bet · GN01KU11 · 2000-03-09 00:00:00 — Enligt motionärenråder det inte full parallellitet mellanregeringsformen och , eftersomkonventionen ålägger konventionsstaterna vissskyldighet att genom lagstiftning trygga vissa fri-och rättigheter även mellan enskilda. Att utreda omäven fri- och rättigheter mellan enskilda bordegrundlagsfästas vore därför värdefullt, ansermotionären. En sådan grundlagsfäst rätt skulleenligt motionären stärka som rättsstat.BakgrundRegeringsformens fri- och rättighetskapitel reglerar- med vissa undantag, exempelvis rätten tillfackliga stridsåtgärder - endast förhållandet mellanenskilda och det allmänna, inte förhållandet mellanenskilda inbördes. För att skydda medborgarnasrättigheter mot angrepp från andra enskilda,exempelvis organisationer, har det i de flesta fallansetts tillräckligt med vanlig lag.Artikel 1 i stadgar attkonventionsstaterna skall garantera var och en sombefinner sig under deras jurisdiktion de fri- ochrättigheter som anges i konventionen.Europakonventionen riktar sig alltså i första handtill konventionsstaterna. Det är dessa som skallrätta sig efter konventionens bestämmelser ochsåledes avhålla sig från att inkräkta på enskildapersoners grundläggande fri- och rättigheter, utom ide fall där det finns stöd för sådant handlande ikonventionens undantagsbestämmelser.Många av konventionens bestämmelser förpliktarkonventionsstaterna att inte handla på ett visstsätt. Som exempel kan nämnas artiklarna 2, 9 och 10:staten skall inte beröva någon livet och inte hindranågon att utöva sin religion eller att uttrycka sinaåsikter, såvida det inte finns stöd för ingrepp ikonventionen. Till staternas skyldigheter att intehandla på ett visst sätt är i många fall kopplat enplikt till positivt handlande för att tillse att denenskilda individen kommer i åtnjutande avkonventionens rättigheter också i relation tillandra enskilda rättssubjekt (se i europeisk praxis s. 62). Rätten tillskydd för yttrandefriheten kan t.ex. kräva attstaten ingriper om enskilda grupper söker hindrautgivning av en tidning.I sitt betänkande (SOU 1975:75) Medborgerliga fri-och rättigheter diskuterade fri- ochrättighetsutredning frågan mot vem ettgrundlagsskydd för fri- och rättigheter skullegälla. Slutsatsen blev att det inte var praktisktmöjligt att i grundlag ta in en generell regleringav skyddet för fri- och rättigheterna såvitt gälldeförhållandet mellan enskilda. Man skulle i så fall -utan att ändå helt kunna överblicka verkningarna avregelsystemet - tvingas till en reglering som sådetaljerat angav vilka beteenden som var förbjudnaoch vilka påföljder som skulle knytas till deuppställda förbuden att den till följd av sinomfattning svårligen kunde rymmas inom en rimligttilltagen ram. Utredningen anförde vidare att engrundlagsreglering som generellt skyddar fri- ochrättigheterna också gentemot enskilda medför vissaproblem som gäller förhållandet mellan grundlagensrättighetsskydd och vissa av avtalsrättensprinciper. Ett av dessa problem angavs ha sin grundi principen om enskildas avtalsfrihet. Engrundlagsreglering skulle nämligen enligtutredningen ge upphov till frågan huruvida fri- ochrättighetsreglerna skall anses innefatta förbud motvissa typer av avtalsklausuler. Utredningen anfördeatt man t.ex. kan hävda att det inte bör varamöjligt för någon att i ett avtal förbinda sig attaldrig träda in i föreningar, utöva religion ellerlämna en viss ort. Om man intar den ståndpunkten atten fri- och rättighetsreglering, som gäller ocksåför förhållandet enskilda emellan, som huvudregelskulle utesluta avtalsfrihet, tvingas man enligtutredningen att undersöka i vilken omfattning mangenom särskilda föreskrifter skall tillåtaavtalsmässiga inskränkningar i fri- ochrättigheterna. Utredningen anförde att det tordevara ofrånkomligt att sådana inskränkningar i vissutsträckning måste vara möjliga.Flertalet av remissinstanserna godtog utredningensslutsats att det inte var praktiskt möjligt att igrundlag reglera förhållandet mellan enskildaparter. Någon