bet · GN01JuU7 · 2000-01-25 00:00:00 — Utskottetavstyrkte då aktuella motionsyrkanden (bet.1998/99:JuU22 s. 8).Enligt utskottets uppfattning innebär det ovanredovisade utredningsuppdraget att önskemålet imotionen 1999/2000:Sf640 väsentligen är tillgodosettoch motionen avstyrks i denna del.PreskriptionsavbrottI motion 1999/2000:Ju723 (m) begärs attpreskriptionsavbrott skall inträda redan när enmisstänkt delges förundersökningsprotokollet. Enligtmotionärernas uppfattning innebär nuvarande reglerinte bara en risk för åtalspreskription utan ocksåför att brottsoffret går miste ombrottsskadeersättning enligt brottsskadelagen(1978:413).Vad först gäller frågan om åtalspreskription hadeutskottet att ta ställning till ett motsvarandemotionsyrkande vid /98 (1997/98:JuU1s. Utskottet anförde den gången följande.Av 35 kap. 1 § BrB framgår att den tidsfrist eftervars utgång påföljd för brott i allmänhet inte kanådömas, dvs. åtalspreskription inträder, endast kanavbrytas genom att den misstänkte häktas ellererhåller del av åtal för brottet. Frågan om påvilket sätt åtalspreskription skall kunna avbrytasövervägdes ingående under förarbetena tillbrottsbalken. Departementschefen anförde i dennafråga att det inte fanns tillräckliga skäl att låtadelgivning av misstanke om brott varapreskriptionsavbrytande. En sådan ordning skulle imånga fall leda till en betydande förlängning avpreskriptionsfristerna och kunna leda tillprocessuella komplikationer, t.ex. i frågan omhuruvida delgiven misstanke avsett den sedermeraåtalade gärningen. Det kunde visserligen inteförnekas att de möjligheter gällande ordning gav denmisstänkte att själv förhindra preskriptionsavbrottkunde leda till föga tillfredsställande resultat.Enligt departementschefen kunde emellertid varjegränsdragning, hur den än skedde, i enskilda fallmedföra mindre gynnsamma konsekvenser (NJA II 1962s. 564 f).Efter att ha erinrat om att en annan ordning finnsi skattebrottslagen (1971:69) förklarade utskottetatt det inte var berett att frångå den reglering ifråga om åtalspreskriptionen som kommit till uttrycki och avstyrkte det då förevarandemotionsyrkandet.När utskottet vid /99 hade attställning till ett motsvarande motionsyrkandevidhöll utskottet denna inställning (bet.1998/99:JuU22 s. 9 f).Såvitt avser brottsskadeersättning antog riksdagenvid förra en lag om ändringar ibrottsskadelagen (prop. 1998/99:41, bet.1998/99:JuU20, rskr. 1998/99:175, SFS 1999:253).Ändringarna i denna del innebär sammanfattningsvisatt rätten till brottsskadeersättning kvarstår underen . Om allmänt åtalhar väckts, skall ansökan om brottsskadeersättninggöras från det att dom eller slutligtbeslut har vunnit laga kraft. Har allmänt åtal inteväckts men förundersökning inletts, skall ansökangöras från det att förundersökningenlagts ned eller avslutats. I övriga fall skallansökan göras från det att brottetbegicks. Om det finns synnerliga skäl, kan dock enansökan prövas även om den kommit in för sent.I enlighet med äldre rätt skall alltjämt gälla attansökan prövas endast om brottet har anmälts tillpolis eller åklagare eller om sökanden visar giltiganledning till att någon sådan anmälan inte hargjorts.Vidare innebär den nya lagen att en särskildbestämmelse om preskription av fordran påbrottsskadeersättning införs. Preskriptionstiden förbrottet gäller som en yttersta tidsgräns för rätttill sådan ersättning oavsett vad som är föreskrivetom tid för att ansöka om brottsskadeersättning. Enfordran på brottsskadeersättning skall preskriberasenligt samma regler som gäller för en fordran påskadestånd i anledning av brottet.Särskilda regler om preskription av skadestånd pågrund av brott finns i 3 § preskriptionslagen(1981:130). Dessa preskriptionsregler innebär bl.a.att en fordran på skadestånd i anledning av brottpreskriberas tidigast efter brottet men atttiden förlängs i vissa fall. Förlängning kan ske ide fall då tiden för åtalspreskription för brottetär eller längre. Den nya lagregleringeninnebär att