bet · GN01LU6 · 2000-01-18 00:00:00 — Lagen innebär atten person som utsatts för brott under vissaförutsättningar har rätt till ersättning från statenför skador som uppkommit till följd av brottet.Ersättning utgår för personskada samt, i vissa fall,för sakskada och ren förmögenhetsskada. Sompersonskada ersätts även skada på kläder, glasögonoch liknande föremål som den skadade bar på sig vidskadetillfället. Bestämmelserna om personskadatillämpas också i fråga om kränkningsersättning, menav de brott som anges i 1 kap. 3 § skadeståndslagenär det endast brott mot den personliga friheten ochbrott som innebär ofredande som kommer i fråga förbrottsskadeersättning.Vid ren förmögenhetsskada kan brottsskadeersättningdäremot utgå endast i vissa undantagsfall (3 och 4§§ brottsskadelagen). Det gäller i fråga om s.k.rymlingsskador, dvs. skador som vållats av någon somvid tiden för brottets begående var intagen i bl.a.kriminalvårdsanstalt, och det gäller i särskiltömmande undantagsfall. Här är förutsättningen attden skadelidandes möjligheter att försörja sigallvarligt har äventyrats genom skadan eller attersättningen annars framstår som särskilt angelägen.Brottsskadeersättningen bestäms i huvudsak enligtskadeståndsrättsliga regler. Ersättningen utgör ettkompletterade skydd och ger skydd endast då andramöjligheter att täcka skadan saknas. Närbrottsskadeersättning bestäms avräknas sålundaskadestånd som har betalats eller bör kunna blibetalt, liksom i stort sett all annan ersättning somden skadelidande har rätt till på grund av skadan.Frågor om brottskadeersättning prövas avBrottsoffermyndigheten.En motion med motsvarande innehåll som den nuaktuella avslogs av påhemställan av justitieutskottet. I sitt av riksdagengodkända betänkande 1998/99:JuU20 uttaladejustitieutskottet därvid att det är angeläget attbrottsoffer kan få ersättning för sina skador. Vidbedömningen av frågan om i vilken utsträckningbrottsskadeersättning skall utgå för renförmögenhetsskada måste emellertid även destatsfinansiella skälen tillmätas stor betydelse. Idet sammanhanget anfördes att staten inte kan ta påsig ett obegränsat ansvar för alla förekommandebrottsskador, utan en begränsning måste ske till defall där de sociala och humanitära skälen ärstarkast. ansåg därvid att denbegränsning som gjorts i brottsskadelagenbeträffande ersättning för ren förmögenhetsskada varändamålsenlig.Lagutskottet kan för sin del inte finna annat änatt den nuvarande bestämmelsen i skadeståndslagen ommöjligheterna att få ersättning för renförmögenhetsskada på grund av brott ärändamålsenligt utformad. Det finns således inteheller skäl att från skadeståndsrättsligautgångspunkter frångå för mindre än ettår sedan gjorda bedömning såvitt avser det avmotionärerna upptagna spörsmålet. Yrkande 11 imotion Ju723 avstyrks.Ansvar för genmodifierade organismerEtt särskilt område inom biotekniken, gentekniken,handlar om olika metoder för att isolera,mångfaldiga och inplantera genetiskt material ilevande celler. Organismer är biologiska enheter somkan föröka sig eller föra över genetiskt material.Att en organism är genetiskt modifierad betyder attdet genetiska materialet har förändrats på ettsådant sätt som inte förekommer naturligt genomparning eller naturlig omgruppering av arvsmassan.Gentekniken har utvecklats mycket snabbt de senastedecennierna och har skapat nya möjligheter tilllösningar inom en rad områden, såsom hälsovården,miljövården och jordbruket. som kunskapenväxer snabbt inom genteknikområdet har utvecklingenaktualiserat frågan om vilka risker somframställningen och användningen av genetisktmodifierade organismer (GMO) kan föra med sig.Lennart m.fl. (c) begär i motion MJ718 etttillkännagivande till regeringen om att ett striktskadeståndsansvar i kombination med en obligatoriskansvarsförsäkring bör införas för den somintroducerar GMO i begränsade försök eller påmarknaden (yrkande 3).Bestämmelser om bl.a. tillståndskrav och tillsynsåvitt avser hanteringen av GMO finns i 13 kap.miljöbalken. Reglerna