remissinstans pekade dock på den alltstarkare ställning som organisationsväsendet fåttoch anförde att det syntes angeläget att överväga,vid en förnyad prövning av grundlagsskyddet, denenskildes ställning i förhållande tillorganisationerna, exempelvis de storaorganisationerna på arbetsmarknaden och de kommunalaförbunden som tenderade att få en roll som varjämförbar med det allmänna.I proposition 1975/76:209 delade regeringenutredningens bedömning att det inte var praktisktmöjligt att i grundlag ge rättigheterna ettomfattande skydd mot angrepp från enskilda. I deflesta fall förelåg enligt propositionen inte någotbehov av ett sådant skydd då de möjligheter somerbjöds genom vanlig lagstiftning fick anses varahelt tillräckliga.I sitt betänkande Förstärkt skydd för fri- ochrättigheter (SOU 1978:34) diskuteradeRättighetsskyddsutredningen frågan om deträttighetsskydd som genom regeringsformentillförsäkras medborgarna gentemot det allmännaborde utsträckas till att gälla även förhållandenmellan enskilda. Utredningen fann emellertid att detinte var möjligt att gå in på dessa vittomfattandeproblem.Fri- och rättighetskommittén konstaterade, i sittdelbetänkande Fri- och rättighetsfrågor (SOU1993:40), att grundlagens rättighetsreglering - medundantag för rätten till fackliga stridsåtgärder ochförfattares m.fl. rätt till sina verk (2 kap. 17 och19 §§ regeringsformen) - endast gäller förhållandetmellan den enskilde och det allmänna, inteförhållandet mellan enskilda inbördes. För attskydda medborgarnas rättigheter mot angrepp frånandra enskilda, exempelvis organisationer, var detenligt kommittén, till skillnad från skyddetgentemot den offentliga makten, i de flesta falltillräckligt med vanlig lag. Detta hindrade enligtkommittén dock inte att det kunde finnas skäl att igrundlag ta in vissa klart avgränsade regler somgällde förhållandet mellan enskilda. Kommitténanförde att detta exempelvis kunde vara fallet dåman gjort bedömningen att den vanliga lagformen ivissa hänseenden inte ger tillräckligt starkt skyddför den enskilde gentemot andra enskilda.Kommittén återgav Fri- och rättighetsutredningensslutsats att det inte var praktiskt möjligt att igrundlag ta in en generell reglering av skyddet förde medborgerliga fri- och rättigheterna såvittgällde förhållandet mellan enskilda. Vidare återgavsutredningens uttalanden att man i så fall - utan attändå helt kunna överblicka verkningarna avregelsystemet - tvingas till en reglering som sådetaljerat anger vilka beteenden som var förbjudnaoch vilka påföljder som skulle knytas till deuppställda förbuden att den till följd av sinomfattning svårligen kunde inrymmas inom en rimligttilltagen ram.Kommittén förklarade att den ansåg att dettaförhållande alltjämt gällde. att den ansåg principen om avtalsfrihetvara så viktig att denna inte borde inskränkas annatän i de fall då avtalsfriheten klart missbrukas.Tidigare riksdagsbehandlingFrågan om grundlagsskydd för fri- och rättigheterför enskilda mot andra enskilda har berörts avkonstitutionsutskottet vid ett flertal tillfällen isamband med behandling av motioner om negativföreningsrätt. Som skäl för avstyrkande avmotionerna har i huvudsak anförts att det inte ärpraktiskt möjligt eller lämpligt att till utredningta upp också den i sin helhet mycket omfattandefrågan om rättighetsskydd för enskild mot annanenskild. Frågor om sådant skydd borde enligtutskottets mening som dittills lösas inom denvanliga lagstiftningens ram. (Se bet. KU 1983/84:8,1984/85:30, 1986/87:17, 1987/88:9, 1987/88:32,1989/90:KU7, 1990/91:KU6 och 1992/93:KU2. )I betänkande 1993/94:KU24 behandladekonstitutionsutskottet regeringens proposition ominkorporering av och andra fri-och rättighetsfrågor. Utskottet avstyrkte bl.a. enmotion om grundlagsfäst negativ föreningsrätt efteratt ha gjort följande bedömning.De personer eller organisationer mot vilka enskyddsregel i grundlagen för den negativaföreningsfriheten skulle verka bör, som anför, ha rätt att någorlundadetaljerat få veta vilka handlingar