också preskriptionstiden för anspråk påbrottsskadeersättning kan förlängas på motsvarandesätt.Vid behandlingen vid /99 av ettmotsvarande motionsyrkande som det nu aktuellaanförde utskottet i fråga om risken för preskriptionav rätt till brottsskadeersättning att de nyabestämmelserna i brottsskadelagen måste ansestillräckliga för att rättsförluster för brottsofferskulle undvikas. Motionsyrkandet avstyrktes (bet.1998/99:JuU22 s. 11).Utskottet står fast vid sina uttalanden vid förrariksmötet och avstyrker motion 1999/2000:Ju723 idenna del.Elektronisk kontrollI motion Ju503 (fp) begärs en utredning om attfängelsestraff upp skall kunnaverkställas genom intensivövervakning medelektronisk kontroll. I motionen förordas dessutomatt sådan övervakning skall kunna beslutas avdomstol som en självständig påföljd.Enligt 1 § lagen (1994:451) om intensivövervakningmed elektronisk kontroll är denna tillämplig vidverkställighet av dom på fängelse, om den dömdeskall undergå fängelse och detinte är fråga om fängelse som förenats medskyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § BrB. I fall somavses i 1 § får, på ansökan av den dömde, beslutasatt fängelsestraffet skall verkställas utanföranstalt. En ansökan får inte bifallas, om den dömdeär häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt avnågon annan anledning än för verkställighet av detstraff som ansökan avser eller om särskilda skälannars talar mot verkställighet utanför anstalt. dömde tidigare undergått verkställighet utanföranstalt i form av intensivövervakning, får enansökan bifallas endast om det därefter förflutit enperiod av under vilken den dömde intebegått något brott som har föranlett strängarepåföljd än böter. Verkställigheten sker i enlighetmed lagens bestämmelser under ledning av den lokalakriminalvårdsmyndighet inom vars verksamhetsområdeden dömde har sin bostad (2 §).Verkställigheten utanför anstalt sker i form avintensivövervakning i för-ening med ett förbud förden dömde att vistas utanför bostaden annat än påsärskilt angivna tider och för bestämda ändamål.Efterlevnaden av förbudet skall kontrolleras medelektroniska hjälpmedel (3 §).Kriminalvårdsstyrelsen prövar på skriftlig ansökanav den dömde frågan om denne skall få undergåverkställighet av dom på fängelse utanför anstalt.Styrelsen får föreskriva att frågan i stället skallprövas av en regionmyndighet. Har ett beslut fattatsav en regionmyndighet, får det ändras av styrelsen.Den som beslutet angår får påkalla styrelsensprövning, om beslutet gått honom emot.Kriminalvårdsstyrelsens beslut får överklagas hosallmän förvaltningsdomstol (9 §).Intensivövervakning med elektronisk kontrollbedrevs ursprungligen som en försöksverksamhet.Lagen blev permanent den 1 januari 1999.Vad gällde frågan om vilka strafftider somlämpligen borde komma i fråga vidintensivövervakning med elektronisk kontrollframhöll regeringen i propositionen 1997/98:96 Vissareformer av påföljdssystemet bl.a. att reglerna omvillkorlig frigivning gällde även för den somverkställde ett straff genom intensivövervakning.Eftersom den då gällande försöksverksamheten innebaratt intensivövervakning stod öppen för den som dömtstill högst tre månaders fängelse, underkastadesdömda i praktiken intensivövervakning . Det stod klart att avintensivövervakning skulle innebära att de dömdautsattes för större påfrestningar och också föra medsig ett klientel som generellt kunde anses ha sämreförutsättningar att klara de krav somintensivövervakning ställde. Enligt regeringensmening kunde det därför befaras att avintensivövervakning medförde fler misslyckanden. Föratt intensivövervakningen skulle vara ett trovärdigtalternativ till anstaltsvistelser krävdes attingripandenivån inte skilde sig från alternativets inågon betydande utsträckning. Detta torde emellertidbli svårt att uppnå vid längre strafftider bl.a. medhänsyn till att det kunde vara svårt att under merän upprätthålla de tämligen rigorösaregler som gällde för