism i begränsade försök eller påmarknaden. Det allmännas skadeståndsansvarAnsvar för felaktig myndighetsinformationDen grundläggande regeln om skadeståndsansvar finnsi 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Dettalagrum innebär att var och en som uppsåtligen ellerav vårdslöshet (culpa) vållar person- eller sakskadaär skyldig att ersätta skadan. Skadeståndslageninnehåller också särskilda regler om arbetsgivaress.k. Enligt 3 kap. 1 § är enarbetsgivare ansvarig för person- eller sakskada somvållas av arbetstagaren genom fel eller försummelsei tjänsten. Arbetsgivaren svarar också för renförmögenhetsskada om arbetstagaren vållat skadangenom brott. Med ren förmögenhetsskada avses sådanekonomisk skada som uppkommer utan samband med attnågon lider person- eller sakskada.Arbetsgivares principalansvar omfattar även deoffentliga arbetsgivarna. Är det fråga ommyndighetsutövning sträcker sig statens ochkommunernas ansvar längre än andra arbetsgivares.När fel eller försummelse har begåtts vidmyndighetsutövning, svarar det allmänna nämligeninte bara för person- och sakskada utan också förren förmögenhetsskada (3 kap. 2 §). Enligt 3 kap. 3§ skall stat och kommun dessutom ersätta renförmögenhetsskada som har orsakats en enskildmedborgare genom fel eller försummelse när enmyndighet lämnar felaktiga upplysningar eller råd,om det med hänsyn till omständigheterna finnssärskilda skäl. Vid bedömningen av om det i detenskilda fallet finns sådana skäl skall särskiltbeaktas upplysningarnas eller rådens art, derassamband med myndighetens verksamhetsområde ochomständigheterna när upplysningarna eller rådenlämnades.Bestämmelsen om det allmännas ansvar för felaktigmyndighetsinformation infördes den 1 januari 1999.Av lagförarbetena framgår att ansvaret skall kunnagöras gällande endast i ett begränsat antal fall ochatt det är den enskilde själv som har att visa attde rekvisit som uppställs i bestämmelsen äruppfyllda, liksom att det föreligger ett adekvatorsakssamband mellan informationen och skadan samtskadans storlek m.m. (prop. 1997/98:105, bet. LU27).Ulf m.fl. (fp) anför i motion L603 attkravet på "särskilda skäl" för skadeståndsansvar vidfelaktig myndighetsinformation innebär en alltförstark begränsning av ersättningsrätten. En bättremodell för att uppnå en rimlig begränsning avskadeståndsansvaret vore, menar motionärerna, attersättningen kunde jämkas vid medvållande från denskadelidandes sida. I motionen begärs etttillkännagivande med detta innehåll (yrkande 3).Vid utskottets behandling av proposition1997/98:105 om det allmännas skadeståndsansvar hadeutskottet att ta ställning till ett motionsyrkandemed motsvarande innebörd som det nu aktuella.Propositionen och de med anledning av propositionenväckta motionerna hade därvid remissbehandlats.Utskottet delade regeringens bedömning att detsärskilt borde markeras att skadeståndsansvar intekommer i fråga i samtliga fall då en myndighetlämnar felaktig information som orsakar skada.Enligt utskottets mening var det nämligen nödvändigtmed en viss begränsning och avgränsning av ansvaret.Utskottet kunde därför inte ställa sig bakom det dåaktuella motionsförslaget, vars konsekvenser skullebli svåra att överblicka. I stället instämdeutskottet i regeringens uppfattning att det börkrävas att det finns särskilda skäl för attskadeståndsansvaret skall utlösas. Det då aktuellamotionsyrkandet avstyrktes, och följdeutskottet (bet. 1997/98:LU27, rskr. 277).Våren 1999 hade inte ändrat sininställning till ifrågavarande spörsmål och avslogdärför på nytt ett likalydande motionsyrkande (bet.1998/99:LU17).När utskottet nu åter har att ta ställning tillmotionsönskemål om ett vidgatansvar för det allmänna vid felaktigmyndighetsinformation vidhåller utskottet sintidigare uppfattning. Utskottet avstyrkerföljaktligen bifall till motion L603 yrkande 3.Skadeståndsansvar vid frihetsberövandenVid sidan av skadeståndslagen finns vissaspecialregler som ålägger det allmänna ett än merlångtgående skadeståndsansvar. När