bet · GN01LU23 · 2000-05-09 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet regeringens proposition 1999/2000:93 omändringar i varumärkeslagen. De föreslagna ändringarna innebär en anpass-ning av varumärkeslagen till artikel 7 i rådets första direktiv /104/EEG omtillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagar såsom artikeln tolkats iEG-domstolens praxis.Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.Propositionen, som inte föranlett någon motion, tillstyrks av utskottet. I proposition 1999/2000:93 föreslår regeringen () - efterhörande av Lagrådet - att antar det i propositionen framlagdaförslaget till lag om ändring i varumärkeslagen (1960:644).Lagförslaget har intagits som bilaga till betänkandet. BakgrundVarumärkesrätten, som hör till den del av immaterialrätten som brukar be-tecknas industriellt rättsskydd, ger innehavaren av ett varumärke en ensam-rätt att använda varumärket som symbol för varor eller tjänster som tillhan-dahålls i dennes näringsverksamhet. Ensamrätten innebär att någon annaninte i näringsverksamhet får använda ett varumärke som kan förväxlas meddet skyddade för varor eller tjänster av samma eller liknande slag. Genom sittvarumärke kan varumärkesinnehavaren särskilja och framhäva sina varor iförhållande till övriga varor på marknaden. Även för konsumenterna fyllervarumärket en viktig funktion genom att underlätta identifieringen av varor.I likhet med vad som gäller för övriga rättigheter inom det industriellarättsskyddet är ensamrätten till ett varumärke i princip nationellt begränsad.Varje land bestämmer följaktigen, med de begränsningar som följer av inter-nationella åtaganden, bl.a. vad ensamrätten till ett varumärke innebär.Normalt gäller ensamrätten att använda ett varumärke för en viss vara en-dast när den varan första gången förs ut på marknaden. I och med att dettasker förbrukas - konsumeras - ensamrätten. Innehavaren av varumärketförlorar därmed rätten att ingripa mot att någon annan använder varumärketvid fortsatt omsättning av just den varan. En förutsättning för att ensamrättenskall anses vara konsumerad är att varan förts ut på marknaden av rättig-hetsinnehavaren eller med dennes samtycke.Det finns olika konsumtionsprinciper. Anses ensamrätten konsumerad en-dast i det land där den konsumtionsgrundande överlåtelsen ägt rum brukardetta betecknas nationell konsumtion. Om ensamrätten anses förbrukadoavsett var i världen varan omsätts första gången brukar man tala om globalkonsumtion. En annan princip är att ensamrätten anses konsumerad när varanförts ut på marknaden inom en viss region, exempelvis ett visst frihandels-område. En sådan ordning kallas regional konsumtion.Principen om regional konsumtion innebär sålunda att en varumärkesinne-havare kan motsätta sig att varor som han eller hon själv fört ut på markna-den utanför en viss region förs in i den eller de delar av regionen där rättig-hetshavaren har ensamrätt att använda varumärket. En tillämpning av globalkonsumtion innebär däremot att en varumärkesinnehavare, så snart hon ellerhan fört ut en viss vara under sitt varumärke på marknaden, oavsett var ivärlden detta har skett, inte kan hindra andra från att använda sig av varu-märket när varan säljs vidare. Om en varumärkesinnehavare säljer sina varordels i till ett visst pris, dels i ett annat land till ett lägre pris,detta att var och en fritt kan köpa ett parti av varorna till det lägre priset,in partiet till och här utbjuda det till försäljning i konkurrens medvarumärkesinnehavaren. Denna typ av import brukar betecknas parallellim-port.Gällande rättI den svenska varumärkeslagen (1960:644) finns bestämmelser som gerinnehavare av varumärken och andra varukännetecken ensamrätt att användakännetecknet som symbol för varor eller tjänster som tillhandahålls i derasnäringsverksamhet. Ensamrätten till ett varumärke kan förvärvas antingengenom att