bet · GN01LU19 · 2000-04-11 00:00:00 — I detta yttrande analyseras fenomenet ränteskruvning från civil-rättslig synpunkt samt diskuteras vilka åtgärder som lämpligen kan vidtas påområdet.1 Vad är ränteskruvning?Ränteskruvning innebär att en finansiär vid leasing, avbetalning eller annankreditgivning debiterar motparten ett vederlag för finansieringstjänsten somöverstiger vad som avtalats. Ränteskruvning föreligger exempelvis när enleasegivare debiterar leasetagaren leasingavgift efter en räntesats om 15 %när den rätteligen skall vara 10 %.Två huvudfrågor måste i tur och ordning besvaras vid avgörande av omoch i så fall hur stor ränteskruvning (eller överdebitering) som företagits,nämligen:? Vad är avtalets innehåll??? Hur har avtalet tillämpats? ?2 AvtalsinnehålletSärskilda lagregler om ränta och ränteändringar i finansieringsavtal saknas isvensk rätt utom för konsumentkrediter (se 10-13 §§ konsument-kreditlag). Eftersom konsumentreglerna tillåter kreditgivaren att åberopa sinaegna ändrade upplåningskostnader som grund för ränteändring och den ilagen reglerade underrättelseskyldigheten inte är civilrättsligt sanktionerad,medför regleringen inget nämnvärt ingrepp i den avtalsfrihet som allmäntföreligger utanför konsumentområdet. Generellt gäller därvid, enligt allmän-na avtalsprinciper, i huvudsak följande:? Avtalat vederlag gäller.?? Har inget annat överenskommits får ingen av parterna ändra det ur-sprungligen avtalade vederlaget till sin fördel.?? Inte heller de underliggande principerna för vederlagets beräkning fårpart ensidigt ändra i efterhand.?? En ensidigt eller skönsmässigt föreskriven ändringsrätt kan jämkaseller lämnas utan avseende med stöd av generalklausulen mot oskäligaavtalsvillkor i 36 § avtalslagen, särskilt då ändringsvillkoret uppställtstill nackdel för den svagare parten i avtalsförhållandet och denne sak-nar rätt att frånträda avtalet vid väsentliga höjningar av vederlaget. ?Den grupp av ränteändringsvillkor som torde vållat mest problem i till-lämpningen är följande:? Finansiären får ändra den avtalade räntan med anledning av ändringarav räntenivån på den marknad där finansiären vid var tid finansierarsig.?? Finansiären får ändra den avtalade räntan om det föranleds av ändradeupplåningskostnader. ?Dessa villkor knyter an till hur väl finansiären i det konkreta fallet lyckasmed sin refinansiering/upplåning under avtalets löptid. Det betyder att finan-siären kan övervältra resultatet av mindre lyckade refinansieringsval elleroskicklig upplåning på motparten. Eftersom leasing- och låneavtal normaltinte kan frånträdas har leasetagaren respektive låntagaren inga effek-tiva rättsliga vapen mot detta.En annan grupp av ändringsvillkor knyter i stället an till marknadsräntornai allmänhet, oavsett om detta uttrycks som "allmänna ränteläget" eller meraprecist genom val av en eller flera konkret utpekade referensräntor på mark-naden, t.ex. SSVX 90 eller STIBOR. Som utvecklat i sinmotivering för en obligatorisk referensräntekoppling vid finansiell leasing(se SOU 1994:120 s. 394-398), kan tunga principiella och konkurrensmässi-ga skäl anföras för att denna typ av ändringsvillkor är att föredra framförvillkor med en direkt koppling till den enskilde finansiärens refinansierings-kostnader (så numera även i rapporten Kart-läggning av leasingavgifter s. 8 f).Oavsett till vilken villkorsgrupp en ändringsklausul är att hänföra, måstedess innebörd i det konkreta fallet fastställas med hjälp av avtalstolkningoch, i förekommande fall, avtalsutfyllning. Bortsett från villkor med enkeloch klar referensränteknytning, kan dessa operationer ibland vara besvärliga.Klausulerna kan vara diffusa, ofullständiga och ensidigt for-mulerade. Detta medför att det blir svårt att fastställa när gränsen för avtalsbrott är nådd och ränteskruvning följaktligen föreligger. Dessa svårigheterinnebär