det gäller skadaorsakad av frihetsinskränkningar har särskildaregler om strikt skadeståndsansvar, dvs.skadeståndsansvar oberoende av vållande, gällt sedanmycket länge i svensk rätt. När skadeståndslagen komtill ansågs, med hänsyn till att den lagenutformats med vållandeprincipen som grund, att detvar lämpligast att hålla de särskilda reglerna omersättning vid frihetsinskränkning utanför. Manvalde därför att behålla ordningen med en särskildlag om ersättning för dessa fall.En ny lag (1998:714) om ersättning vidfrihetsberövanden och andra tvångsåtgärder(ersättningslagen) antogs av våren 1998och trädde i kraft (prop.1997/98:105, bet. Enligt ersättnings-lagenhar bl.a. den som på grund av misstanke om brottvarit häktad eller, i sträck,varit anhållen eller underkastad reseförbud elleranmälningsskyldighet (24-timmarsregeln) rätt tillersättning av staten, om exempelvis frikännande dommeddelas eller förundersökning avslutas utan attåtal väcks. Även den som avtjänat fängelsestraff harrätt till ersättning av staten om exempelvisfrikännande dom meddelas efter resning. Det krävs inu nämnda fall inte att beslutet i sak varitoriktigt för att ersättning skall kunna utgå, ochersättning kan utgå även om brottsmisstankarnaalltjämt kvarstår. Ansvaret är således strikt.Ersättning lämnas för utgifter, förloradarbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet ochlidande.I ett avseende har möjligheterna för den som fåttsin frihet inskränkt att få ersättning från statenutökats genom den nya ersättningslagen. Sålunda som varit berövad friheten till följd av ettbeslut vid myndighetsutövning rätt till ersättningfrån staten även i de fall då staten inte har ettstrikt ansvar, om det står klart att beslutet omfrihetsberövande vilade på felaktiga grunder ochdärför var oriktigt. Bestämmelsen gäller såväljudiciella som administrativa frihetsberövanden ochinnebär att den som varit berövad friheten i mindreän kan få ersättning.I motion L603 av m.fl. (fp) påpekas attäven ett kortvarigt frihetsberövande kan varaomtumlande och smärtsamt för den enskilde.Motionärerna förespråkar därför att statens striktaansvar skall gälla även när en person varit anhållenmindre än (yrkande 1) och redan när enperson gripits (yrkande 2).När hade att ta ställning tillregeringens förslag till den nu gällandeersättningslagen avslogs motionsyrkanden med sammainriktning som de nu aktuella. beslutmotiverades med att ett utvidgat ersättningsansvar ienlighet med motionärernas förslag med all säkerhetskulle leda till besvärande konsekvenser för debrottsutredande myndigheternas arbete och innebäraen alltför långtgående återhållsamhet när det gällerbefogade ingripanden och därmed till en minskadeffektivitet i brottsbekämpningen. I vissa fallskulle den av motionärerna förordade ordningen fådirekt stötande resultat, och som exempel på falldär den skulle få icke önskvärda konsekvensernämndes polisingripanden i samband med mäns våld motkvinnor i nära relationer samt polisens insatser vidrasistiska demonstrationer och mot s.k. mc-brottslighet. Därtill kom att det inte går attbortse från den kostnadsökning för det allmänna somprövningen av ett betydligt högre antalersättningsanspråk tillsammans med det ökade antaletutgivna ersättningar skulle innebära. Omersättningsbeloppen skulle betalas frånpolismyndighetens ramanslag kommer detta givetvisatt påverka resurserna för brottsbekämpningen.Sammantaget fanns det, enligt mening,varken från principiella eller praktiskautgångspunkter tillräckliga skäl för en utvidgningav statens strikta ersättningsansvar genom att slopa24-timmarsregeln (bet. 1997/98:LU27, rskr. 277).När utskottet (bet. 1998/99:LU17) återbehandlade motionsyrkanden om ett utökat striktansvar för staten vid judiciella frihetsberövanden,hänvisade utskottet till tidigareuttalande i frågan. Utskottet kunde i enlighethärmed känna en viss sympati för de principiellaskäl som anförts motionsvis för ett utvidgatersättningsansvar. Ett frihetsberövande, även om detär kortvarigt, kan