syftar till att skyddamänniskors och djurs hälsa och miljön samt attsäkerställa att etiska hänsyn tas. Vidare fårregeringen eller den myndighet regeringen bestämmerföreskriva att den som släpper ut produkter sominnehåller eller består av GMO på marknaden skallmärka produkten.Några särskilda skadeståndsrättsliga regler föranvändning av GMO finns inte. Inte heller finnsnågot generellt krav på ansvarsförsäkring ellerannan typ av försäkring vid sådan verksamhet.Däremot omfattas användningen av GMO av reglerna omstrikt ansvar för miljöskador i . Enligt32 kap. ges rätt till ersättning förskador orsakade av vissa störningar, bl.a. mark- ochluftföroreningar, vattenföroreningar samt spridningav bakterier, virus och olika smittämnen, som kan geekologiska återverkningar. Skadorna skall varaorsakade av verksamhet på en fastighet, ochskadeståndsansvarig är normalt den som bedrivereller låter bedriva den skadegörande verksamheten iegenskap av fastighetsägare eller tomträttshavare,även om han eller hon inte har orsakat skadanavsiktligt eller genom vårdslöshet. Ävennyttjanderättshavare eller andra som bedriver ellerhar bedrivit miljöfarlig verksamhet på fastighetenär ansvariga. Bostadshyresgäster har dock inte någotstrikt ansvar. Till kretsen av skadeståndsansvarigahör också den som i egen näringsverksamhet utför ettmiljöfarligt arbete på en fastighet, dvs.entreprenörer. Kravet på bevisning när det gällersambandet mellan en verksamhet och en skada harlagts på en något lägre nivå än vad som annarsgäller.För ersättning i vissa fall till den som liditsådan skada som avses i bl.a. 32 kap. miljöbalkenskall det enligt 33 kap. finnas enmiljöskadeförsäkring med villkor som har godkänts avregeringen eller den myndighet som regeringenbestämmer. Den som utövar miljöfarlig verksamhet somkräver tillstånd eller anmälan skall bidra tillförsäkringen. I samband med tillkomstutvidgades miljöskadeförsäkringssystemet till attäven omfatta en saneringsförsäkring som täcker falldå den ansvarige inte kan betala (prop. 1997/98:45,yttr. LU2y, bet. JoU20).Vad gäller möjligheten att få ersättning för skadororsakade av GMO finns dessutom en rad olikaspeciallagar med föreskrifter om strikt ansvar, somkan tänkas bli tillämpliga i sammanhanget. Härutöverföreligger det allmänna ansvaret enligtskadeståndslagen för den som uppsåtligen eller avvårdslöshet orsakar en skada.När utskottet i betänkande 1998/99:LU17behandlade en liknande motion erinrades om attGenteknikberedningen, som haft regeringens uppdragatt bereda frågor med anknytning till användning avgenteknik, i sitt betänkande (SOU 1992:82) Genteknik- en utmaning ingående diskuterat olika skadestånds-och försäkringsfrågor kring användningen av GMO.Eftersom någon skada orsakad av GMO inte haderapporterats och mot bakgrund av den lagstiftningsom redan finns, föreslog beredningen inte några nyaeller ändrade ersättningsregler på området. Vidarepåminde utskottet om att regeringen tillsatten kommitté - - som enligt sinadirektiv skall analysera den moderna bioteknikensmöjligheter och risker samt lämna förslag till enövergripande politik för området i ettinternationellt perspektiv. utifrån ett framtidsperspektivbl.a. identifiera de frågor som kräver envidareutvecklad konsekvensbedömning och en fördjupadetisk diskussion. Uppdraget skall redovisas i ettslutbetänkande (dir.1997:120).Sammanfattningsvis konstaterade utskottet attskador orsakade av GMO i betydande utsträckningtäcks av bestämmelserna om ett strikt ansvar imiljöbalken. I andra fall torde, såvitt utskottetkunde bedöma, skador orsakade av GMO i många fallomfattas av ett strikt ansvar enligt olikaspecialförfattningar eller kunna hänföras till detallmänna culpaansvaret enligt skadeståndslagen.Enligt utskottets mening förelåg mot den bakgrundeninte anledning för att ta initiativ tillförändrade ansvarsregler vid användning av GMO.Utskottet förutsatte emellertid att regeringen nogaföljer utvecklingen på området och, för det fall detskulle finnas behov av