emellertid inte att klausulernas innebörd inte skulle gå att fastställaeller att en tolkning är lika god som en annan. I de tvister om ränteskruvningsom avgjorts av domstolar och skiljenämnder synes mig inte heller tolk-ningsproblemen ha utgjort den svåraste stötestenen, bl.a. därför att denskruvning som förekommit inte sällan varit så grov att detta saknat avgöran-de betydelse som finansiären över huvud taget inte kunnat läggafram någon trovärdig förklaring till varför den avtalsränta som uttagits suc-cessivt förlorat kontakten med de för finansiärens upplåning relevanta mark-nadsräntorna.Såvitt jag kan överblicka har parterna i tvisterna vidare ofta varit överensom att den aktuella ränteändringsklausulen skall tillämpas kongruent ellersymmetriskt. Även om villkoret stadgat endast att finansiären "får" ändraavtalsräntan efter ändringar i upplåningskostnaderna, vilket ordagrant tolkatbetyder att finansiären kan välja att alltid höja men aldrig sänka avtalsräntanhar detta villkor när tvist uppkommit inte tolkats på annat sätt än att finansiren i princip är skyldig att sänka räntan på motsvarande sätt som han har rättatt höja den. Detta är säkerligen också vad som under alla förhållanden skulleha gällt, dvs. dylika formellt ofullständiga villkor måste utfyllas med enprincip om neutral (eller kongruent) tillämpning.Det nu sagda gäller till en början om inte annat avtalats. Men även om eninkongruent ändringsrätt avtalats, vilket torde vara ovanligt, finns mycketsom talar för att kongruens ändå bör upprätthållas med stöd av 36 § avtalsla-gen. Skälet för detta är att ett sådant avtal i praktiken skulle ge finansiärennäst intill obegränsad ensidig och skönsmässig möjlighet att vidga sin ränte-marginal i ingångna avtal på ett sätt som strider mot de grundläggande förut-sättningar under vilka denna typ av avtal ingås utan att motparten ges någonmöjlighet att frånträda avtalet. Man torde därför generellt kunna slå fast attsänkta upplåningskostnader skall få fullt och lika stort genomslag medelstsänkt ränta som höjda kostnader får genom höjd ränta (jfr , Civilrättenvid finansiell leasing, 1996, s. 91). Något annat avtalsinnehåll än som svararmot fullständig kongruens bör man med andra ord inte ha anledning att räknamed.3 Avtalets tillämpningDet fastställda avtalsinnehållet får sedan jämföras med hur avtalet faktiskthar tillämpats. Först skall då noteras att initiativet till ändringar av den räsom gällde när finansieringsavtalet startade kommer från finan-siären, eftersom denne normalt har betingat sig ensidig ändringsrätt ochnormalt har exklusiv tillgång till den information och de parametrar somkrävs för beslut om ränteändring och framräkning av korrekta annuitetsbe-lopp. Tillämpade beräkningsprinciper och formler är vidare ofta så komplice-rade att kunden inte utan att anlita konsulthjälp har möjlighet att kontrolleraom finansiärens beräkningar och krav är avtalsenliga.Nu anförda omständigheter medför att frågan om hur avtalet har tillämpatsoftast är lika med hur avtalet har hanterats av finansiären. Kunden har nor-malt ingen annan möjlighet än att förlita sig på att finansiären som professio-nell aktör och tillsynssubjekt på kreditmarknaden tillämpar föreskrivna av-talsvillkor korrekt och lojalt. Det är emellertid också detta förhållande sommöjliggör att ränteskruvning kan förekomma. Om kunden hade tillgång tillall relevant information skulle finansiärens försök att skruva räntan antagli-gen tidigt kunna upptäckas och omöjliggöras. Så länge finansiären emellertidkan luta sig mot diffust formulerade och skönsmässigt utformade ändrings-klausuler, inte ger besked om de närmare grunderna för vidtagna ränteänd-ringar, kunden inte har tillgång till samtliga de parametrar som bestämmerannuitetsbeloppens storlek samt finansiären betingat sig rätt att utan nämn-värda begränsningar