intensivövervakningen.Regeringen ansåg mot denna bakgrund attintensivövervakning inte borde användas vid längrestrafftider än enligt den då pågåendeförsöksverksamheten, dvs. 110f).Frågan om intensivövervakning bör vara enverkställighetsform eller en självständig påföljdberördes också i propositionen. Regeringen framhölli propositionen att utgångspunkten var attintensivövervakning borde vara i princip likaingripande som verkställighet i anstalt av ettkortare fängelsestraff, vilket talade för attintensivövervakning borde användas som enverkställighetsform och inte som en självständigpåföljd.Av betydelse i sammanhanget var också att införandeav intensivövervakning med elektronisk kontroll somett permanent inslag i straffsystemet motiverades avsåväl humanitära som samhällsekonomiska skäl. Hurstor betydelse i dessa hänseendenintensivövervakningen kom att få berodde emellertidpå möjligheterna att begränsa användning avintensivövervakning till sådana fall däralternativet verkligen var en anstaltsvistelse. Omintensivövervakning kom att användas även i andrafall, dvs. där påföljden annars hade blivit någonform av kriminalvård i frihet skulle de humanitäraoch samhällsekonomiska fördelarna avintensivövervakningen minska i motsvarande mån.Genom att införa intensivövervakning som enverkställighetsform för kortare fängelsestraff kundesådana effekter minimeras. Intensivövervakning medelektronisk kontroll borde därför komma till ståndendast i fall där en domstol först kommit fram tillatt påföljden skulle vara fängelse.Vid bedömningen av om beslutanderätten borde liggapå domstol eller inom kriminalvården borde vidarebeaktas vilken typ av beslut det här var fråga om.Liksom var avsikten att reglerna omverkställighet av fängelsestraff genomintensivövervakning skulle innehålla standardiseradekriterier som endast gav det beslutande organet ettbegränsat utrymme för skönsmässiga bedömningar. Enhuvudregel borde sålunda vara att de dömda somönskade avtjäna kortare fängelsestraff genomintensivövervakning med elektronisk kontroll ocksåskulle få göra det. Det blev därför inte fråga omsådana kvalificerade bedömningar som domstolar varsärskilt lämpade för. I många fall kunde inte hellerdet nödvändiga underlaget för de bedömningar somtrots allt måste göras föreligga dådomstolen avgjorde målet. Om inte grundkriteriernaför intensivövervakningen gjordes om, vilketregeringen inte fann motiverat, framstod domstolensmedverkan inte som ändamålsenlig (prop. s. 111 f).Vid /99 hade utskottet att taställning till ett motionsyrkande om att låtaintensivövervakning med elektronisk kontroll utgöraen självständig påföljd. Utskottet instämde då iregeringens ovan redovisade överväganden ochavstyrkte motionen (bet. 1998/99:JuU22 s. 13 f).Utskottet instämmer alltjämt i regeringensöverväganden såväl när det gäller frågan om vidvilka strafftider intensivövervakning skall kunnaförekomma som när det gäller frågan om sådanövervakning bör vara en självständig påföljd. Motion1999/2000:Ju503 avstyrks.Vissa påföljdsfrågorLivstidsstraffetI motionen 1999/2000:Ju901 (m) begärs etttillkännagivande av innebörd att livstidsstraffetskall behållas. En utredning om huruvidalivstidsstraffet bör ersättas av eller kompletterasmed ett tidsbestämt straff efterfrågas i motionerna1999/2000:Ju905 (c) och 1999/2000:Ju907 (kd).Fängelse på livstid stadgas , förutomför vissa av brotten i 22 kap. BrB om landsförräderim.m., för ett fåtal brott, bl.a. för mord, grovmordbrand, grov allmänfarlig ödeläggelse, grovtspioneri och folkmord.Regeringen kan av nåd tidsbestämma ettlivstidsstraff. Tidsbestämningen beslutades efterdet att i genomsnitt mellan nio och avtjänatsoch fängelsestraffen tidsbestämdes till i genomsnittmellan 17 och . har emellertiden en tendens mot senare tidsbestämning och längrestrafftid inträtt. fick fem personer sinalivstidsstraff tidsbestämda. Av dessa frigavs enomedelbart på grund av hälsoskäl. Av de återståendefyra fick en sitt straff omvandlat till fängelse 25år, två