ytterligarelagstiftningsåtgärder, tar initiativ till att sådanakommer till stånd. beslutade i enlighetmed utskottets hemställan och avslog motionen.Utskottet vidhåller sin tidigare gjorda bedömningoch avstyrker bifall till motion MJ718 yrkande 3.Regressrätt för utgiven sjuklönRegler om att en person som har tillfogatspersonskada kan få ersättning för såväl ekonomisksom ideell skada finns som tidigare nämnts i 5 kap.skadeståndslagen. Som ekonomisk skada ersätts bl.a.sjukvårdskostnader och inkomstförlust. Vidbestämmande av ersättning för inkomstförlust skallenligt 3 § avräknas vissa förmåner som denskadelidande med anledning av förlusten har rätttill, såsom ersättning som betalas på grund avobligatorisk försäkring enligt lagen (1962:381) omallmän försäkring. Vidare skall avräknas pensioneller annan periodisk ersättning eller sjuklön, omförmånen betalas av en arbetsgivare eller på grundav en försäkring som är en anställningsförmån.Bestämmelser om sjuklön finns i lagen (1991:1047) omsjuklön och innebär att en arbetstagare ges rätt attunder av varje sjukdomsfall(sjuklöneperiod) behålla en viss andel av den lönoch andra anställningsförmåner som han eller honannars skulle ha gått miste om till följd avsjukdomen.Reglerna om avräkning bygger på principen attskadeståndet skall täcka den verkliga förlusten. Försådan ersättning som skall avräknas föreliggersåledes över huvud taget inte skadeståndsskyldighet,vilket medför att den som utgett en avräkningsförmåninte kan återkräva skadevållaren på vad som utgetts.I motion L604 yrkar m.fl. (m) attriksdagen hos regeringen begär förslag om införandeav regressrätt för utgiven sjuklön i de fallsjuklönen har utgetts till en arbetstagare på grundav att en annan person uppsåtligen eller avvårdslöshet skadat arbetstagaren.Utskottet har tidigare vid flera tillfällenbehandlat likartade motioner. Vid behandlingen avmotionsspörsmålet i betänkande1998/99:LU17 kunde utskottet upplysa att regeringeni mars beslutat om direktiv till enutredning om samordningen mellan skadestånd,försäkringar och andra ersättningsformer vidpersonskada. Utredningen, som har antagit namnetPersonskadekommittén, skall behandla detersättningsrättsliga systemet i stort, varvid ensammanhållen och konsekvent reglering skalleftersträvas. Sådana fall där effekterna av dennuvarande ordningen av många uppfattas som mindrerimliga bör enligt direktiven uppmärksammassärskilt. Det gäller t.ex. frågan om arbetsgivaresregressrätt för vad som utbetalats i sjuklön tillarbetstagare som skadats genom någon annansvållande. uppdrag skallredovisas (dir. 1999:18).Mot den nu angivna bakgrunden var utskottet inteberett att förorda något tillkännagivande medanledning av den då aktuella motionen.Någon omständighet som föranleder ett annatställningstagande från utskottets sida har intetillkommit, och i avvaktan på förslagen frånPersonskadekommittén bör sålunda, enligtutskottets mening, inte heller nu ta något initiativmed anledning av yrkandet i motion L604.Försäkringsrättsliga frågorPatientskadelagens självriskPatientskadelagen (1996:799), som trädde i kraft den1 , innehåller bestämmelser om rätt tillpatientskadeersättning och skyldighet för vårdgivareatt ha en patientförsäkring som täcker sådanersättning (prop. 1995/96:187, bet. Lagenbygger i stor utsträckning på den tidigarefrivilliga patientförsäkringen men tillhör nu detobligatoriska försäkringssystemet.Patientskadeersättning lämnas för personskador,såväl fysiska som psykiska, som drabbar en patient isamband med hälso- och sjukvård i Sverige.Förutsättningarna för ersättning anges genom enuppräkning i lagen av ett antal olikaskadesituationer. I korthet kan sägas att ersättninglämnas för skada som orsakas av undersökning, vårdoch behandling, oriktiga diagnoser, fel hos ellerfelaktig hantering av medicintekniska produkter ochsjukvårdsutrustning, smittämnen som överförts isamband med vården och som lett till infektion,olycksfall som inträffat i samband med vården samtoriktig hantering av läkemedel.Rätten