åberopa egna kostnadsökningar som grund för höjning-ar, är kundens praktiska möjligheter att bevaka sina rättigheter mycket små.Detta gäller kanske i särskilt hög grad vid leasingfinansiering, där vederlagetstrikt juridiskt utgörs av hyror, vars huvudkomponenter - ränta och amorte-ring - inte specificeras öppet. Därför förekommer att leasing-kunden inte känner till vilken räntesats leasingavgifterna baseras på och änmindre efter vilka principer avgifterna beräknas. Det sagda medför att kun-den ofta först när ränteskruvningen pågått eller avtaletredan löpt ut får anledning att misstänka att han betalat för mycket. Över-debiteringen kan då ha nått en sådan nivå att kunden redan av höjden påannuitetsbeloppen anar att något är fel.Hur ränteskruvningen/överdebiteringen närmare bestämt brukar gå till harbeskrivits av (SOU 1994:120 s. 394). Dessa beskriv-ningar har därefter i hög grad kommit att bekräftas i de utredningar somgjorts i tvister inför skiljenämnder och domstolar.När ränteskruvning kan misstänkas får avtalsräntans nivå och utvecklingunder kontraktstiden jämföras med utvecklingen av de enligt ändringsklau-sulen relevanta marknadsräntorna . Kan eller vill inte finan-siären uppge vilken eller vilka räntor som varit relevanta för hans refinansie-ring (om klausulen nu knyter an till denna), blir kunden hänvisad till att utgåfrån den eller de marknadsräntor som kan antasha varit relevanta för finansiärens upplåning. Enligt min mening måste dengivna utgångspunkten sedan vara (om finansiären inte kan visa att någotannat överenskommits) att den marginal som vid avtalets början förelågmellan avtalsräntan och relevant marknadsränta skall kvarstå oförändradunder avtalets löptid (jfr SOU 1994:120 s. 399). Något annat skulle innebäraett frångående av den grundläggande principen att ingendera parten i ett avtali efterhand skall ensidigt kunna ändra avtalsvillkoren eller avtalets förutsättningar till sin fördel. I den utsträckning som de av finansiären faktiskt debitrade beloppen visar sig innefatta en vidgning av den ursprungliga räntemar-ginalen, föreligger därmed en marginalvidgning som är avtalsstridig om intefinansiären kan visa att vidgningen föranletts av omständigheter som motive-rat att han inom ramen för ränteändringsklausulen haft rätt att justera avtals-räntan på det sätt som skett. Det överdebiterade beloppet skall i så fall åter-bäras jämte ränta.Det nu sagda borde sakligt sett inte vara kontroversiellt. I vissa skruv-ningstvister har finansiären emellertid hävdat att avtalets förutsättningar ochändringsklausulen inte innebär att den ursprungligen gällande räntemargina-len för avtalet skall eller måste vara . Vad som då i stället skullegälla har finansiären dock haft svårt att förklara på annat sätt än som för-medlat intrycket av att denne anser sig fritt kunna sammanväga alla omstän-digheter i sin verksamhet för en skönsmässig bedömning av vilket genom-slag dessa omständigheter lämpligen skall få på räntan i löpande avtal. Ävenom denna ståndpunkt formellt är möjlig att inrymma i en oklart utformadändringsklausul, kan den inte anses innefatta annat än skenargument ochdimridåer. Vad saken i realiteten handlar om är att finansiären så långt möj-ligt vill bibehålla utrymmet för att, utan att behöva prestera några konkretagrunder, vid behov kunna förbättra resultatet i verksamheten genom att vidgaräntemarginalen i sin avtalsstock. Så länge ändringsklausulerna är oklartformulerade kan han också hålla "på mattan" genom atthävda att det finns olika uppfattningar om avtalsinnehållet under det attklargörande civilrättsliga prejudikat saknas (jfr avsnitt 5 nedan).4 förslagLeasingutredningen föreslog 1994 att det skulle införas en lag om finansiellleasing mellan näringsidkare med i huvudsak dispositiva men på vissapunkter tvingande regler. Såvitt gäller ändring av leasingavgiften