sålunda givetvis för den enskildeupplevas som mycket ingripande och orsaka bådelidande och ekonomisk skada. Genom den nyaersättningslagen har emellertid, fortsatteutskottet, den som varit berövad friheten kortaretid än rätt till ersättning underförutsättning att det står klart att beslutet omfrihetsberövande vilade på felaktiga grunder ochdärför var oriktigt, vilket i förhållande till vadsom gällde tidigare innebär en utvidgning avmöjligheterna till ersättning. Någon ytterligareutvidgning av ersättningsrätten var utskottet,knappt efter det att den nyaersättningslagen trätt i kraft, inte berett attförorda, men utskottet förutsatte attregeringen noga följer tillämpningen avifrågavarande regelverk. Motionsyrkandenaavstyrktes.Utskottet gör nu samma bedömning som ochanser således inte att det finns skäl att ändra dennuvarande 24-timmarsregeln i 1998 årsersättningslag. Något tillkännagivande frånriksdagens sida med anledning av motion L603yrkandena 1 och 2 bör således, enligt utskottetsmening, inte komma till stånd. Motionsyrkandenaavstyrks.Rätt till ersättning enligt ersättningslagenföreligger inte om den som har varit utsatt förfrihetsinskränkningen själv uppsåtligen harföranlett åtgärden. Den som har försökt undanröjabevis eller på annat sätt försvåra sakens utredningeller försökt undandra sig förundersökning ellerlagföring kan få ersättning endast om det finnssynnerliga skäl. Ersättning kan vidare vägras ellersättas ned (jämkas), om det med hänsyn tillomständigheterna är oskäligt att ersättning betalas.Ersättningen får emellertid inte jämkas enbart påden grunden att misstanke om brott kvarstår.Skadestånd på grund av frihetsinskränkning kan ocksåjämkas, om den drabbades eget beteende har föranlettbeslutet om frihetsinskränkning. Sistnämndabestämmelse infördes i samband med den nuvarandeersättningslagens tillkomst och är en nyhet iförhållande till vad som gällde tidigare.I motion L603 vill m.fl. (fp) se attjämkningsmöjligheten utvidgas ytterligare. Regelnbör enligt motionärerna lämpligen formuleras på såsätt att ersättning skall kunna jämkas om denskadelidande själv medverkat till skadan. I motionenbegärs ett tillkännagivande med denna innebörd(yrkande 4).Utskottet, som hade att ta ställningockså till ett motionsyrkande med samma innehåll somdet nu aktuella, påpekade i det sammanhanget att denutvidgade jämkningsbestämmelsen väl täcker de falldå jämkning är befogad på grund av den skadelidandeseget beteende och att jämkningsregeln torde omfattasådana situationer som avsågs i den då aktuellamotionen (bet. 1997/98:LU27). Samma bedömninggjordes av utskottet vid behandlingen avett motionsyrkande med samma innebörd som det nuaktuella (bet. 1998/99:LU17).Några omständigheter som föranleder utskottet attfrångå sin tidigare uppfattning har inte tillkommitvarför även yrkande 4 i motion L603 avstyrks.För skadeståndsanspråk i allmänhet gäller tio årspreskriptionstid enligt preskriptionslagen(1981:130). I ersättningslagen finns inga särskildaregler om preskription, vilket innebär att denallmänna tioåriga preskriptionstiden gäller.Ulf m.fl. (fp) begär i motion L603 etttillkännagivande om att preskriptionstiden föranspråk enligt ersättningslagen bör vara mindre änett år. En sådan ordning skulle enligt motionärernabidra till den nordiska rättslikheten (yrkande 5).Även när det gäller frågan om en förkortadpreskriptionstid vill utskottet hänvisa tillriksdagens ställningstaganden och våren1999. Enligt vad utskottet då anförde i sina avriksdagen godkända betänkanden /98:LU27respektive 1998/99:LU17 finns det anledning att idetta hänseende vara återhållsam med att föreskrivaavsteg från vad som gäller angåendeskadeståndsanspråk i allmänhet. Den enskildemedborgarens intresse av att inte behöva gå miste omersättning enbart på grund av en särskild, förkortadpreskriptionstid måste anses väga tungt, och endastnär det finns starkt vägande skäl för en särskildpreskriptionsregel bör en sådan införas.Utskottet anser inte heller nu att de skäl