från deras sidasom är förbjudna. Detta låter sig inte göras medhjälp av sådana allmänna regler som skulle bliaktuella i regeringsformen. Utskottet anser att detinte heller är möjligt att i grundlagen regleravilka påföljder som eventuellt skall följa dåexempelvis en facklig organisation, en arbetsgivareeller arbetskamrater utövar påtryckningar på ellerdiskriminerar en enskild.Ett ytterligare problem som skulle uppstå om ettskydd för den negativa föreningsfriheten infördes igrundlagen är, som kommittén påpekar, hur en sådanreglering skall förhålla sig till principen omavtalsfrihet. En grundlagsreglering av den negativaföreningsfriheten ger nämligen upphov till frågan omdenna skall anses innefatta förbud mot vissa typerav avtalsklausuler, exempelvisorganisationsklausuler. Utskottet anser i likhet medkommittén att principen om avtalsfrihet är så viktigatt denna inte bör inskränkas annat än i de fall dåavtalsfriheten klart missbrukas. Inte heller dettaförhållande är möjligt att på ett lämpligt sättavgränsa i en grundlagsregel.Konstitutionsutskottets bedömningInledningsvis vill utskottet framhålla attbestämmelserna i 2 kap. regeringsformen ochEuropakonventionen kompletterar varandra. I den månde två regelsystemen inte ger samma skydd kommer denregel som går längst att avgöra hur långt skyddetför fri- och rättigheterna sträcker sig.Såväl Fri- och rättighetsutredningen som 1993 konstaterade att detinte är praktiskt möjligt att i grundlag ta in engenerell reglering av skyddet för fri- ochrättigheterna såvitt gällde förhållandet mellanenskilda. Utskottet har vid ett flertal tillfällenuttalat sitt stöd för den uppfattningen. Det finnsinte anledning för utskottet att nu ändra sininställning. Frågor om skydd för enskilda mot andraenskilda bör som lösas inom den vanligalagstiftningens ram. De olika önskemål som därvidkan vara aktuella får hanteras allteftersom deframkommer. Utskottet avstyrker motion1999/2000:K318.Ökat minoritetsskydd m.m.MotionI motion 1999/2000:K206 av m.fl. (m)hemställs att hos regeringen begär förslagom ökat minoritetsskydd vid rättighetsbegränsningari enlighet med vad som anförts i motionen (yrkande1), att hos regeringen begär förslag omsådan förstärkning av skyddet för de mänskliga fri-och rättigheterna i enlighet med vad som anförts imotionen (yrkande 2) och att hosregeringen begär förslag om ändring avEuropakonventionens ställning i enlighet med vad somanförts i motionen (yrkande 3). Motionärerna pekarpå att regeringsformen utgår från attmajoritetsbeslut är den beslutsform som bäst gagnardemokratin och folkstyrelsens princip. Enligtmotionärerna bör ökad hänsyn tas också tillminoritetens legitima intressen. I linje härmedanser motionärerna att minoritetsskyddet bör stärkasgenerellt vid beslut om lagstiftning som innebärinskränkningar i de medborgerliga fri- ochrättigheterna. Detta kan enligt motionärerna skegenom att reglerna om särskilt beslutsförfarande i 2kap. 12 § tredje stycket regeringsformen görstillämpliga på all rättighetsbegränsandelagstiftning. Enligt motionärerna bör dessutomgrundlagens skydd mot rättighetsinskränkningar varalika starkt oavsett vilken fri- och rättighet detgäller. Detta innebär bl.a. att de allmännabegränsningsgrunderna i 2 kap. 12 § andra stycketregeringsformen blir tillämpliga även vidbegränsningar av t.ex. äganderätten. Motionärernaanser vidare att rättighetsskyddbör anpassas till regeringsformens högre skyddsnivå.De framhåller att bestämmelsen i 2 kap. 23 §regeringsformen formellt bara utgör en anvisning förlagstiftaren och inte ger ett skydd som ärlikvärdigt med de grundlagsskyddade fri- ochrättigheterna. Motionärerna pekar också på attkonventionen inte omfattas av det skydd moträttighetsinskränkande lagstiftning som 2 kap. 12 §regeringsformen ger. En sådan anpassning avEuropakonventionens skyddsnivå till den som gällerför regeringsformen kan antingen ske genom attEuropakonventionen upphöjs till grundlag eller genomatt tillämpningsområdet för 2 kap. 12 §regeringsformen