varumärket registreras (1 §) eller genom att det inarbetas (2 §första stycket). Genom inarbetning kan ensamrätt förvärvas även till andrasärskilda varukännetecken än sådana som omfattas av lagens definition avvarumärke (2 § andra stycket). Inarbetning sker genom att ett varumärke,eller annat varukännetecken, används i sådan omfattning att det i Sverigeinom en betydande del av den krets som det riktar sig till, omsättningskret-sen, blir känt som beteckning för de varor eller tjänster som det används för(2 § tredje stycket).En varumärkesregistrering gäller , men kan förnyas ett obegränsatantal gånger (22 §). Ensamrätt på grund av inarbetning upphör när varukän-netecknet är så känt som fordras för att det skall anses inarbetat.Ensamrätten innebär att någon annan inte i näringsverksamhet får användaett kännetecken som kan förväxlas med det skyddade för varor eller tjänsterav samma eller liknande slag (4 § första stycket och 6 § första stycket). Inne-havaren skall alltså inte behöva tåla att identiska eller liknande känneteckenanvänds för identiska eller liknande varor som de han själv marknadsför.Varumärkeslagen innehåller inte någon uttrycklig regel om konsumtion. Idet utredningsbetänkande från Varumärkes- och firmautredningen som lågtill grund för varumärkeslagen konstaterades att ensamrätten till ett varukän-netecken i princip var konsumerad beträffande den aktuella varan om denunder ett visst kännetecken tillhandahållits av innehavaren eller med dennesmedgivande. Enligt utredningen kunde innehavaren inte göra ensamrättengällande mot någon som sålde varan vidare under kännetecknet (SOU1958:10 s. 238). Varumärkes- och firmautredningen utgick således från enprincip om global konsumtion. Principen har bekräftats i rättspraxis, bl.a.genom två domar från (NJA 1967 s. 458 och NJA 1988 s.543).EG:s varumärkesdirektivEG:s varumärkesdirektiv (89/104/EEG) syftar till att eliminera vissa skillna-der i de olika nationella varumärkeslagar. Direktivet innebärinte att de olika varumärkeslagar harmoniseras helt, utan har-moniseringen har begränsats till sådana nationella bestämmelser som på ettmera direkt sätt kan motverka den fria rörligheten för varor eller tjänster.Framför allt reglerar direktivet frågor om vad som behövs för att kunna fåoch vidmakthålla en ensamrätt till ett varumärke och frågor om det rättsligaskyddet av ensamrätten till ett varumärke. Alla artiklarna i direktivet är inteobligatoriska utan beträffande en del av dem överlåts det åt den enskildastaten att besluta om artikeln skall införas eller inte. I artikel 7 finns bestmelser om konsumtion. Artikeln är obligatorisk.Enligt den svenska officiella översättningen lyder artikel 7 i sin ursprung-liga lydelse på följande sätt."1. Ett varumärke ger inte innehavaren rätt att förbjuda användningen avvarumärket för varor som av innehavaren eller med hans samtycke har förtsut på marknaden under varumärket inom gemenskapen.2. Punkt 1 skall inte gälla när innehavaren har skälig grund att motsätta sigfortsatt marknadsföring av varorna, särskilt när varornas beskaffenhet harförändrats eller försämrats efter att de har förts ut på marknaden. "Lydelsen av artikel 7.1 har ändrats genom artikel 65.2 i , jäm-förd med bilaga XVII fjärde punkten till avtalet, genom att orden "inomgemenskapen" ersatts av "i en avtalsslutande part". Artikelns geografiskatillämpningsområde omfattar nu således hela EES.Som en följd av tillträdet till avtalet om Europeiska eko-nomiska samarbetsområdet () har åtagit sig att genomfö-ra direktivet. Detta har föranlett ändringar i varumärkeslagen, vilka trädde ikraft . I samband med genomförandet av varumärkesdi-rektivet ställde sig utskottet avvisande till en särskild konsum-tionsregel som skulle innebära att principen om global konsumtion övergavs.Det då aktuella lagförslaget om regional konsumtion låg, enligt utskottetsmening, inte i linje med