somanförts i motionen är av den art eller styrka attdet är motiverat att införa en särskildpreskriptionstid för nu aktuella fall. Med detanförda avstyrker utskottet bifall till motion L603yrkande 5.Andra skadeståndsrättsliga frågorErsättning för kränkningRegler om skadeståndets bestämmande finns i 5 kap.skadeståndslagen. Enligt 5 kap. 1 § omfattarskadeståndet till den som har tillfogats enpersonskada ersättning för dels ekonomisk skada,såsom sjukvårdskostnader och inkomstförlust, delsideell skada, dvs. sveda och värk samt lyte ellerannat stadigvarande men. En särskild form av ideellskada ersätts enligt 1 kap. 3 § vid kränkning av denpersonliga integriteten genom brott mot denpersonliga friheten, annat ofredande som innefattarbrott, brytande av post- eller telehemlighet,intrång i förvar, olovlig avlyssning eller olagadiskriminering eller ärekränkning eller dylikbrottslig gärning. Gemensamt för de brott somgrundar rätt till ersättning för lidande är att deinnebär en kränkning av den skadelidandes personligaintegritet, och syftet med regeln är att gottgöraden integritetskränkning som följer med de brott somavses med regeln. För att ersättningsgillt lidandeskall anses föreligga skall kränkningen ha varitnågorlunda allvarlig.I två motioner uppmärksammas ett aktuellt rättsfalldär en polisman i samband med ett omhändertagandeblivit spottad i ansiktet. Gärningsmannen dömdes itingsrätten för ofredande enligt 4 kap. 7 §brottsbalken, och polismannen tillerkändesskadeståndsersättning för kränkning med 2 000 kr.Hovrätten ändrade tingsrättens dom och lämnadeyrkandet om skadestånd utan bifall på den grundenatt polismän i tjänsten, i enlighet med Högstadomstolens tidigare praxis (se rättsfallet NJA 1994s. 395), måste vara beredda att tåla ett visst måttav kränkande behandling och även ha en större mentalberedskap för detta än andra.Härefter har det av motionärerna åberopade måletavgjorts av i en dom den 22november 1999 (mål T 910/99). Domstolens majoritetkonstaterade att det ofredande som polismannen hadeutsatts för inte kan anses ha utgjort en såallvarlig kränkning att polismannen var berättigadtill kränkningsersättning och fastställde hovrättensdomslut. Två av domstolens ledamöter var skiljaktigaoch ansåg att kränkningen i ifrågavarande fall varsådan att ersättning enligt 1 kap. 3 §skadeståndslagen borde utgå.Ragnwi Marcelind m.fl. (kd) begär i motion L601tillkännagivanden till regeringen om att lagreglernaom rätt till kränkningsersättning bör ses översåvitt avser polismäns rätt till ersättning(yrkandena 1 och 2).Även i motion Ju911 av m.fl. (m) yrkasett tillkännagivande om förbättrade möjligheter förpoliser att få skadestånd vid kränkning (yrkande 5).Med anledning av förevarande motioner villutskottet påminna om att Kommittén om ideell skada iett delbetänkande (SOU 1992:84) Ersättning förkränkning genom brott lämnat förslag till vissalagändringar såvitt avser rätten tillkränkningsersättning. Bl.a. föreslår kommittén attvissa omständigheter, som bör beaktas särskilt närersättning för kränkning genom brott bestäms, skallanges i lagen. Dessa omständigheter är attkränkningen har haft förnedrande eller skändligainslag, varit ägnad att framkalla allvarlig rädslaför liv eller hälsa, riktat sig mot någon medsärskilda svårigheter att värja sin personligaintegritet, inneburit missbruk av ett beroende-eller förtroendeförhållande eller varit ägnad attväcka allmän uppmärksamhet.Kommitténs förslag är föremål förberedning i . Enligt vadutskottet erfarit kan en lagrådsremiss på grundvalav kommitténs förslag komma att beslutas innevarandevår.Vidare vill utskottet peka på att justitieministerni ett frågesvar (1999/2000:273och 275) uttalat att utgångspunkten för det pågåendelagstiftningsarbetet inom är attdet skall resultera i en tydligare bestämmelse omkränkningsersättning som skall berättiga till fullersättning för dem som utsätts för allvarligakränkningar genom brott. En fråga som bör övervägasär enligt justitieministern hur man bör se på