föreslogstvingande regler som väsentligen innebar följande.Leasegivaren skulle med giltig verkan kunna ändra den ursprungligen gäl-lande leasingavgiften om han förbehållit sig sådan rätt, förutsättningarna förändring och avtalsräntan angetts i avtalet, leasetagaren skriftligen underrät-tats om ändringen samt underrättelsen angett grunden för ändringen så attleasetagaren kunde kontrollera att den var avtalsenlig. Som ändringsgrundskulle leasetagaren inte få åberopa ändringar i egna upplåningskostnader utansom huvudregel endast ändringar i en officiellt noterad referensränta somangetts i avtalet. Vidare skulle fullständig kongruens krävas genom att lease-givaren var skyldig att sänka räntan under samma förutsättningar som hanfick höja den.I motiveringen till förslaget angavs, kort sammanfattat, att ränteskruvning-en inom leasingområdet var av sådan art och omfattning att tvingande lag-regler behövdes för att minimera leasegivarnas utrymme att missbruka rättenatt ändra leasingavgiften. Valet av referensränteregeln motiverades av bådepraktiska och principiella skäl: dels angavs det i praktiken annars vara omöj-ligt för leasetagaren att kontrollera om företagna eller underlåtna avgiftsänd-ringar var avtalsenliga, vilket bäddade för missbruk och tvister, dels ansågsdet principiellt felaktigt och osunt att låta leasetagare enligt löpande avtalbära risken (och förmånen) av att leasegivaren refinansierar sig sämre än vadrelevanta marknadsräntor återspeglar som en referensräntekopplinggav betydligt bättre incitament att sträva mot rationellt beteende och sundkonkurrens. De invändningar, som vid konsumentkreditlags infö-rande hade riktats mot en referensränteregel, ansågs i vart fall inte på lea-singområdet ha sådan tyngd att de uppvägde de stora praktiska och principi-ella nackdelar som följer med en direkt koppling mellan den enskilde lease-givarens upplåningskostnader och kundernas leasingavgifter.Leasingutredningens förslag har ännu inte lett till lagstiftningsåtgärder.Skälen till detta lär inte i första hand ha att göra med de föreslagna avgifts-ändringsreglerna utan med påstådd osäkerhet om det nuvarande lagregle-ringsbehovet i allmänhet på leasingområdet. Remissutfallet beträffande änd-ringsreglerna redovisas i all korthet på s. 260 f i min bok vidfinansiell leasing, vartill hänvisas.5 rapportFinansinspektionen har lagt fram rapporten avleasingavgifter, där FI redovisar resultat och slutsatser av en företagen undersökning av ändringsklausulers utformning och förekomst. Kort kan noterasatt leasegivarna i rätt hög grad lär ha övergått till referensränteklausuler, att FI inte anser sig ha möjlighet att påstå att det finns oskäligavtalsvillkor eller att avtalen tillämpats avtalsstridigt, att FI inte heller asig ha möjlighet att påstå att det förekommit systematisk ränteskruvning, attFI dock anser att den otydliga utformningen av många ändringsklausulerutgör ett problem, att en underrättelseskyldighet motsvarande vad Leasingut-redningen föreslagit därför bör övervägas i lag, allmänna råd eller bransch-avtal men då inte bara för finansiell leasing samt att FI vidhåller sin tidigarremissynpunkt att mindre näringsidkare generellt bör ges samma tvingandeskydd av lagstiftaren som föreslagit för konsumenter.FI grundar sina återhållsamma slutsatser vad gäller oskäliga villkor ochavtalsstridig tillämpning på att FI inte kan agera domstol och att det ankom-mer på allmän domstol eller skiljemän att avgöra civilrättsliga tvister. Oklar-heter kring och olika bedömningar av tolkningen av ändringsklausulernasamt bristen på vägledande domstolsavgöranden sägs också omöjliggöra enbedömning av om osund verksamhet förekommit.Jag anser att FI:s uppfattning i denna del är ohållbar. FI får inte underlåtaatt fullgöra sin uppgift att stävja osund finansieringsverksamhet bara därföratt det i sundhetsbedömningen