strävanden mot att åstadkomma en friarehandel. Utskottet menade att det var ett viktigt konsumentintresse att denkonkurrens som parallellimporten från länder utanför EES (global konsum-tion) medförde kunde fortgå. Vidare pekade utskottet på att det inom EGrådde delade meningar om vad direktivet på den nu diskuterade punkteninnebar och att rättsläget därför fick anses oklart. Denna oklarhet kundeenligt utskottet undanröjas endast genom ett avgörande från EG-domstolen.Utskottet gjorde mot denna bakgrund bedömningen att det inte fanns till-räckliga skäl att överge principen om global konsumtion. uttaladeutskottet att frågan fick övervägas på nytt i den mån skulleavge ett tolkningsbesked som utvisar att global konsumtion är oförenlig meddirektivet.Sammanfattningsvis förordade utskottet att det materiella rättsläget på va-rumärkesrättens område bibehölls såvitt gäller principen om global konsum-tion. Utskottet avstyrkte därmed den då aktuella propositionens förslag ominförande av en regel om regional konsumtion i varumärkeslagen. Riksdagenföljde utskottet (prop. 1992/93:48, bet LU17, rskr. 125).Under senare delen av 1990-talet har meddelat flera domarsom rör tolkningen av artikel 7 i direktivet. Dessa domar har medfört attfrågan om varumärkeslagens anpassning till direktivet nu har aktualiserats pånytt.PropositionenI den nu aktuella propositionen föreslås att det införs en bestämmelse omregional konsumtion i varumärkeslagen. Den föreslagna konsumtionsbe-stämmelsen innebär att en varumärkesinnehavares ensamrätt att använda ettvarukännetecken för en viss vara förbrukas endast om varan av innehavareneller med dennes samtycke förts ut på marknaden inom Europeiska ekono-miska samarbetsområdet. I propositionen föreslås vidare att den regel i va-rumärkeslagen som innehåller undantag från konsumtionsprincipen utvidgas.De föreslagna ändringarna innebär en anpassning av varumärkeslagen tillartikel 7 i varumärkesdirektivet såsom artikeln tolkats i EG-domstolenspraxis.Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.Till grund för förslagen ligger delbetänkande(SOU 1999:19) Artikel 7 i EG:s varumärkesdirektiv - Ändringar i varumär-keslagen. Betänkandet har remissbehandlats.Utskottets ställningstagandenAv propositionen framgår att avgettsådana tolkningsbesked rörande varumärkesdirektivet som lagutskottet be-rörde i samband med att direktivet genomfördes i varumärkeslagen hösten1992. Det får mot den bakgrunden nu anses stå klart att artikel 7.1. i varu-märkesdirektivet medför att medlemsstaterna är skyldiga att generellt tilläm-pa regional, dvs. EES-vid, konsumtion i fråga om varumärkesrättigheter, ochutskottet motsätter sig inte det framlagda lagförslaget i denna del. Inte hellei övrigt har utskottet några erinringar mot lagförslaget.Lagändringarna medför att en varumärkesinnehavare kan hindra parallell-import av varor som han eller hon har fört ut på marknaden utanför EES.Utskottet noterar därför med tillfredsställelse att regeringen, såväl i föreva-rande proposition (avsnitt 6) som i skrivelse 1999/2000:60 om EU- Berättelse om verksamheten i Europeiska unionen (avsnitt22.4), som sin inställning uttalat att parallellimport bör tillåtas, bl.a. efteden medför positiv priskonkurrens som gynnar konsumenterna samt att rege-ringen verkar aktivt inom EU för att få till stånd en ändring som möjliggörsådan import av varor även från länder utanför EES.Utskottet ställer sig enhälligt bakom regeringens hållning i denna fråga. Utskottet hemställerbeträffande EG:s varumärkesdirektivatt antar regeringens förslag till lag om ändring i varu-märkeslagen (1960:644).Stockholm den 9 maj 2000På lagutskottets vägnarTanja LinderborgI beslutet har deltagit: (), (), MarianneCarlström (s), (), (), (), NikosPapadopoulos (s), (), (), (), (), (), (), (), (), () och ().Propositionens lagförslagFörslag till lag om ändring i varumärkeslagen (1960:644)