fick straffet omvandlat till fängelse 19 åroch en fick straffet omvandlat till fängelse 18 år.Vid tidsbestämningen hade de i nämnd ordningavtjänat , och 3 månader,och 8 månader respektive 9 år och 10 månader.I sammanhanget bör även nämnas att reglerna omvillkorlig frigivning tillämpas i vanlig ordningefter det att straffet tidsbestämts.Utskottet har tidigare behandlat liknandemotionsyrkanden (se senast bet. 1998/99:JuU22 s. Utskottet vidhöll då sin tidigare inställningatt det fanns ett behov av att kunna döma tillfängelse på livstid vid särskilt grova brott.Utskottet anser alltjämt att det finns behov av attkunna döma till fängelse på livstid vid särskiltgrova brott. Det finns således ingen anledning förriksdagen att vidta någon åtgärd med anledning avmotion 1999/2000:Ju901 i denna del eller att föreslåett sådant utredningsarbete som efterfrågas imotionerna 1999/2000:Ju905 och 1999/2000:Ju907.Utskottet avstyrker de här behandlademotionsyrkandena.Påföljd vid flera brottI motionerna 1999/2000:Ju706 och 1999/2000:Ju715,båda (m), förespråkas ett avskaffande av vad somkallats mängdrabatten vid flera brott.Reglerna om hur fängelse får användas som straffför flera brott finns i 26 kap. 2 § BrB. Av demföljer att fängelse får användas som gemensamtstraff om fängelse kan följa på något av brotten.Fängelse får inte överstiga de högstastraffen sammanlagda med varandra. Det får inteheller överstiga det svåraste straffet med mer änett år om det svåraste straffet är kortare änfängelse . Om det svåraste straffet ärfängelse men inte uppgår till fängelse får det svåraste straffet överskridas . Om slutligen det svåraste straffet ärfängelse eller längre får det svårastestraffet överskridas med fyra år.Det anförda innebär t.ex. att straffet för tvåeller flera fall av misshandel och/eller stöldmaximalt är fängelse . Om däremot flera fallav t.ex. grov stöld föreligger till bedömning är detmaximala straffet fängelse i åtta år.Här bör även nämnas att det enligt 29 kap. 1 § BrBär den samlade brottslighetens straffvärde som skallligga till grund för domstolens bedömningbeträffande straffmätningen.Utskottet behandlade vid /98 ettmotsvarande motionsyrkande (1997/98:JuU9 s. 26 f).Utskottet konstaterade att straffmaximum i enavsevärd utsträckning fick överskridas när någonskulle dömas för flera brott. Härtill kom att detalltid var det samlade straffvärdet av de brott somförelåg till bedömning som skulle läggas till grundför domstolens ställningstagande i påföljdsfrågan.Utskottet ansåg mot denna bakgrund att de nuvarandereglerna erbjöd goda möjligheter att nyanserapåföljdsbedömningen för det fall att den tilltaladesamtidigt skulle dömas för flera brott. Utskottetavstyrkte den då aktuella motionen.Vid /99 vidhöll utskottet sammainställning och avstyrkte en då föreliggande motionav samma innebörd som de nu aktuella(bet.1998/99:JuU22 s. 20).Utskottet vidhåller alltjämt denna inställning ochavstyrker motionerna 1999/2000:Ju706 och1999/2000:Ju715.Påföljden för grovt narkotikabrottI motionerna 1999/2000:Ju901 och 1999/2000:Ju908(båda m) begärs en lagändring så att livstidsfängelse införs för grov narkotikabrottslighet.Påföljden för grovt narkotikabrott är fängelse ilägst två och högst . När fråga är om flerabrott får enligt 26 kap. 2 § BrB fängelse sättasöver det svåraste av det högsta straff som kan följapå brotten. Detta innebär, när det gäller grovtnarkotikabrott, att påföljden som högst kanbestämmas till fängelse . Vid återfall kanhärutöver den särskilda straffskärpningsregeln i 26kap. 3 § BrB användas. Det maximala straffet blir dåfängelse i 18 år.Enligt vad utskottet inhämtat (dir. 1998: 18) frågan omlivstids fängelse som påföljd för grovnarkotikabrottslighet.Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkandenliknande det nu aktuella. I betänkandet 1997/98:JuU9hänvisade utskottet till tidigare uttalanden varibl.a. konstaterats att de straff som mäts ut förgrovt narkotikabrott regelmässigt är långa och attnågot behov av ytterligare straffskärpning inteförelåg. Utskottet vidhöll sin tidigare intagnaståndpunkt och avstyrkte motionsyrkandena (s.19).Vid /99 hade utskottet åter att taställning till motionsyrkanden liknande de nuifrågavarande. Utskottet uttalade då att detalltjämt stod fast vid sin uppfattning att någonytterligare skärpning av straffen för narkotikabrottinte var erforderlig. Utskottet avstyrkte de dåförevarande yrkandena (bet. 1998/99:JuU22 s. 18).Utskottet vidhåller sina uttalanden från förrariksmötet och avstyrker motionerna 1999/2000:Ju901och 1999/2000:Ju908 i aktuella delar.VarusmugglingAnsvar för varusmugglingI motion 1999/2000:Ju726 (s) begärs en ordning medskärpta straff för smuggling som innebär att striktansvar för varusmuggling införs för ägare och förareav fordon, i vilka smuggelgods anträffas. Fordon,som fraktar smuggelgods, bör enligt motionärernasuppfattning förverkas.Ansvar för överträdelse av straffbuden i lagen(1960:418) om straff för varusmuggling(varusmugglingslagen) förutsätter att gärningsmannenhandlat med uppsåt eller, i vissa särskilt angivnafall, av grov oaktsamhet. Gärningsmannen skallalltså ha förfarit på ett sätt som uppfyller de iden tillämpliga paragrafen uppställda objektivaförutsättningarna för straffansvar, och förfarandetskall ha skett med den grad av subjektiv insikt somkrävs enligt det enskilda straffbudet. En person somär ägare till eller förare av ett fordon, i vilketsmuggelgods anträffas, kan alltså inte straffasenbart i sin egenskap av ägare eller förare.En bestämmelse som i viss mån anknyter tillmotionärernas önskemål finns i 7 §varusmugglingslagen. Enligt den paragrafen gälleratt om gods påträffas undandolt i fartyg, luftfartygeller tåg, på plats som inte är upplåten tillmedföljande resandes personliga begagnande, ochframgår av omständigheterna, att varusmuggling, sominte är ringa, är tillämnad eller har ägt rum, dömsbefälhavaren för bristande tillsyn övertransportmedel till böter, om han inte gjort sigskyldig till något annat brott enligtvarusmugglingslagen. Har han gjort vad som på honomskäligen ankommit för att förhindra varusmuggling,undgår han dock ansvar. Motsvarande regel gäller närtillsynen delegerats till annan person medbefälsgrad.När det gäller förverkande finns bestämmelser ibl.a. varusmugglingslagens 9 och 10 §§. Enligt 9 §skall gods som har varit föremål för varusmugglingeller försök därtill förklaras förverkat jämte kärleller emballage, vari godset förvaras. Finnsegendomen inte i behåll, skall värdet av denförverkas. Om ett förverkande är uppenbart obilligt,får det helt eller delvis efterges. Har egendomen,eller särskild rätt till den, förvärvats av någonsom var i god tro, skall förverkande inte ske.Enligt varusmugglingslagen saknar det egentligbetydelse för förverkandefrågan om brottet harbegåtts av ägaren till egendomen eller av någonannan.Enligt 10 § får hjälpmedel, som har använts vidbl.a. varusmuggling eller försök till sådant brott,förklaras helt eller delvis förverkade, om det ärpåkallat till förebyggande av sådan brottsligheteller det annars finns särskilda skäl, allt underförutsättning att ägaren eller någon i dennes ställeuppsåtligen har förövat gärningen eller medverkattill denna och ett förverkande inte skulle varauppenbart obilligt. Finns egendomen inte i behåll,får i stället värdet av den förverkas. Förverkandefår dock inte ske hos den som i god tro harförvärvat egendomen eller rätt till den. Rätten kani stället för att besluta om förverkande föreskrivaåtgärd till förebyggande av missbruk.Med hjälpmedel i 10 § avses i första handtransportmedel som använts vid brottet samt väskor,lådor och annat som smuggelgodset har förvarats i.Föremålen behöver inte vara speciellt konstrueradeför smuggling, utan det är tillräckligt att de harkommit till användning i samband med brottet.De nu redovisade bestämmelserna är fakultativa. Iförarbetena framhöll emellertid departementschefen -under hänvisning till förverkandereglernas