till patientskadeersättning är friståendefrån skadeståndsrätten, vilket innebär att patienteninte behöver bevisa att skadan orsakats genom atthälso- och sjukvårdspersonalen gjort sig skyldigtill fel eller försummelse för att ersättning skallkunna lämnas. I stället sker bedömningen påobjektiva grunder. Ersättningen bestäms i huvudsakenligt reglerna i 5 kap. skadeståndslagen med denavvikelsen att patienten enligt 9 §patientskadelagen skall betala en självriskmotsvarande en tjugondel av basbeloppet enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring. Med det basbeloppsom gäller innebär detta en självriskpå . En annan avvikelse är att det finns etttak för ersättningens storlek.Enligt huvudregeln åläggs alla vårdgivare, såväloffentliga som privata, en skyldighet att tecknaförsäkring som täcker ersättningsskyldigheten.Ersättningen lämnas av försäkringsgivaren, och föratt tillgodose patientskyddsintresset i sådana falldå en vårdgivare inte fullgjort sinpatientförsäkringsplikt åläggs allaförsäkringsgivare som meddelar patientförsäkring ettsolidariskt ansvar för ersättningen för skador sominträffar hos vårdgivare som saknatpatientförsäkring. Försäkringsgivarna ingår i enpatientförsäkringsförening som skall handläggaersättningsfrågor som rör vårdgivare som intetecknat försäkring. Vidare skall enpatientskadenämnd upprätthållas och bekostas av de ipatientförsäkringsföreningen ingående medlemmarna.Nämnden skall på begäran av bl.a. patient,vårdgivare, försäkringsgivare och domstol avgeyttranden över ersättningsfall.Ersättningsbestämmelserna i patientskadelagen, sominnebär att även patientens efterlevande kan ha rätttill ersättning, är tvingande till de skadelidandesförmån. Den som vill ha ersättning enligtpatientskadelagen kan föra talan om detta vid allmändomstol. Möjligheten för en skadelidande att istället vända sig mot vårdgivaren med enskadeståndstalan finns dock fortfarande kvar, ochpatientskadelagen inskränker således inte rätten attföra talan om skadestånd i anledning av inträffadskada.Ingvar () är kritisk mot lagregeln omsjälvrisk och hemställer i motion L605 om etttillkännagivande om behovet av en översyn avpatientskadelagens karensbeloppsregel.I samband med utskottets behandling avpropositionen om en patientskadelag (prop.1995/96:187) behandlades och avstyrktes en motionmed samma inriktning som den nu aktuella. mening fanns det inte skäl att frånprincipiella utgångspunkter göra några invändningarmot en ordning med självrisk i patientskadelagen.Utskottet pekade därvid på att lagen inte innehållernågon skadeståndsrättslig reglering av vårdgivarensansvar och att det inte var fråga om ettersättningssystem på skadeståndsrättslig grund.Eftersom systemet med självrisk inte heller varnågon nyhet i förhållande till vad som gällttidigare och då syftet var att hålla kostnadernainom de ramar som gällt för den frivilligapatientförsäkringen kunde utskottet godtaregeringens förslag om självrisk. Den då aktuellamotionen avstyrktes, och följde utskottet(bet. 1995/96:LU27, rskr. 280).När spörsmålet kring patientskadelagens bestämmelseom självrisk nu åter har aktualiserats motionsviskan utskottet för sin del konstatera attifrågavarande försäkringssystem har störst betydelsei de fall som fel eller försummelse inte kan läggashälso- och sjukvårdspersonalen till last. En ordningmed självrisk utgör i dessa sammanhang en spärr motatt kostnaderna för patientskadeersättningen ökar iallt för hög grad som en följd av anspråk påersättning för smärre skador, somangelägenheten av ekonomisk kompensation torde varastörst vid mer betydande skador. I andra fall, dvs.när fel eller försummelse kan påvisas, har denskadelidande alltid möjlighet att vända sig motvårdgivaren med en skadeståndstalan.Mot bakgrund av vad som anförts är utskottetinte berett att förorda något tillkännagivande frånriksdagens sida med anledning av motion L605.Motionen avstyrks.Genetisk informationMed genetisk diagnostik kan man ta reda på en friskindivids risk att senare i livet