utvidgas till att omfatta ävenEuropakonventionen.BakgrundMinoritetsskyddDe grundläggande fri- och rättigheterna som reglerasi 2 kap. regeringsformen kan sägas vara av tre slag.För det första finns där fri- och rättigheter som ärabsoluta i den meningen att de inte kan begränsasannat än efter en ändring i grundlagen. Till dennagrupp av fri- och rättigheter hör religionsfriheten(1 § första stycket 6) och de s.k. negativaopinionsfriheterna (2 §) samt förbuden motåsiktsregistrering (3 § första stycket), dödsstraff(4 §), kroppsstraff och tortyr (5 §). Hit hör vidareförbudet mot landsförvisning och skyddet för svensktmedborgarskap (7 §), rätten att få ettfrihetsberövande prövat av domstol eller därmedjämställd nämnd (9 §) samt förbuden mot retroaktivstrafflag (10 § första stycket), retroaktivskattelag (10 § andra stycket) och tillfälligadomstolar (11 §).För det andra finns det fri- och rättigheter somfår begränsas, men i princip bara genom lag. Dessafri- och rättigheter är yttrandefriheten (1 § förstastycket 1), informationsfriheten (1 § första stycket2), mötesfriheten (1 § första stycket 3),demonstrationsfriheten (1 § första stycket 4),förenings-friheten (1 § första stycket 5), skyddetmot påtvingat kroppsligt ingrepp, kroppsvisitationoch husrannsakan och liknande intrång (6 §), skyddetför förtrolig kommunikation (6 §), rörelsefriheten(8 §) samt rätten till offentlig rättegång (11 §andra stycket).De nu angivna fri- och rättigheterna får, enligt 2kap. 12 § andra stycket regeringsformen, endastbegränsas i viss utsträckning. En begränsning fårbara göras för att tillgodose ett ändamål som ärgodtagbart i ett demokratiskt samhälle.Begränsningen får aldrig gå utöver vad som ärnödvändigt med hänsyn till det ändamål som harföranlett den och inte heller sträcka sig så långtatt den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningensåsom en av folkstyrelsens grundvalar. Enbegränsning får vidare inte göras enbart på grund avpolitisk, religiös, kulturell eller annan sådanåskådning. För yttrande- och informationsfriheternages ytterligare föreskrifter i 13 § och för mötes-och demonstrationsfriheterna i 14 §. Vid begränsningav rättigheter måste lagstiftaren också beaktaförbud i 15 och 16 §§ mot diskriminering med hänsyntill ras, hudfärg eller etniskt ursprung eller pågrund av kön.Till de två nu behandlade grupperna av rättigheter- de absoluta och de som kan begränsas, men endast iviss utsträckning - kommer ett antal rättigheter somalla kan få en stor del av sitt innehåll bestämtgenom vanlig lag, varvid lagstiftaren inte inämnvärd mån är bunden av några styrande regler igrundlagen. Hit hör reglerna om skydd motintegritetskränkande ADB-registrering (3 § andrastycket) och om skyddet för de fackliga friheterna(17 §), för äganderätten och allemansrätten (18 §),för upphovsrätten och liknande rättigheter (19 §),för närings- och yrkesfriheten (20 §) och för rättentill utbildning (21 §).Av 2 kap. 12 § tredje stycket regeringsformenframgår att ett särskilt lagstiftningsförfarandeskall tillämpas i fråga om rättighetsbegränsandelagstiftning. Bestämmelsen, som är utformad som ettuppskovsförfarande, infördes isyfte att förstärka skyddet för de grundläggandefri- och rättigheterna (prop. 1978/79:195, bet. KU1978/79:39, rskr. 1978/79:359, bet. KU 1979/80:1,rskr. 1979/80:2). Om minst tio riksdagsledamöterbegär det skall ett lagförslag om begränsningar i deicke-absoluta fri- och rättigheterna vila från det att det förstautskottsyttrandet över förslaget anmäldes ikammaren. Ett uppskov kan dock undvikas på två sätt.Lagförslaget kan avslås. Det kan ocksåomedelbart antas om minst fem sjättedelar av deröstande förenar sig om beslutet. Förfarandet skallalltså tillämpas på de fri- och rättigheter som ärbegränsningsbara, men undantag gäller enligt fjärdestycket för vissa ofta återkommande typer avlagförslag. Enligt paragrafens femte stycke prövarkonstitutionsutskottet för vidkommande omdet särskilda lagstiftningsförfarandet ärtillämpligt i fråga om ett visst