vissasärskilt utsatta yrkesgruppers, exempelvis polisersoch ordningsvakters, möjligheter att fåkränkningsersättning för brott de utsätts för itjänsten.Enligt utskottets mening bör inte nuföregripa regeringens ställningstaganden till deförslag som lagts fram av Kommittén om ideell skada,och utskottet avstyrker därför bifall tillmotionerna L601 yrkandena 1 och 2 samt Ju911 yrkande5.Skadestånd till efterlevandeOm en personskada lett till döden utgår, enligt 5kap. 2 § skadeståndslagen, ersättning förbegravningskostnad och, i skälig omfattning, annankostnad till följd av dödsfallet, exempelvissorgkläder och resor. Vidare utgår ersättning tillefterlevande för förlust av underhåll. Skadeståndtill efterlevande omfattar inte ideell skada. Irättspraxis har emellertid ersättning för sveda ochvärk tillerkänts den som drabbats av psykiska besvärtill följd av att en nära anhörig blivit uppsåtligendödad, likaså när närstående dödats genom grovvårdslöshet som legat mycket nära ett uppsåtligthandlande (se rättsfallen NJA 1993 s. 41 I och IIrespektive NJA 1996 s. 373). Bestämmelsen omkränkningsersättning i 1 kap. 3 § ger inte rätt tillersättning för lidande som tillfogas någon annan änden som utsatts för brottet.När den avlidne med anledning av skadan haftkostnader och inkomstförlust för tiden föredödsfallet går anspråken på ersättning av ekonomisktslag i och med dödsfallet över på arvingarna.Detsamma gäller den avlidnes anspråk på ersättningför ideell skada för tiden före dödsfallet, omrätten till denna ersättning då har fastställtsgenom dom eller avtal. Det är här fråga omsuccession i den avlidnes skadeståndsrätt enligtallmänna rättsgrundsatser.I motion Ju723 av m.fl. (m) föreslåsatt ett dödsbo skall kunna överta den skadelidandeskrav på kränkningsersättning när denne bragts omlivet genom brottet. I motionen begärs attregeringen skall återkomma med förslag till ändraderegler i enlighet härmed (yrkande10).Det nu aktuella motionsspörsmålet om skadeståndtill efterlevande har behandlats av utskottet vidflera tillfällen tidigare och (bet. 1998/99:LU17). Som utskottet då påpekade harKommittén om ideell skada också tagit upp frågor somgäller bl.a. skadestånd till efterlevande. I sittslutbetänkande (SOU 1995:33) Ersättning för ideellskada vid personskada konstaterar utredningen attden nuvarande bestämmelsen i 5 kap. 2 §skadeståndslagen om nära anhörigas rätt till skäligersättning för kostnader till följd av denskadelidandes död i senare rättspraxis tillämpats ien för de skadelidande liberal riktning. Kommitténräknar med att denna utveckling kommer att fortsättautan att bestämmelsen behöver ändras. Beträffandefrågan om skadestånd för psykiska besvär bör enligtkommittén skadestånd till följd av att en näraanhörig har dödats genom en skadeståndsgrundandehandling kunna utgå även när dödsfallet har vållatsgenom vårdslöshet eller när skadeståndsansvaretvilar på strikt grund. En bestämmelse med dennainnebörd bör enligt kommittén tas in i 5 kap. 2 §skadeståndslagen. Kommittén anser däremot inte atten rätt till skadestånd för kränkning eller för sorgoch saknad bör införas för efterlevande.Vad härefter beträffar succession i den avlidnesskadeståndsrätt anser kommittén att rätten tillskadestånd för ideell skada vid personskada och förkränkning genom brott, vid den skadelidandes död börgå över på arvingarna, om krav på sådan ersättninghar framställts . En bestämmelse meddetta innehåll bör enligt kommittén tas in i 6 kap.skadeståndslagen. Att låta rätten till ersättning gåöver på arvingarna även om den skadelidande inte enshar framställt något krav på ersättning innan haneller hon avled skulle enligt kommittén utgöra ettalltför stort avsteg från de principer som tillämpasi vårt land . En lagrådsremiss pågrundval av kommitténs förslag kan, som framgått avföregående avsnitt, förväntas innevarande vår.Enligt utskottets mening bör inte helleri nu aktuellt avseende föregripa regeringensställningstaganden till de förslag som Kommittén omideell skada lagt fram.