utveckla vissasjukdomar. Den medicinska nyttan av genetiskaundersökningar gör det sannolikt att bruket avsådana undersökningar kommer att öka i framtiden.Den ökande kunskapen om människans arvsmassa innebäratt också möjligheterna att diagnostisera anlag försvåra sjukdomar kommer att öka framöver. Samtidigtsom det sålunda finns medicinska skäl att genomföragenetiska undersökningar finns det risk för attresultaten kan komma att användas i andra syften. allmänna debatten har gjorts gällande attinformation om enskilda människors arvsmassa skullekunna missbrukas och människor särbehandlas utifrånsina genetiska förutsättningar. Bl.a. har befaratsatt försäkringsbolag kan komma attdiskriminera personer som enligt genetisk diagnostiklöper risk att senare i livet utveckla någon svårärftlig sjukdom.I motion L606 av m.fl. (s) begärs etttillkännagivande om behovet av lagstiftning somskyddar mot missbruk av genetisk information,framför allt i försäkringssammanhang.Utskottet vill inledningsvis påminna omEuroparådets konvention om mänskligarättigheter och biomedicin. Enligt denna konventionär varje form av diskriminering till följd av enpersons genetiska arv förbjuden. I artikel 12 angesatt genetiska undersökningar, som bl.a. har tillsyfte att identifiera den undersökte som bärare avgenetiskt betingad sjukdom, endast får genomförasför medicinska ändamål eller för forskning medanknytning till hälso- och sjukvård. Detta innebäratt utförande av genetiska undersökningar för andrasyften, t.ex. i försäkringssammanhang, inte ärtillåten, även om den person som undersökningenavser ger sitt samtycke till åtgärden, och ettförsäkringsbolag har således inte rätt att kräva attett genetiskt test skall utföras som förutsättningför försäkring. har undertecknatkonventionen men har ännu inte ratificerat den.I lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL) finnsregler om avtalet mellan ett försäkringsbolag ochförsäkringstagaren såvitt gäller livförsäkring ochannan personförsäkring. Några särskilda regler omhantering av genetisk information finns inte iförsäkringsavtalslagen. Lagen innehåller emellertidsärskilda regler om försäkringstagarensupplysningsplikt (4-10 §§). Som exempel kan nämnasatt ett försäkringsavtal kan vara ogiltigt omförsäkringstagaren svikligen förtigit någotförhållande som kan antas vara av betydelse förförsäkringsgivaren. Om försäkringstagaren avvårdslöshet förtiger en omständighet som han ellerhon bort inse har betydelse kan det leda till attersättning inte utgår eller att den sätts ned. Påförsäkringsavtalsrättens område pågår sedan längeett omfattande reformarbete. Några principiellaändringar vad gäller de generella reglerna omförsäkringstagarens upplysningsplikt är dock inteaktuella (se skr. 1998/99:136).Våren 1999 träffades ett avtal mellan staten ochSveriges om genetiskaundersökningar i samband med tecknande av ellerutökande av redan tecknad liv- eller sjukförsäkring.Avtalet, som syftar till att stärka den enskildesskydd mot diskriminering på grund av det genetiskaarvet i kontakterna med försäkringsbolagen, trädde ikraft och gäller i första hand tilloch med år 2002.I sammanhanget bör enligt utskottet också erinrasom att i samband med behandlingenav proposition 1990/91:52 Användning av genteknik påmänniska m.m. genom ett tillkännagivande anmodatregeringen att återkomma med förslag om hur oetiskakrav, från t.ex. försäkringsbolag, på tillgång tillgenetiska data skulle kunna hindras (se bet.1990/91:SoU10, rskr. återkomregeringen till med skrivelsen Genetiskintegritet (skr. 1998/99:136, bet. 1999/2000:SoU5)vari lämnas en redogörelse för det beredningsarbetesom bedrivits efter tillkännagivande ochde åtgärder som vidtagits för att stärka denenskilda människans genetiska integritet (se bl.a.Ds 1996:13). Frågeställningarna som tas upp iskrivelsen rör bl.a. försäkringsbolags tillgång tillgenetisk information om enskilda. Enligt regeringensuppfattning är frågan om hur skyddet för dengenetiska integriteten slutligt skall utformas