lagförslag. Enligt4 kap. 10 § riksdagsordningen får utskottet inteförklara att det särskilda förfarandet inte ärtillämpligt utan att Lagrådet först hörts i saken.Utskottet är emellertid inte bundet av Lagrådetsyttrande.I samband med reform avrättighetsskyddslagstiftningen behandladekonstitutionsutskottet bl.a. motioner med krav påkvalificerad majoritet vid rättighetsbegränsningar(bet. KU 1975/76:56). Enligt utskottets meningtalade starka principiella skäl mot ett system sominnebar att riksdagsminoriteter kunde framträda medanspråk på att kontrollera det grundlagsenliga iriksdagsmajoritetens handlande. Utskottet fann ocksåatt en ordning med kvalificerad majoritet skullekomma att medföra olika praktiska problem i fråga omriksdagsproceduren. Sammantagna hade de skäl somtalade mot ett system med kvalificerad majoritet somen del av skyddet för de medborgerliga fri- ochrättigheterna en sådan styrka att utskottet intekunde godta en sådan ordning. Utskottet avstyrkte dedå aktuella motionerna. I betänkandet uttaladeutskottet emellertid att det i en nyutredningsomgång med efterföljande remissbehandlingborde övervägas frågan om att ytterligare förstärkaskyddet för de rättigheter som inte kunde skyddas påsamma sätt som tryckfriheten. Utskottet pekade bl.a.på möjligheten att införa ett särskilt förfarandeför rättighetsbegränsande lagstiftning.Det utredningsarbete som konstitutionsutskottetförordat genomfördes av den parlamentariskaRättighetsskyddsutredningen. I sitt betänkandeFörstärkt skydd för fri- och rättigheter (SOU1978:34) var utredningen enig om att det vore bästom rättighetsskyddet utformades med hjälp av en s.k.materiell metod, varmed avses bl.a. att man igrundlagen anger vilka rättighetsbegränsningar somriksdagen skall få besluta genom vanlig lag.Utredningen kom emellertid fram till att det varsvårt att på detta sätt förstärka rättighetsskyddet,oavsett om det gällde opinionsfriheterna eller de"kroppsliga" fri- och rättigheterna, och att ettsärskilt förfarande för beslut om lagar sombegränsar fri- och rättigheterna var det endaytterligare grundlagsskydd som kunde ges.Rättighetsskyddsutredningen föreslog därför att ettsärskilt lagstiftningsförfarande skulle införas.Bakom förslaget stod representanterna i utredningenför fyra största partier. Endastrepresentanten för kommunisternareserverade sig mot förslaget.När det gäller tillämpningsområdet för detsärskilda förfarandet hade det i direktiven bl.a.uttalats att kommittén borde överväga omförfarandereglerna kunde begränsas tillopinionsfriheterna eller om de skulle ha störreräckvidd. ansåg att intebara opinionsfriheterna utan också de kroppsligafriheterna var av grundläggande betydelse fördemokratins funktion och bestånd, varför skyddet istörsta möjliga utsträckning borde omfatta ocksådessa. Det särskilda beslutsförfarandet borde enligtutredningen vara tillämpligt på de begränsningsbarafri- och rättigheter som fanns upptagna i 2 kap.1-11 §§ regeringsformen. Bestämmelsen om författaresm.fl. rätt till sina verk passade enligt utredningeninte för att omfattas av detta skydd. Inte heller ifråga om de fackliga rättigheterna ansåg utredningenatt begränsningar behövde beslutas med särskiltförfarande. Utredningen menade vidare att förbudenmot rasdiskriminering och mot könsdiskrimineringhade en absolut karaktär inom sina respektivetillämpningsområden och därför inte var aktuella idetta sammanhang samt att även regeln om ersättningvid expropriation i princip var av denna natur.I proposition 1978/79:195, som hade föregåtts avpartiledaröverläggningar, menade regeringen att detföreslagna förfarandet skulle innebära en väsentligförstärkning av rättighetsskyddet och att det i alltväsentligt borde genomföras. Beträffandetillämpningsområdet för det särskilda förfarandetkonstaterade regeringen att utredningens förslag iallt väsentligt hade godtagits av remissinstanserna.Inte heller regeringen såg några skäl att frångåutredningsförslaget. - Konstitutionsutskottettillstyrkte enhälligt regeringens förslag (bet. KU1978/79:39).Vid 1996/97 och 1997/riksmöten behandladekonstitutionsutskottet motioner om kvalificeradmajoritet vid rättighetsbegränsningar.I betänkande 1996/97:KU26 fann utskottet att deskäl som utskottet tidigare anfört mot ett systemmed kvalificerad majoritet vidrättighetsbegränsningar fortfarande var giltiga.Utskottet konstaterade att möjligheterna att införarättighetsbegränsande lagar dessutom försvåratsytterligare genom det särskildalagstiftningsförfarandet, enligt vilket en minoritetkan skjuta upp riksdagsbehandlingen i minst tolvmånader. Den aktuella motionen avstyrktes.I betänkande 1997/98:KU32 avstyrkte utskottet denaktuella motionen med motiveringen att bestämmelsenom särskilt lagstiftningsförfarande i 2 kap. 12 §tredje stycket regeringsformen ger ett tillräckligtskydd för minoriteter när det gäller inskränkningari de medborgerliga fri- och rättigheterna.Europakonventionens ställningEuropakonventionen gäller som lag här i landet sedanden . När det gäller konventionensställning i svensk rätt ansåg att regler om de mänskliga fri-och rättigheterna var av sådan vikt att de har sinplats i en grundlag (SOU 1993:40 Del B s. 127).Kommittén konstaterade dock att 2 kap.regeringsformen redan innehöll en omfattandereglering av fri- och rättigheter, vari ocksåstadgades under vilka förutsättningar fri- ochrättigheterna får begränsas, och att denna regleringtill stor del utformats med sominspirationskälla. Enligt kommittén skulle eninkorporering av konventionen med status av grundlagleda till en dubbelreglering på grundlagsnivå avvissa rättigheter och hur dessa får inskränkas. Viden eventuell konflikt mellan konventionen ochregeringsformen skulle konventionen enligt kommitténdessutom som senare lag ges företräde. Detta fannkommittén mindre lämpligt och föreslog i stället attEuropakonventionen skulle få status av vanlig lag.Konsekvensen av detta skulle enligt kommittén bliatt en lag stiftad före inkorporeringslagen inteskulle tillämpas om den stred mot konventionen. Föratt garantera företräde även iförhållande till senare stiftad lag ansåg kommitténatt den skulle ges en särskild betydelse genom enbestämmelse i regeringsformen som, efter förebild av1 kap. 7 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen,stadgade att lag eller annan föreskrift inte fårmeddelas i strid med Europakonventionen.Frågan om inkorporering av Europakonventionenbehandlades i proposition /94:117. Till grundför propositionen låg en överenskommelse i olikaförfattningsfrågor som hade träffats mellanriksdagspartierna . I propositionendelade regeringen kommitténs bedömning attinkorporeringen av skulle skegenom vanlig lag. Vidare menade regeringen att denföreslagna grundlagsbestämmelsen hade ett betydandevärde. Genom en regel i regeringsformen markerades,enligt regeringen, den särskilda betydelse somkonventionen har och som självainkorporeringsförfarandet syftade till attförstärka. Regeringen underströk att konventionengenom den föreslagna bestämmelsen inte fickgrundlags status och att det inte heller skapadesnågon ny nivå i normhierarkin mellan vanlig lag ochgrundlag. Enligt regeringen innebar det att i fallav verklig eller skenbar konflikt mellankonventionen och annan lag - och motstridigheteninte är av den uppenbara karaktär som förutsätts ilagprövningsregeln (11 kap. 14 § regeringsformen) -måste konflikten lösas genom lagtolkning eller medhjälp av rättstillämpningsmetoder. Propositioneninnehåller därtill en ingående redogörelse förprinciper som kan bli aktuella när det eventuelltfinns en konflikt mellan Europakonventionensbestämmelser och inhemska lagregler. Vidare framhöllregeringen att någon risk för en konflikt mellanEuropakonventionens bestämmelser och föreskrifternai 2 kap. regeringsformen inte gärna kan uppstå. mån de två regelsystemen inte ger samma skyddkommer, enligt regeringen, den regel som går längstatt bli den som avgör hur långt skyddet för fri- ochrättigheterna sträcker sig. Med andra ordkompletterar regelsystemen varandra.