finns inbakade civilrättsliga frågeställningarsom inte avgjorts av . Inom ramen för finansieringsverk-samhet finns mängder av civilrättsliga frågor för vilka det saknas prejudice-rande avgöranden. Skall FI "passa" så snart en sådan fråga kommer in ibilden?Det skall vidare uppmärksammas att ränteskruvning utgör ett beteendesom när den görs uppsåtligen - vilket här måste förutsättas eftersom finansiä-ren rimligen måste veta när det föreligger grund för ränteändring: vad harhan annars för underlag för sitt ändringsbeslut? - konstituerar bedrägeri. NärFI anser att man inte på grund av ändringsvillkorens oklarhet har möjlighetatt påstå att systematisk ränteskruvning förekommit, anförs därmed också attdet inte går att bedöma om instituten gjort sig skyldiga till systematiskabedrägerier eller ej. Men är detta inte redan i sig en tillräcklig grund för atingripa? Kan en finansieringsverksamhet verkligen vara sund om till-synsmyndigheten på grund av oklara avtal, som formulerats av institutet, intekan avgöra om verksamheten innefattar systematiska bedrägerier eller ej?6 Vad bör göras?Vid bedömningen av om och i så fall vilka åtgärder som bör vidtas för attkomma till rätta med och förebygga framtida ränteskruvning i finansierings-avtal finns flera tänkbara alternativ. Först skulle kunna hävdas, bl.a. med stöav färska rapport, att det finns en påvisbar utvecklingmot allt fler referensräntekopplade avtal och att problemen med ränteskruv-ning därmed kommer att minska väsentligt. Något uttalat behov av åtgärderskulle då inte föreligga. Även omständigheten att de värsta och flesta fallenav skruvning gäller avtal ingångna kan ge stöd fördetta. Häremot kan invändas att samma latenta utrymme för ränteskruvningändå finns kvar och åter kan tänkas tas i anspråk av finansiärerna när ändrademarknadsförhållanden så påkallar. Redan de potentiella möjligheterna tillskruvning som avsaknaden av klargörande regler eller riktlinjer ger finansiä-rerna kan således motivera att åtgärder vidtas. Därtill skulle man med nyaregler kunna komma till rätta med en kvarstående "undervegitation" av okla-ra avtal och oseriösa finansiärer. I vart fall när kunderna är konsumenter ochsmå företagare finns det också goda skäl att garantera en minimistandard förgenomsynbarhet i avtal och avtals tillämpning.För finansiella leasingavtal har både och Finansin-spektionen föreslagit att skyddsregler mot ränteskruvning införs genomtvingande lagstiftning. förslag omfattade samtliga lea-setagarkategorier medan velat begränsa skyddet tillkonsumenter och småföretagare. torde inte haft någonprincipiellt annorlunda syn på skyddsbehovet än inspektionen, utan de före-slagna lagreglernas breda tillämpningsområde torde främst ha föranletts avsvårigheterna att i denna typ av lagstiftning finna acceptabla kriterier för atavgränsa tillämpningsområdet. Noteras kan att man inte någonstans i dencivilrättsliga lagstiftningen lyckats hitta en godtagbar modell för atsärreglera småföretagares (s.k. "kvasikonsumenters") avtal. Visserligensiktar 36 § avtalslagen bl.a. på att ta till vara småföretagares skyddsbehov,men eftersom bestämmelsen är in casu-inriktad finns här inte de gränsdrag-ningsproblem som uppkommer vid en positiv utformad lagreglering.Vid övervägande av lagstiftningsåtgärder uppkommer också frågan omregleringen skall gälla enbart för finansiell leasing. Visserligen torde pro-blemen med ränteskruvning varit störst på leasingområdet, och somnämnts utgör den finansiella leasingens särskilda juridiska konstruktion ensärskild god miljö för ränteskruvning. Men i princip är problemet med rän-teskruvning inte begränsat till leasingområdet utan har bäring på alla finansi-eringsavtal som ingås till rörlig ränta. Jämför t.ex. att tingsrättsuppmärksammade dom avsåg ränteskruvning vid avbetalningsfi-nansiering. Redan den gällande regleringen