såkomplex att den bör övervägas i en kommitté därsamtliga riksdagspartier är företrädda. Avskrivelsen framgår att regeringen mot den bakgrundenhar för avsikt att tillsätta en parlamentariskkommitté med uppdrag att lägga fram ett samlatförslag till hur det på alla samhällsområden skallkunna garanteras att någon diskriminering på grundav det genetiska arvet inte sker.Med anledning av det av regeringen initieradeutredningsarbetet anser utskottet att motion L606inte påkallar någon ytterligare åtgärd frånriksdagens sida. Motionen avstyrks.Kollektiva försäkringarEn privat försäkring uppkommer genom ett avtalmellan försäkringsgivaren och försäkringstagaren.Det är vidare vanligt förekommande attförsäkringstagaren ingår avtalet för annan,exempelvis en grupp anställda (gruppförsäkring).Civilrättsliga regler om försäkringsförhållandenfinns, som framgått av föregående avsnitt, i lagen(1927:77) om försäkringsavtal.Försäkringsavtalslagen är tillämplig på bl.a. liv-och pensionsförsäkringar liksom andra typer avpersonförsäkringar.De privata försäkringarna kan sålunda varaindividuella eller kollektiva. Med kollektivaförsäkringar avses i sammanhanget delsgruppförsäkringar där en gruppföreträdare förhandlatfram standardiserade försäkringsvillkor för samtligamedlemmar i en på förhand avgränsad grupp personer,dels sådana försäkringar som grundar sig påkollektivavtal. Försäkringsvillkoren i en försäkringsom grundar sig på kollektivavtal förhandlas intefram med en försäkringsgivare som förhandlingspartutan i stället i förhandlingar mellan parter somäger rätt att träffa bindande kollektivavtal enligtarbetsrättsliga principer. Grundtanken med dekollektiva försäkringarna är framför allt attkostnaderna för försäkringarna hålls ned genomförenklade administrationsförfaranden, vilket medföratt försäkringspremierna blir lägre och attförsäkringarna därigenom kan omfatta personer som avolika anledningar annars skulle stått utanförsäkringsskydd. Några särskilda lagregler finnsinte för de kollektiva försäkringsformerna.I sammanhanget kan nämnas att det i vidutgången av fanns drygt två miljonertecknade individuella livförsäkringar och närmaretio miljoner grupplivförsäkringar.I motion L602 anför m.fl. (kd) attefterlevande inte alltid har kännedom om vilkaförsäkringar en avliden haft och som berättigar tillutbetalning vid dödsfallet. Motionärerna begär attriksdagen ger regeringen till känna att det börövervägas att personnummer obligatoriskt skall angesäven i kollektiva försäkringar.För försäkringsavtal är inte föreskrivet någrasärskilda formkrav, utan avtalets ingående reglerasav allmänna principer. Några regler om attpersonnummer skall anges finns således inte vare sigdet är fråga om en individuell försäkring eller enkollektiv. Normalt har dock försäkringsbolagen bådevid de individuella försäkringarna och vid defrivilliga gruppförsäkringarna tillgång tillpersonnummer för identifiering avförsäkringstagaren. Vid de obligatoriskagruppförsäkringarna, där samtliga gruppmedlemmargenom sitt medlemskap i gruppen blir automatisktanslutna till försäkringen, är det däremotgruppföreträdaren och inte försäkringsbolaget somregelmässigt har tillgång till uppgifter om deförsäkrades identitet.I försäkringsavtalslagen finns inte heller intagennågon bestämmelse om en allmän skyldighet förförsäkringsbolag att informera ett dödsbo om att denavlidne haft en personförsäkring som medför attförsäkringsersättning utgår vid dödsfallet. Harnågon insatts som förmånstagare till försäkringen ärförsäkringsbolaget dock enligt 49 § lagen (1941:416)om arvsskatt och gåvoskatt skyldigt att i vissa falllämna kontrolluppgift till beskattningsmyndigheteninom en månad från det att bolaget erhöll kännedomom dödsfallet.På försäkringsområdet pågår ettomfattande reformarbete. Försäkringsrättskommitténavlämnade delbetänkandet (SOU 1986:56)Personförsäkringslag, vari läggs fram förslag tillnya bestämmelser om personförsäkringar som äravsedda att ersätta försäkringsavtalslagensbestämmelser på området.