förmodadestarkt brottsförebyggande effekt - att smuggelgodssom regel borde förverkas, så snart det inteframstod som uppenbart obilligt (oskäligt).Smugglade alkohol- och tobaksvaror liksom varor somvar förenade med säkerhetsrisker borde förverkasundantagslöst. I fråga om hjälpmedel framhölldepartementschefen att förverkande borde ske förstoch främst när det var påkallat för att förebyggafortsatta brott men också som regel vid mycket grovbrottslighet (K M prop. nr 115 1960 s. 74 f).Inom har en översyn gjorts avvarusmugglingslagen. Resultatet av översynen harpresenterats i departementspromemorian Nysmugglingslag, m.m. (Ds 1998:53). I promemorianföreslås bl.a. att varusmugglingslagen skallupphävas och ersättas av en ny lag om straff försmuggling.Vad gäller förslagen i promemorian kan nämnas ettavskaffande av regeln i nuvarande 7 §varusmugglingslagen om ansvar för befälhavare,eftersom det i praktiken visat sig närmast omöjligtatt bevisa att en befälhavare eftersatt sintillsynsskyldighet.I promemorian föreslås också bestämmelser omförverkande. Dessa skiljer sig från gällande reglerbl.a. genom att de ger möjlighet till förverkandeäven vid brott som begås av oaktsamhet, som inte ärgrov.Promemorian har remissbehandlats och bereds nu iRegeringskansliet. En proposition på grundval avförslagen i promemorian är planerad år2000.Utskottet behandlade vid förra ettmotionsyrkande av motsvarande innebörd som det nuaktuella. Utskottet framhöll den gången att i svenskrätt ansvar för brott - med undantag för detformella ensamansvaret för bl.a. ansvariga utgivarei tryckfrihetsförordningen ochyttrandefrihetsgrundlagen - förutsatte attgärningsmannen handlat uppsåtligen eller, när detsärskilt anges, av oaktsamhet. En bärande tankebakom kravet på att gärningsmannen skulle ha handlatuppsåtligen eller av oaktsamhet kunde sägas vara attendast den som haft möjlighet att rätta sig efterlagen, men inte gjort det, skulle kunna straffas.Ett strikt ansvar för varusmuggling av det slag somförordades i motionen var, enligt utskottets mening,oförenligt med grundläggande straffrättsligaprinciper. När det gällde förverkande av fordon somfraktat smuggelgods gav, betonade utskottet,gällande lag vidsträckta möjligheter och dessa kundekomma att utökas. Utskottet ville här särskiltunderstryka att förverkande av transportmedel kundeske inte bara när smuggelbrottet förövats avtransportmedlets ägare utan också när det förövatsav någon som var i ägarens ställe. Med det anfördaavstyrkte utskottet den då ifrågavarande motionen(bet. 1998/99:JuU22 s. 6).Utskottet står fast vid sina uttalanden vid 1998/99års och avstyrker motion 1999/2000:Ju726.Ringa varusmugglingI motion 1999/2000:Ju724 (mp) efterfrågas en översynav straffsatserna för ringa varusmuggling ochöverträdelse av den s.k. privatinförsellagen.Motionärerna menar att samhället måste se allvarligtpå illegal införsel av alkohol och tobak även närdenna sker i liten skala.I 1 § första stycket varusmugglingslagen stadgasatt den som, utan att ge det till känna hosvederbörlig myndighet, till riket inför eller frånriket utför gods, för vilket tull, annan skatt elleravgift skall erläggas till statsverket eller somenligt stadgande i lag eller författning inte fårinföras eller utföras, döms, om gärningen skeruppsåtligen, för varusmuggling till böter ellerfängelse i högst . Är varusmuggling som avsesi det nämnda lagrummet med hänsyn till godsets värdeoch övriga omständigheter vid brottet att anse somringa, döms, enligt 2 § samma lag, tillpenningböter. Strängare straffsatser gäller omgärningen avsett narkotika.Av 2 § varusmugglingslagen jämförd med 25 kap. 3 §BrB följer att det högsta straffet för ringavarusmuggling, som ej avser narkotika, ärpenningböter 2000 kr.I lagen (1994:1565) om beskattning av vissprivatinförsel (privatinförsellagen) finnsbestämmelser om uttagande av skatt och skattefrihetvid privat införsel till av alkoholdryckeroch tobaksvaror från andra medlemsstater iEuropeiska unionen.