i 11 § konsumentkreditlagenvisar för övrigt att skruvningsfrågan har generell karaktär. Och så länge viinte har någon allmän reglering av avtalstypen finansiell leasing framstår detsom ologiskt om enbart frågan om skruvning av leasingavgift lagreglerades.En lagstiftning mot ränteskruvning bör således helst vara generell. Alter-nativet synes då stå mellan att skriva en ny lag om ränteändring i finansie-ringsavtal eller att komplettera den nuvarande räntelagen (som reglerardröjsmålsränta) med ett nytt avsnitt härom. Oavsett vad reglerna placeras börinnehållet bestå av civilrättsliga regler som anger vilka omständigheter somfår läggas till grund för ränteändring i löpande finansieringsavtal, vilka upp-gifter som måste framgå av avtalet för att räntehöjningar skall få åberopasmot kunden, krav på tydliga ändringsklausuler samt krav på tydliga änd-ringsunderrättelser för att räntehöjningar alls skall få genomslag mot kunden.Vidare bör kravet på fullständig kongruens i villkor och tillämpning lagfäs-tas, vilket konkret innebär att finansiären skall vara skyldig att sänka avtalsräntan i exakt samma utsträckning som han får höja den. För att dessa reglerskall få effektivt genomslag i praktiken bör helst också krävas, i vart fall påleasingområdet, att ändringar i finansiärens egna refinansieringskostnaderinte tillåts få genomslag på löpande avtal. Alternativt måste krävas att finan-siären endast får åberopa ändringar av sådana slags refinansieringskostnadersom han tydligt angett i avtalet och lika tydligt identifierat i sin underrätteom ränteändring. Om dylika krav inte uppställs har kunden i praktiken ingenmöjlighet att upptäcka försök till ränteskruvning, varvid regelverket blirverkningslöst.Det sagda gäller om nya lagregler införs. Alternativ härtill är allmänna rådeller rekommendationer från och branschöverenskom-melser. Om iakttagelse om utveckling mot allt flerreferensräntekopplade avtal är riktig, borde det senare alternativet kunna varaen väg för att bekräfta och bredda denna utveckling. böremellertid ändå ha en roll att spela så länge det åligger inspektionen att stävosund verksamhet i form av avsiktlig otydlighet som affärsstrategi och illojalavtalstillämpning. Såvitt gäller allmänna råd (etc.) beror värdet i hög grad avinnehållet. De råd som lämnat har i praktikensnarast utgjort ett stöd för ränteskruvning, men en delvis ändrad inställninghos inspektionen kan nu skönjas i den framlagda avgiftsrapporten. Om in-spektionen konverterar sin allmänna syn på räntejusteringsklausuler (s. 8 f irapporten) till konkreta anvisningar, eller i ett uttalande om god finansie-ringssed, skulle det därför innebära ett framsteg.Frågan om sist diskuterade åtgärder är tillräckliga eller om lagstiftning än-då krävs tål att tänka på. Strängt taget borde ett lagstiftningsingripande intebehövas bara av den anledningen att tillsynspliktiga finansinstitut inte följersina egna avtal. Som framhålls i ingressen till den aktuella motionen, ärsundhet och hederlig affärsmoral omistliga förutsättningar för en väl funge-rande marknadsekonomi. Ingen detaljlagstiftning i världen kan annat änmarginellt råda bot på de missförhållanden som uppstår om dessa förutsätt-ningar mera allmänt brister i en viss bransch. Frågan om skruvning av ränta ifinansieringsavtal handlar ytterst om låg affärsmoral: ena parten i ett avtals-förhållande utnyttjar sitt kunskapsövertag och sin överlägsna tillgång tillinformation för att tillskansa sig ett vederlag som överstiger vad hans mot-part medgett. Man kan fråga sig om inte de primära korrektionsmedlen motdylika beteenden snarare bör vara straffrättsliga och näringsrättsliga än civilrättsliga.Jfr 11 § fjärde stycket konsumentkreditlagen där samma sak uttrycks så attkreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar påsamma sätt till kundens förmån som till hans nackdel.